CELEX: 62016CJ0600
Överklagande
Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik
Restriktiva åtgärder mot Islamiska republiken Iran
Frysning av tillgångar och ekonomiska resurser
Ogiltigförklaring av tribunalens beslut att uppföra en enhet i förteckningar över enheter och personer vars tillgångar ska frysas
Beslut om att återuppföra en enhet i sådana förteckningar
Bevisning som avser en tidigare tidpunkt än det ursprungliga uppförandet i förteckningarna
Omständigheter som var kända innan det ursprungliga uppförandet
Rättskraft
Räckvidd
Rättssäkerhet
Skydd för berättigade förväntningar
Effektivt domstolsskydd
Skäl för att uppföra en enhet i förteckningar över enheter och personer vars tillgångar ska frysas avseende logistiskt stöd till Irans regering
Räckvidd
Verksamhet avseende transport av råolja

National Iranian Tanker Company (nedan kallat NITC eller bolaget) har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 14 september 2016, National Iranian Tanker Company/rådet (T‑207/15, ej publicerad, nedan kallad den överklagade domen,
EU:T:2016:471
). Genom denna dom ogillade tribunalen NITC:s talan med yrkande om
–
ogiltigförklaring av rådets beslut (Gusp) 2015/236 av den 12 februari 2015 om ändring av beslut 2010/413/Gusp om restriktiva åtgärder mot Iran (
EUT L 39, 2015, s. 18
), och rådets genomförandeförordning (EU) nr 2015/230 av den 12 februari 2015 om genomförande av förordning (EU) nr 267/2012 om restriktiva åtgärder mot Iran (
EUT L 39, 2015, s. 3
), i den del dessa rättsakter avser klaganden (nedan kallade de angripna rättsakterna), och
–
i andra hand, fastställelse av att artikel 20.1 c i rådets beslut 2010/413/Gusp av den 26 juli 2010 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av gemensam ståndpunkt 2007/140/Gusp (
EUT L 195, 2010, s. 39
), och artikel 23.2 d i rådets förordning (EU) nr 267/2012 av den 23 mars 2012 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av förordning (EU) nr 961/2010 (
EUT L 88, 2012, s. 1
), inte är tillämpliga på klaganden, i den del dessa bestämmelser avser klaganden.
Tillämpliga bestämmelser
Förenta nationernas säkerhetsråds resolutioner 1929 och 2231 (2015)
Den 9 juni 2010 antog Förenta nationernas säkerhetsråd resolution 1929 (2010) (nedan kallad resolution 1929), varigenom tillämpningsområdet för de restriktiva åtgärder som införts genom resolutionerna 1737 (2006), 1747 (2007) och 1803 (2008) utvidgades, och ytterligare restriktiva åtgärder infördes mot Islamiska republiken Iran. I denna resolution hänvisade Förenta nationernas säkerhetsråd bland annat till den ”potentiella kopplingen mellan Irans inkomster från energisektorn och finansieringen av Irans spridningskänsliga kärntekniska verksamhet”.
Den 24 november 2013 ingick Förbundsrepubliken Tyskland, Folkrepubliken Kina, Amerikas förenta stater, Ryska federationen, Republiken Frankrike och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland, med stöd från Europeiska unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik, i Geneve (Schweiz), en överenskommelse om en gemensam handlingsplan (nedan kallad den gemensamma handlingsplanen), vari det fastställdes en strategi för att nå en långsiktig övergripande lösning på den iranska kärnteknikfrågan.
Den 14 juli 2015 antog Islamiska republiken Iran å ena sidan, och Förbundsrepubliken Tyskland, Folkrepubliken Kina, Amerikas förenta stater, Ryska federationen, Republiken Frankrike och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland, samt Europeiska unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik å den andra sidan, i Wien (Österrike), den ”Gemensamma övergripande handlingsplanen” för att tillhandahålla en långsiktig övergripande lösning på den iranska kärnteknikfrågan (nedan kallad den gemensamma övergripande handlingsplanen).
Den 20 juli 2015 antog Förenta nationernas säkerhetsråd resolution 2231 (2015), varigenom säkerhetsrådet godkände den gemensamma övergripande handlingsplanen, uppmanade till att den skulle genomföras till fullo i enlighet med de tidsramar som angavs däri och föreskrev åtgärder som skulle genomföras i enlighet med denna plan.
Unionsrätt
Europeiska rådet uppmanade, den 17 juