CELEX: 62021CJ0329
Eelotsusetaotlus
Elektrooniline side
Elektroonilise side võrgud ja teenused
Direktiiv 2002/21/EÜ (raamdirektiiv)
Artikli 4 lõige 1
Direktiiv 2002/20/EÜ (loadirektiiv)
Artikkel 7
Sageduste kasutamise õiguste andmine
Enampakkumine
Valdusühing, kes ei ole asjaomases liikmesriigis registreeritud elektroonilise side teenuste pakkujana
Hankemenetlusest kõrvaldamine
Õigus esitada kaebus lepingu sõlmimise otsuse peale

Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) (
EÜT 2002, L 108, lk 33
; ELT eriväljaanne 13/29, lk 349), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiviga 2009/140/EÜ (
ELT 2009, L 337, lk 37
) (edaspidi „raamdirektiiv“), artikli 4 lõiget 1, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/20/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenustega seotud lubade andmise kohta (loadirektiiv) (
EÜT 2002, L 108, lk 21
; ELT eriväljaanne 13/29, lk 337), mida on muudetud direktiiviga 2009/140 (edaspidi „loadirektiiv“), artiklit 7 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklit 47.
Taotlus on esitatud DIGI Communications NV ja Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Hivatala (riiklik meedia- ja kommunikatsiooniamet, Ungari) (edaspidi „NMHH“) vahelises kohtuvaidluses, mille ese on viimase poolt pärast enampakkumist tehtud otsus, millega anti 5G võrgu kasutuselevõtu ning muude traadita ja lairibaühendusega sideteenuste toetamisega seotud sageduste kasutamise õigused (edaspidi „vaidlusalune lepingu sõlmimise otsus“).
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Raamdirektiiv
Raamdirektiivi artikli 4 „Kaebeõigus“ lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigid tagavad, et riigi tasandil on olemas toimivad mehhanismid, mille alusel on riigi reguleeriva asutuse otsuse mõjuvälja jäävatel kasutajatel ja elektroonilisi sidevõrke ja/või -teenuseid pakkuvatel ettevõtjatel õigus esitada kaebus sellise otsuse vastu edasikaebusi käsitlevale organile, mis on asjaomastest pooltest sõltumatu. Kõnealusel organil, milleks võib olla kohus, on oma funktsioonide tõhusaks täitmiseks asjakohased teadmised. Liikmesriigid tagavad, et juhtumi asjaolusid võetakse nõuetekohaselt arvesse ja et olemas on toimiv edasikaebamise mehhanism.
[…]“.
Direktiivi artikli 8 „Üldised eesmärgid ja reguleerimispõhimõtted“ lõigetes 2 ja 5 on sätestatud:
„2.   Riigi reguleerivad asutused toetavad konkurentsi elektrooniliste sidevõrkude, elektrooniliste sideteenuste ning nendega seotud vahendite ja teenuste pakkumisel muu hulgas järgmiselt:
a)
tagades, et kasutajad, sealhulgas puuetega kasutajad, eakad kasutajad ja sotsiaalsete erivajadustega kasutajad saavad maksimaalselt kasu nii valiku, hinna kui ka kvaliteedi näol;
b)
tagades, et elektroonilise side sektoris ei moonutata ega piirata konkurentsi, sealhulgas sisu edastusel;
d)
soodustades raadiosageduste ja numeratsiooniressursside tulemuslikku kasutamist ja kindlustades nende tõhusa haldamise.
[…]
5.   Riigi reguleerivad asutused kohaldavad lõigetes 2, 3 ja 4 nimetatud üldiste eesmärkide saavutamiseks objektiivseid, läbipaistvaid, mittediskrimineerivaid ja proportsionaalseid reguleerimispõhimõtteid muu hulgas järgmiselt:
[…]
c)
kindlustades tarbijate huvides olevat konkurentsi ning edendades vajaduse korral infrastruktuuripõhist konkurentsi;
[…]“.
Loadirektiiv
Loadirektiivi artiklis 2 „Mõisted“ on ette nähtud:
„1.   Käesoleva direktiivi kohaldamisel kehtivad [raamdirektiivi] artiklis 2 esitatud mõisted.
2.   Kasutatakse ka järgmist mõistet:
„üldluba“ – liikmesriigi loodud õiguslik raamistik, millega tagatakse elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste pakkumise õigused ja kehtestatakse sektorispetsiifilised kohustused, mida võib kohaldada kõigi või teatud liiki elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste suhtes vastavalt käesolevale direktiivile.“
Loadirektiivi artiklis 3 „Elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenustega seotud üldluba“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid tagavad elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste pakkumise vabaduse käesolevas direktiivis sätestatud tingimustel. Selle saavutamiseks ei tee liikmesriigid ettevõtjatele takistusi elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste pakkumisel, kui see ei ole vajalik asutamislepingu artikli 46 lõikes 1 sätestatud põhjustel.
2.   Ilma et see piiraks artikli 6 lõikes 2 nimetatud erikohustusi või artiklis 5 nimetatud kasutusõigusi, võib elektroonilisi sidevõrke ja ‑teenuseid pakkuda ainult üldloa alusel. Asjaomaselt ettevõtjalt võib nõuda teatise esitamist, kuid samas ei pea ta saama riigi reguleerivalt asutuselt selgesõnalist otsust ega muud haldusakti enne, kui hakkab kasutama loast tulenevaid õigusi. Vajaduse korral pärast teatise esitamist võib ettevõtja hakata tegutsema, võttes vajaduse korral arvesse artiklite 5, 6 ja 7 sätteid kasutusõiguste kohta.
[…]
3.   Lõikes 2 nimetatud teatis ei sisalda muud kui juriidilise või füüsilise isiku deklaratsiooni riigi reguleerivale asutusele selle kohta, et alustatakse elektrooniliste sidevõrkude või ‑teenuste pakkumist, ja minimaalset teavet, mis on vajalik, et riigi reguleeriv asutus saaks pidada elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste pakkujate registrit või nimekirja. Kõnealune teave peab sisaldama andmeid, mis on vajalikud pakkuja tuvastamiseks, näiteks ettevõtja registrinumbrid, pakkuja kontaktisikud, aadress, võrgu või teenuse lühikirjeldus ja tegevuse alustamise eeldatav kuupäev.“
Loadirektiivi artikli 6 „Üldloa ning raadiosageduste ja numbrite kasutamise õigustega seotud tingimused ja erikohustused“ lõikes 1 on sätestatud:
„Elektrooniliste sidevõrkude või ‑teenuste pakkumise üldloa ning raadiosageduste ja numbrite kasutamise õigusi võib siduda ainult lisas loetletud tingimustega. Need tingimused peavad olema mittediskrimineerivad, proportsionaalsed ja läbipaistvad ning raadiosageduste kasutusõiguste osas peavad need vastama direktiivi 2002/21/EÜ (raamdirektiiv) artikli 9 sätetele.“
Loadirektiivi artiklis 7 „Raadiosageduste kasutamiseks antavate õiguste arvu piiramise kord“ on sätestatud:
„1.   Kui liikmesriik kaalub, kas piirata raadiosageduste kasutamiseks antavate kasutusõiguste hulka või kas olemasolevaid õigusi pikendada, juhul kui õiguste tingimustes ei ole seda sätestatud, siis ta muu hulgas:
a)
võtab piisavalt arvesse vajadust võimalikult suurendada kasutajate heaolu ja soodustada konkurentsi arengut;
[…]
3.   Kui raadiosageduste kasutamise õiguste andmist tuleb piirata, annavad liikmesriigid selliseid õigusi objektiivsete, läbipaistvate, mittediskrimineerivate ja proportsionaalsete valikukriteeriumide põhjal. Kõigi selliste valikukriteeriumide puhul tuleb asjakohaselt arvesse võtta [raamdirektiivi] artiklis 8 sätestatud eesmärkide ja kõnealuse direktiivi artiklis 9 sätestatud nõuete täitmise saavutamist.
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
NMHH algatas 18. juulil 2019 enampakkumise, mille ese oli 5G võrgu kasutuselevõtu ning muude traadita ja lairibaühendusega sideteenuste toetamisega seotud sageduste kasutamise õiguste andmine (edaspidi „vaidlusalune enampakkumine“) vastavalt samal päeval avaldatud hankedokumentides täpsustatud korrale.
DIGI Communications, Madalmaades asutatud äriühing, kes ei ole registreeritud Ungaris elektroonilise side teenuste pakkujana, esitas oma taotluse vaidlusalusel enampakkumisel osalemiseks. NMHH leidis, et tema taotlus ei olnud vormiliselt kehtiv, kuna selle asutuse hinnangul oli DIGI Communications kuritarvitanud oma õigust osaleda selles menetluses ja tegutsenud viisil, mille eesmärk oli nimetatud menetlust eirata, püüdes seda ametit eksitada.
NMHH väitel kandideeris DIGI Communications nimelt oma tütarettevõtja, Ungaris registreeritud ja seal elektroonilise side teenuseid osutava äriühingu DIGI Távközlési és Szolgáltató Korlátolt Felelősségű Társasági asemel. Selle tütarettevõtja võimalik taotlus oleks vaidlusalusest enampakkumisest kõrvaldatud hankedokumentides ette nähtud kõrvaldamispõhjuse alusel.
NMHH jätkas vaidlusalust enampakkumist pärast otsust DIGI Communications sellest menetlusest kõrvaldada.
Viimane vaidlustas selle kõrvaldamisotsuse kohtus. Tema kaebus jäeti esimeses kohtuastmes ja teise kohtuastmena tegutsenud Kúrias (Ungari kõrgeim kohus) rahuldamata.
Vahepeal võttis NMHH vastu vaidlusaluse lepingu sõlmimise otsuse, milles ta andis vaidlusaluse enampakkumise esemeks olevate sageduste kasutamise õigused kolmele Ungari turul tegutsevale elektroonilise side teenuste osutajale.
DIGI Communications palus eelotsusetaotluse esitanud kohtule, Fővárosi Törvényszékile (Pealinna Budapesti kohus, Ungari), esitatud kaebuses tühistada vaidlusaluse lepingu sõlmimise otsuse, põhjendades oma kaebeõigust sellega, et tal on otsuse mõjuvälja jääva ettevõtja staatus raamdirektiivi artikli 4 lõike 1 tähenduses.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kuidas tõlgendada nimetatud sätet, tõdedes, et raamdirektiivis ei ole mõistet „otsuse mõjuvälja jääv ettevõtja“ määratletud, ja tuginedes eelkõige 21. veebruari 2008. aasta kohtuotsusele Tele2 Telecommunication (
C‑426/05
,
EU:C:2008:103
) ning 22. jaanuari 2015. aasta kohtuotsusele T‑Mobile Austria (
C‑282/13
,
EU:C:2015:24
). Ta viitab konkreetsemalt kolmele tingimusele, mida Euroopa Kohus analüüsis nende kohtuotsuste aluseks olnud kohtuasjades, et teha kindlaks, kas ettevõtja jääb otsuse mõjuvälja raamdirektiivi artikli 4 lõike 1 tähenduses.
Selle kohtu arvates saab nende tingimuste abil tuvastada esiteks, et asjaomane ettevõtja pakub elektroonilisi sidevõrke või -teenuseid ning on riigi reguleeriva asutuse otsuse adressaadiks oleva ettevõtja või ettevõtete konkurent; teiseks, et see otsus võeti vastu menetluses, mille eesmärk on kaitsta konkurentsi, ja kolmandaks, et nimetatud otsus võib kahjustada asjaomase ettevõtja turuseisundit.
Neil asjaoludel otsustas Fővárosi Törvényszék (Pealinna Budapesti kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
a)
Kas teises liikmesriigis registreeritud ja tegutsevat ettevõtjat, kes ise ei osuta elektroonilise side teenuseid otsuses nimetatud turul, võib pidada riigi reguleeriva asutuse otsuse adressaadiks olevate ettevõtjate konkurendiks [raamdirektiivi] artikli 4 lõike 1 tähenduses, kui ettevõtja, kes on tema otsese kontrolli all, tegutseb asjaomasel turul teenuseosutajana ja konkureerib seal otsuse adressaadiks olevate ettevõtjatega?
b)
Kas esimese küsimuse punktile a vastamiseks tuleb kontrollida, kas emaettevõtja, kes soovib esitada kaebuse, moodustab majandusüksuse ettevõtjaga, kes on tema kontrolli all ja kes tegutseb asjaomasel turul konkurendina?
2.
a)
Kas raamdirektiivi artikli 4 lõike 1 ning loadirektiivi artikli 7 tähenduses riigi reguleeriva asutuse läbiviidud enampakkumine, mille ese on 5G võrgu kasutuselevõtu ning muude traadita ja lairibaühendusega sideteenuste toetamisega seotud sageduste kasutamise õigused, kujutab endast menetlust, mille eesmärk on kaitsta konkurentsi? Kas seda tuleb samuti tõlgendada nii, et riigi reguleeriva asutuse otsuse, millega kinnitatakse enampakkumise tulemus, eesmärk on selles tähenduses kaitsta konkurentsi?
b)
Kui Euroopa Kohus vastab teise küsimuse punktile a jaatavalt, siis kas asjaolu, et riigi reguleeriv asutus on eraldi otsusega tehtud lõplikus otsuses keeldunud registreerimast kohtule kaebuse esitanud ettevõtja pakkumust, mille tagajärjel ei saa see ettevõtja enampakkumises osaleda ja seega ei ole ta menetluse tulemusel tehtud otsuse adressaat, mõjutab otsuse konkurentsi kaitse eesmärki?
3.
a)
Kas raamdirektiivi artikli 4 lõiget 1 koostoimes [harta] artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et see annab riigi reguleeriva asutuse otsuse peale kaebuse esitamise õiguse ainult sellisele ettevõtjale:
–
kelle turuseisundit see otsus otseselt ja tegelikult mõjutab või
–
kelle puhul on tõendatud, et otsus võib väga tõenäoliselt mõjutada tema turupositsiooni, või
–
kelle turupositsiooni otsus võib otseselt või kaudselt mõjutada?
b)
Kas kolmanda küsimuse punktis a nimetatud mõjutamist tõendab iseenesest asjaolu, et ettevõtja esitas pakkumuse enampakkumisel, see tähendab, et ta soovis sellel osaleda, kuid ei saanud, kuna ta ei vastanud nõuetele, või võib kohus lisaks sellele õiguspäraselt nõuda, et ettevõtja esitaks lisaks selle mõjutamise kohta tõendid?
4.
Kas esimesele kuni kolmandale küsimusele antud vastuseid arvestades tuleb raamdirektiivi artikli 4 lõiget 1 koostoimes [harta] artikliga 47 tõlgendada nii, et ettevõtjaga, kes osutab elektroonilise side teenuseid ja keda mõjutab riigi reguleeriva asutuse otsus, millega tuvastatakse enampakkumise – mille ese on 5G võrgu kasutuselevõtu ning muude traadita ja lairibaühendusega sideteenuste toetamisega seotud sageduste kasutamise õigused – tulemus, ja kellel on seega kaebeõigus, on tegemist sellise ettevõtja puhul:
a)
kes ei tegele asjaomasel turul majandustegevusega teenuste osutamiseks, kuid tema otsese kontrolli all olev ettevõtja osutab sellel turul elektroonilise side teenuseid, ja
b)
keda riigi reguleeriv asutus ei registreerinud enne vaidlusaluse enampakkumise tulemuse kohta oma otsuse tegemist jõustunud ja lõpliku otsusega enampakkumisel osalejana, mis välistas tema edasise osalemise enampakkumisel?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Vastuvõetavus
NMHH väidab oma seisukohtades, et eelotsuse küsimused ei ole põhikohtuasja lahendamisel asjakohased. Ta leiab sisuliselt, et käesoleval juhul raamdirektiivi artikli 4 lõike 1 kohaldamise küsimust ei teki, arvestades asjaolu, et Ungari õiguskorras on ette nähtud õiguskaitsevahendid ettevõtjatele, kes nagu DIGI Communications on kõrvaldatud sellisest enampakkumismenetlusest, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ja keda nende õiguskaitsevahendite kasutamise tõttu ei saa enam pidada niisugust menetlust lõpetava otsuse mõjuvälja jäävaks ettevõtjaks.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on üksnes asja menetleva ja selle lahendamise eest vastutava liikmesriigi kohtu ülesanne kohtuasja eripära arvesse võttes hinnata nii eelotsusetaotluse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Seega, kui esitatud küsimused puudutavad liidu õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus üldjuhul kohustatud otsuse tegema. Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamast vaid siis, kui on ilmne, et taotletaval liidu õiguse tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (2. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Ministerio Fiscal,
C‑207/16
,
EU:C:2018:788
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul, nagu nähtub eelotsusetaotlusest, puudutavad esitatud küsimused eelkõige raamdirektiivi artikli 4 lõike 1 ja loadirektiivi artikli 7 tõlgendamist. Lisaks on taotletud tõlgendus vajalik põhikohtuasja lahendamiseks, mille tõelevastavust ei ole muide vaidlustatud, ning eelotsusetaotluse esitanud kohus on selles otsuses esitanud piisavalt faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, et Euroopa Kohus saaks anda neile küsimustele tarviliku vastuse. Pealegi käsitlevad NMHH esitatud argumendid sisuliselt nende liidu õigusnormide kohaldamisala ja ulatust ning sellest tulenevalt ka nende normide tõlgendamist, mida eelotsuse küsimused puudutavad. Niisugused argumendid, mis puudutavad esitatud küsimuste sisu, ei saa kaasa tuua küsimuse vastuvõetamatust (vt selle kohta 27. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus Proximus (üldkasutatavad elektroonilised kataloogid),
C‑129/21
,
EU:C:2022:833
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et need küsimused on vastuvõetavad.
Sisulised küsimused
Tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artiklis 267 sätestatud liikmesriigi kohtute ja Euroopa Kohtu vahelises koostöömenetluses Euroopa Kohtu ülesanne anda liikmesriigi kohtule tarvilik vastus, mis võimaldaks viimasel lahendada tema menetluses olev vaidlus. Seda arvestades tuleb Euroopa Kohtul temale esitatud küsimused vajaduse korral ümber sõnastada. Lisaks võib Euroopa Kohtul olla vaja arvesse võtta liidu õigusnorme, millele liikmesriigi kohus ei ole oma küsimuses viidanud (14. mai 2020. aasta kohtuotsus T‑Systems Magyarország,
C‑263/19
,
EU:C:2020:373
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Teine küsimus
Teise küsimusega, mida tuleb analüüsida esimesena, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas loadirektiivi artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et sageduste kasutamise õiguste andmiseks läbiviidava valikumenetluse ja selle menetluse tulemusel tehtud lepingu sõlmimise otsuse eesmärk on kaitsta konkurentsi, ning kui vastus sellele küsimusele on jaatav, siis kas asjaolu, et niisugune menetlus hõlmab üht etappi, milles kontrollitakse võimalike taotlejate vastavust asjakohasele tehnilisele kirjeldusele, mille tulemusel võidakse taotleja lõplikult menetlusest kõrvaldada, võib pidada selle eesmärgiga vastuolus olevaks.
Esimesena tuleb märkida, et ühelt poolt nõuab loadirektiivi artikli 7 lõike 1 punkt a, et kui liikmesriik kaalub, kas piirata raadiosageduste kasutamiseks antavate kasutusõiguste hulka või kas olemasolevaid õigusi pikendada, juhul kui õiguste tingimustes ei ole seda sätestatud, siis peab ta võtma piisavalt arvesse vajadust soodustada konkurentsi arengut. Teiselt poolt on selle artikli lõikes 3 täpsustatud, et kui raadiosageduste kasutamise õiguste andmist tuleb piirata, annavad liikmesriigid selliseid õigusi objektiivsete, läbipaistvate, mittediskrimineerivate ja proportsionaalsete valikukriteeriumide põhjal, mille puhul tuleb asjakohaselt arvesse võtta raamdirektiivi artiklis 8 sätestatud eesmärkide saavutamist.
Nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud, paneb raamdirektiivi artikkel 8 liikmesriikidele kohustuse kindlustada, et riigi reguleerivad asutused võtavad kõik mõistlikud meetmed, mille eesmärk on edendada konkurentsi elektroonilise side teenuste pakkumisel, tagades, et elektroonilise side sektoris ei moonutata ega piirata konkurentsi, ja kõrvaldades liidu tasandil nende teenuste pakkumiselt viimased takistused (26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Persidera,
C‑112/16
,
EU:C:2017:597
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks põhineb käesoleval juhul kohaldatav õiguslik raamistik eelkõige tõhusa ja moonutamata konkurentsi eesmärgil ning selle raamistikuga soovitakse konkurentsi edendada, võttes eelkõige arvesse võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtteid (26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Persidera,
C‑112/16
,
EU:C:2017:597
, punkt
).
Eeltoodust tuleneb, et niisuguse menetluse nagu vaidlusalune enampakkumine ja seega selle menetluse tulemusel tehtud lepingu sõlmimise otsuse eesmärk on edendada ja arendada tõhusat ja moonutamata konkurentsi, võttes arvesse võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtet.
Teisena tuleb märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas tõhusa ja moonutamata konkurentsi edendamise ja arendamise eesmärgi seab kahtluse alla asjaolu, et riigi reguleeriv asutus keeldus eraldi otsusega registreerimast ettevõtja taotlust, kes seetõttu ei ole enam kõnealuse enampakkumismenetluse lõpetamise otsuse adressaat.
Mis puudutab raadiosageduste määramise korda, siis võimaldab käesoleval juhul kohaldatav õiguslik raamistik raadiosageduste vähesuse tõttu ja nende tõhusa kasutamise tagamiseks põhimõtteliselt piirata antavate raadiosageduste kasutamisõiguste arvu (26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Europa Way ja Persidera,
C‑560/15
,
EU:C:2017:593
, punkt
). Liikmesriikidel on kohaldatavas õiguslikus raamistikus kindlaks määratud eesmärke ja kohustusi järgides vabadus valida, kas kehtestada konkurentsil või võrdlustel põhinev, tasu eest või tasuta menetlus, kusjuures liikmesriigi kohus peab kontrollima, kas niisugune valikumenetlus on kooskõlas nende eesmärkide ja kohustustega (26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Europa Way ja Persidera,
C‑560/15
,
EU:C:2017:593
, punktid
ning 66).
Sellest järeldub, et liikmesriikidel on kaalutlusruum enda korraldatava sageduste eraldamise menetluse laadi ja korra osas ning miski ei võimalda põhimõtteliselt asuda seisukohale, et niisugune menetlus ei saa hõlmata seda etappi, milles kontrollitakse võimalike taotluste vastavust riigi reguleeriva asutuse määratletud tehnilisele kirjeldusele, mis võib vajaduse korral kaasa tuua teatavate taotluse esitanud üksuste kõrvaldamise kõnealusest menetlusest, tingimusel et nimetatud menetlust tervikuna saab pidada loadirektiivi artiklis 7 kehtestatud nõuetele ja tingimustele vastavaks.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et loadirektiivi artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et sageduste kasutamise õiguste andmiseks läbiviidava valikumenetluse ja selle menetluse tulemusel tehtud lepingu sõlmimise otsuse eesmärk on edendada ja arendada tõhusat ja moonutamata konkurentsi, võttes arvesse võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtet. Asjaolu, et niisugune menetlus hõlmab etappi, mille käigus kontrollitakse võimalike taotluste vastavust asjakohasele tehnilisele kirjeldusele, ei ole selle eesmärgiga vastuolus, tingimusel et nimetatud menetlus tervikuna vastab artiklis 7 ette nähtud nõuetele ja tingimustele.
Esimene, kolmas ja neljas küsimus
Kõigepealt tuleb korrata, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt väljendab raamdirektiivi artikkel 4 harta artiklis 47 tagatud tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet, mille kohaselt on liikmesriikide kohtutel kohustus tagada nende õiguste kohtulik kaitse, mis tulenevad isikutele liidu õigusest (13. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej ja Petrotel,
C‑231/15
,
EU:C:2016:769
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Raamdirektiivi artiklis 4 nimetatud olukorras tuleb tõhusa kohtuliku kaitse tagamise nõuet, millest see artikkel lähtub, kohaldada ka kasutajate ja ettevõtjate suhtes, kes võivad tugineda liidu õiguskorrast – täpsemalt elektroonilise side direktiividest – tulenevatele õigustele ja kelle õigusi riigi reguleeriva asutuse otsus mõjutab (22. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus T-Mobile Austria,
C‑282/13
,
EU:C:2015:24
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Peale selle, kuna riigi reguleerivatel asutustel, nagu on märgitud ka käesoleva kohtuotsuse punktis 26, on raamdirektiivi artikli 8 lõike 2 kohaselt kohustus toetada konkurentsi elektrooniliste sidevõrkude, elektroonilise side teenuste ning nendega seotud vahendite ja teenuste pakkumisel, muu hulgas tagades, et elektroonilise side sektoris ei moonutata ega piirata konkurentsi, siis oleks raamdirektiivi artikli 4 lõike 1 kitsast tõlgendust, mille kohaselt see säte ei anna kaebeõigust muudele isikutele kui riigi reguleerivate asutuste otsuste adressaatidele, keeruline sobitada üldiste eesmärkide ja reguleerimispõhimõtetega, millega need asutused on seotud tulenevalt raamdirektiivi artiklist 8, ning eriti konkurentsi toetamise eesmärgiga (22. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus T-Mobile Austria,
C‑282/13
,
EU:C:2015:24
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt hõlmab raamdirektiivi artikli 4 lõige 1 seega nii kõnealuse otsuse adressaati kui ka teisi ettevõtjaid, kes pakuvad elektroonilisi sidevõrke või ‑teenuseid ja kes võivad olla selle adressaadi konkurendid, kui asjaomane otsus võib mõjutada nende turuseisundit (22. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus T-Mobile Austria,
C‑282/13
,
EU:C:2015:24
, punkt
).
Kuid vastupidi sellele, mis näib olevat eelotsusetaotluse esitanud kohtu eeldus, ja nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 24, ei saa sellest kohtupraktikast järeldada, et raamdirektiivi artikli 4 lõike 1 kohaldamisala piirdub peale nende adressaatide üksnes ettevõtjatega, kes on niisuguste adressaatide konkurendid.
Nimelt nähtub selle sätte sõnastusest endast, et liikmesriikidel on kohustus tunnustada kõigi nende kasutajate või ettevõtjate kaebeõigust, kes esiteks pakuvad elektroonilisi sidevõrke ja/või -teenuseid ja kes teiseks jäävad riigi reguleeriva asutuse otsuse, mille nad kavatsevad vaidlustada, mõjuvälja, piiramata seda õigust üksnes selle otsuse adressaadi või adressaatide konkurentidega.
Eeltoodut arvestades ja võttes arvesse käesoleva kohtuotsuse punktis 23 viidatud kohtupraktikat, tuleb asuda seisukohale, et esimese, kolmanda ja neljanda küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas raamdirektiivi artikli 4 lõiget 1 koostoimes harta artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et see annab kaebeõiguse ettevõtjale:
–
kes on taotluste esitamisega osalenud enampakkumises, mille korraldas elektroonilise side sektoris muu liikmesriigi reguleeriv asutus kui selle, kus on ettevõtja asukoht ja kus ta tegutseb,
–
kes ise ei osuta elektroonilise side teenust selle liikmesriigi turul, mida see menetlus puudutab, kuid kes otseselt kontrollib sellel turul tegutsevat ettevõtjat, ja
–
kelle kohta see riigi reguleeriv asutus tegi otsuse keelduda nimetatud menetluses tema taotluse registreerimisest põhjendusel, et see ei vastanud nõutud tingimustele, ning see otsus jõustus seejärel lõplikult,
vaidlustamaks hilisemat otsust, millega nimetatud riigi reguleeriv asutus sõlmis enampakkumisega seotud lepingu kolmandate isikutega.
Sellega seoses tuleb rõhutada, et tõlgendus, mille Euroopa Kohus on andnud raamdirektiivi artikli 4 lõikele 1 – mis, nagu on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 33, väljendab harta artikliga 47 tagatud tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet –, peab arvesse võtma selle põhiõiguse tähtsust, nagu see tuleneb kogu hartaga loodud süsteemist. Eelkõige tuleb arvesse võtta, et kuigi harta artikli 52 lõige 1 lubab küll hartas sätestatud õiguste teostamise piiramist, nõuab see säte siiski, et piirangud peavad arvestama asjasse puutuva põhiõiguse olemust ning et proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt peavad piirangud olema vajalikud ja vastama tegelikult liidu poolt tunnustatud üldist huvi pakkuvatele eesmärkidele (vt selle kohta 4. juuni 2013. aasta kohtuotsus ZZ,
C‑300/11
,
EU:C:2013:363
, punkt
).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei tule liidu õiguse sätte tõlgendamisel siiski arvestada mitte üksnes selle sätte sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks säte on (22. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus T‑Mobile Austria,
C‑282/13
,
EU:C:2015:24
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul tuleb esiteks märkida, et ei raamdirektiiv ega loadirektiiv ei määratle mõistet „elektroonilise side teenuste pakkuja“ (30. aprilli 2014. aasta kohtuotsus UPC DTH,
C‑475/12
,
EU:C:2014:285
, punkt
). Seega tuleb selle mõiste ulatuse täpsustamiseks viidata loadirektiiviga kehtestatud normatiivsele raamistikule ja kõigi asjakohaste sätete eesmärkidele.
Olgu märgitud, et loadirektiivi artikli 3 kohaselt tagavad liikmesriigid elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste pakkumise vabaduse selles direktiivis sätestatud tingimustel. Artikli 3 lõike 2 kohaselt võib elektroonilisi sidevõrke ja -teenuseid pakkuda ainult üldloa alusel, mis on loadirektiivi artikli 2 lõikes 2 määratletud kui liikmesriigi loodud õiguslik raamistik, millega tagatakse elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste pakkumise õigused ja kehtestatakse sektorispetsiifilised kohustused, mida võib kohaldada kõigi või teatud liiki elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste suhtes vastavalt samale direktiivile.
Loadirektiivi artikli 6 lõike 1 kohaselt võib elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste pakkumise üldloa siduda ainult direktiivi lisas loetletud tingimustega, mis peavad olema mittediskrimineerivad, proportsionaalsed ja läbipaistvad.
Lisaks on loadirektiivi artikli 3 lõike 2 teises lauses sätestatud, et „[a]sjaomaselt ettevõtjalt võib nõuda teatise esitamist, kuid samas ei pea ta saama riigi reguleerivalt asutuselt selgesõnalist otsust ega muud haldusakti enne, kui hakkab kasutama loast tulenevaid õigusi“. Selle artikli lõikes 3 on sellega seoses täpsustatud, et lõikes 2 nimetatud teatis ei sisalda muud kui juriidilise või füüsilise isiku deklaratsiooni riigi reguleerivale asutusele selle kohta, et „alustatakse elektrooniliste sidevõrkude või -teenuste pakkumist“.
Eeltoodust tuleneb, et sellises liikmesriigis nagu NMHH kohtuistungil esitatud teabe kohaselt Ungari, kes kohustab huvitatud ettevõtjaid esitama teatise loadirektiivi artikli 3 lõike 2 tähenduses, peavad need ettevõtjad esitama selle teatise alles enne seda, kui nad elektrooniliste sidevõrkude või -teenuste pakkumist tegelikult alustavad. Seega ei saa välistada, et ettevõtja, kes kavatseb alustada niisugust tegevust, võib sellises menetluses nagu vaidlusalune enampakkumine osaleda enne niisuguse teate esitamist asjaomasele riigi reguleerivale asutusele.
Seda järeldust arvestades tooks see, kui elektroonilisi sidevõrke ja/või -teenuseid pakkuvate ettevõtjatena raamdirektiivi artikli 4 lõike 1 tähenduses tunnustatakse ainult neid ettevõtjaid, kes on juba esitanud asjaomasele riigi reguleerivale asutusele teatise, kaasa selle, et põhimõtteliselt jääksid selles direktiivis tagatud kohtuliku kaitse alt välja kõik uued turuosalised, kes soovivad turule siseneda, sealhulgas ettevõtjad, kes on otsustanud taotluse esitamise teel osaleda enampakkumises, et tegelikult turule siseneda. Niisugune raamdirektiivi artikli 4 lõike 1 tõlgendamine koostoimes loadirektiivi eelnimetatud sätetega ei vastaks harta artiklis 47 sätestatud põhiõiguse tõhusale õiguskaitsevahendile sisule, kuna see võtaks niisugustelt ettevõtjatelt igasuguse võimaluse neid kahjustavat otsust vaidlustada, ning see oleks vastuolus nii käesoleva kohtuotsuse punktis 26 nimetatud eesmärkidega kui ka punktides 33–36 viidatud kohtupraktikaga.
Järelikult selleks, et ettevõtjat saaks pidada ettevõtjaks, kes pakub elektroonilisi sidevõrke ja/või -teenuseid raamdirektiivi artikli 4 lõike 1 tähenduses, ei pea ta tingimata olema esitanud asjaomase liikmesriigi pädevatele asutustele ametliku teatise, kui teatise esitamine on loadirektiivi artikli 3 lõike 2 kohaselt nõutav selle liikmesriigi õiguses, ega ka üldisemalt olema juba selle liikmesriigi turul esindatud, tingimusel et see ettevõtja vastab objektiivsetele tingimustele, mis kehtivad selles liikmesriigis viimati nimetatud sättes viidatud üldloa suhtes, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Seega loetakse eelmises punktis nimetatud nõuetele vastavaks ettevõtja, kes küll ei ole veel turule sisenenud, kuid on taotluse esitamisega osalenud niisuguses menetluses nagu vaidlusalune enampakkumine, tingimusel et ta vastab neile objektiivsetele tingimustele, ja seda sõltumata sellest, kas tal on tütarettevõtja, kes ise turul tegutseb.
Teiseks, mis puudutab raamdirektiivi artikli 4 lõikes 1 sätestatud tingimust, mille kohaselt peab ettevõtja jääma riigi reguleeriva asutuse otsuse, mida ta soovib vaidlustada, mõjuvälja, siis tuleb see tingimus lugeda täidetuks, kui see otsus võib mõjutada kõnealuse ettevõtja turupositsiooni või kui nimetatud otsus võib mõjutada tema liidu õigusest tulenevaid õigusi (vt selle kohta 21. veebruari 2008. aasta kohtuotsus Tele2 Telecommunication,
C‑426/05
,
EU:C:2008:103
, punktid
ja
, ning 22. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus T‑Mobile Austria,
C‑282/13
,
EU:C:2015:24
, punkt
). Seega on see tingimus täidetud, kui asjaomase riigi reguleeriva asutuse otsus võib asjaomase ettevõtja õigusi mõjutada esiteks selle sisu tõttu ja teiseks tegevuse tõttu, millega kõnealune ettevõtja tegeleb või kavatseb tegeleda (vt selle kohta 24. aprilli 2008. aasta kohtuotsus Arcor,
C‑55/06
,
EU:C:2008:244
, punkt
).
Järelikult ettevõtja, kes taotluse esitamisega osales niisuguses menetluses nagu vaidlusalune enampakkumine, jääb riigi reguleeriva asutuse poolt selle menetluse lõpus vastu võetud otsuse mõjuvälja raamdirektiivi artikli 4 lõike 1 tähenduses, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus eelmises punktis viidatud kohtupraktikas.
Nimelt piisab põhimõtteliselt sellise ettevõtja konkreetsest sammust, mis seisneb taotluse esitamises enampakkumises osalemiseks, sisenemaks tegelikult selle menetlusega hõlmatud turule, et tõendada, et otsus, millega riigi reguleeriv asutus lõpetab selle menetluse, andes kolmandatele isikutele raadiosageduste kasutamise õigused, mida nimetatud ettevõtja lootis saada, mõjutab oma sisu poolest sama ettevõtja kavandatavat tegevust ja seega võivad selle ettevõtja õigused jääda selle mõjuvälja kõnealuse sätte tähenduses.
Ainuüksi asjaolu, et niisugune ettevõtja kõrvaldati enampakkumismenetlusest, mille tulemusel tehti lõplikuks muutunud otsusega selle menetluse lõpetamise otsus, nagu see on käesoleval juhul – mida peab siiski kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, ei võta nimetatud ettevõtjalt kõnealuse lepingu sõlmimise otsuse mõjuvälja jääva ettevõtja staatust raamdirektiivi artikli 4 lõike 1 tähenduses.
Tuleb lisada, et Euroopa Kohus on küll nõukogu 21. detsembri 1989. aasta direktiivi 89/665/EMÜ riiklike tarne- ja ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (
EÜT 1989, L 395, lk 33
; ELT eriväljaanne 06/01, lk 246) kohaldamisalasse kuuluvate riigihankelepingute kontekstis juba otsustanud, et hankemenetlusest kõrvale jäetud pakkuja põhjendatud huvi selle hankelepingu sõlmimise otsuse vaidlustamiseks ei saa tuleneda sellest, et nimetatud pakkujaga võidakse sõlmida hankeleping juhul, kui pärast selle otsuse tühistamist otsustab hankija algatada uue hankemenetluse (17. mai 2022. aasta kohtumäärus Estaleiros Navais de Peniche,
C‑787/21
, ei avaldata,
EU:C:2022:414
, punkt
).
Selle direktiivi artikli 2a lõikes 2 on siiski sisuliselt sätestatud, et pakkujatel ja taotlejatel peab olema õigus vaidlustada lepingu sõlmimise otsus, kui nad on selle mõjuväljas selles mõttes, et neid „ei ole veel lõplikult välistatud“. 21. detsembri 2021. aasta kohtuotsuses Randstad Italia (
C‑497/20
,
EU:C:2021:1037
, punktid
ja
) järeldas Euroopa Kohus, et nimetatud sätte alusel kõrvaldatud pakkujatel puudub põhjendatud huvi.
Tuleb aga tõdeda, et raamdirektiiv ei sisalda ühtegi direktiivi 89/665 artikli 2a lõikega 2 analoogset sätet. Seega, mis puudutab sätet, mis piirab põhiõigust tõhusale kohtulikule kaitsele, ja võttes arvesse käesoleva kohtuotsuse punktis 40 viidatud kohtupraktikat, mis rõhutab proportsionaalsuse põhimõtte tähtsust selles kontekstis, siis ei tule analoogia alusel sama lähenemist kohaldada raamdirektiivi artikli 4 lõike 1 tõlgendamisel, kuna seadusandja ei pidanud vajalikuks niisugust sätet viimati nimetatud direktiivi lisada.
Seega tuleb asuda seisukohale, et olukorras, kus ettevõtja on esitanud raamdirektiivi artikli 4 lõike 1 alusel kaebuse, et vaidlustada lepingu sõlmimise otsus, millega lõpetati enampakkumine, milles see ettevõtja taotluse esitamise teel osales, kuid millest ta varasema, lõplikuks muutunud otsusega kõrvale jäeti, võib tekkida selle ettevõtja põhjendatud huvi eelkõige sellest, et ta võib võimaluse korral osaleda uues enampakkumises, mis puudutab raadiosageduste kasutamise õiguste andmist, ja vajaduse korral saada need õigused, juhul kui hankija otsustab pärast nimetatud otsuse tühistamist niisuguse menetluse algatada.
Kolmandaks tuleb siiski meeles pidada, kui tähtis on jõustunud kohtulahendi seadusjõu põhimõte nii liidu õiguskorras kui ka liikmesriikide õiguskordades. Nimelt selleks, et tagada nii õiguse ja õigussuhete stabiilsus kui ka korrakohane õigusemõistmine, on oluline, et kohtulahendeid, mis on jõustunud pärast olemasolevate õiguskaitsevahendite ammendamist või selleks sätestatud tähtaegade möödumist, ei oleks enam võimalik vaidlustada (14. mai 2020. aasta kohtuotsus Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság,
C‑924/19 PPU ja C‑925/19 PPU
,
EU:C:2020:367
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Seega juhul, kui ettevõtja, kes on riigi reguleeriva asutuse otsusega, mis on kohtuotsuse tulemusel muutunud lõplikuks, jäetud kõrvale niisugusest menetlusest nagu vaidlusalune enampakkumine, esitab raamdirektiivi artikli 4 lõike 1 alusel kaebuse, et vaidlustada seda menetlust lõpetav otsus, ei tohi see kaebus kahjustada selle kohtuotsuse seadusjõudu.
Sellega seoses tuleb rõhutada, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt puudutab seadusjõud kohtulahendiga tegelikult või vältimatult ära otsustatud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid (16. juuli 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. Schneider Electric,
C‑440/07 P
,
EU:C:2009:459
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Seega sõltub seadusjõu põhimõtte kohaldamine käesolevas asjas põhimõtteliselt DIGI Communicationsi poolt vaidlusaluse lepingu sõlmimise otsuse vaidlustamiseks esitatud kaebuse ulatusest ning seega sellest, kas tema kaebuse ulatus kattub selle kohtuotsuse ulatusega, millega DIGI Communicationsi kaebus, millega ta vaidlustas enda vaidlusalusest enampakkumisest kõrvaldamise otsuse, jäeti lõplikult rahuldamata. Konkreetsemalt, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 86 sisuliselt märgib, sõltub see küsimusest, kas DIGI Communications vaidlustab vaidlusaluse lepingu sõlmimise otsuse, et seada kahtluse alla tema kõrvalejätmine sellest enampakkumisest, vaidlustades tema suhtes õigusvastase kõrvaldamise kriteeriumi kohaldamise, või seab ta kahtluse alla sageduste kasutamise õiguste andmise õiguspärasuse põhjustel, mis erinevad nendest, miks ta ise nimetatud menetlusest kõrvaldati.
Kõiki eeltoodud põhjendusi arvestades tuleb esimesele, kolmandale ja neljandale küsimusele vastata, et raamdirektiivi artikli 4 lõiget 1 koostoimes harta artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et see annab kaebeõiguse ettevõtjale:
–
kes on taotluste esitamisega osalenud enampakkumises, mille korraldas elektroonilise side sektoris muu liikmesriigi reguleeriv asutus kui selle, kus on ettevõtja asukoht ja kus ta tegutseb,
–
kes ise ei osuta elektroonilise side teenust selle liikmesriigi turul, mida see menetlus puudutab, kuid kes vastab objektiivsetele tingimustele, mis kehtivad loadirektiivi artikli 3 lõikes 2 nimetatud üldloa suhtes selles liikmesriigis, ja seda sõltumata asjaolust, kas ta kontrollib vajaduse korral teist sellel turul tegutsevat ettevõtjat, ja
–
kelle kohta see riigi reguleeriv asutus tegi otsuse keelduda nimetatud menetluses tema taotluse registreerimisest põhjendusel, et see ei vastanud nõutud tingimustele, ning see otsus on muutunud lõplikuks pärast kohtuotsust, millega jäeti rahuldamata selle otsuse peale esitatud kaebus,
vaidlustamaks hilisemat otsust, millega nimetatud riigi reguleeriv asutus sõlmis enampakkumisega seotud lepingu kolmandate isikutega, tingimusel et selle ettevõtja esitatud kaebus ei kahjusta selle kohtuotsuse seadusjõudu.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/20/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenustega seotud lubade andmise kohta, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiviga 2009/140/EÜ, artiklit 7
tuleb tõlgendada nii, et
–
sageduste kasutamise õiguste andmiseks läbiviidava valikumenetluse ja selle menetluse tulemusel tehtud lepingu sõlmimise otsuse eesmärk on edendada ja arendada tõhusat ja moonutamata konkurentsi, võttes arvesse võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtet;
–
asjaolu, et niisugune menetlus hõlmab etappi, mille käigus kontrollitakse võimalike taotluste vastavust asjakohasele tehnilisele kirjeldusele, ei ole selle eesmärgiga vastuolus, tingimusel et nimetatud menetlus tervikuna vastab artiklis 7 ette nähtud nõuetele ja tingimustele.

2.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta, mida on muudetud direktiiviga 2009/140, artiklit 4 lõiget 1 koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47
tuleb tõlgendada nii, et see annab kaebeõiguse ettevõtjale:
–
kes on taotluste esitamisega osalenud enampakkumises, mille korraldas elektroonilise side sektoris muu liikmesriigi reguleeriv asutus kui selle, kus on ettevõtja asukoht ja kus ta tegutseb;
–
kes ise ei osuta elektroonilise side teenust selle liikmesriigi turul, mida see menetlus puudutab, kuid kes vastab objektiivsetele tingimustele, mis kehtivad direktiivi 2002/20, mida on muudetud direktiiviga 2009/140, artikli 3 lõikes 2 nimetatud üldloa suhtes selles liikmesriigis, ja seda sõltumata asjaolust, kas ta kontrollib vajaduse korral teist sellel turul tegutsevat ettevõtjat, ja
–
kelle kohta see riigi reguleeriv asutus tegi otsuse keelduda nimetatud menetluses tema taotluse registreerimisest põhjendusel, et see ei vastanud nõutud tingimustele, ning see otsus on muutunud lõplikuks pärast kohtuotsust, millega jäeti rahuldamata selle otsuse peale esitatud kaebus,
vaidlustamaks hilisemat otsust, millega nimetatud riigi reguleeriv asutus sõlmis enampakkumisega seotud lepingu kolmandate isikutega, tingimusel et selle ettevõtja esitatud kaebus ei kahjusta selle kohtuotsuse seadusjõudu.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: ungari.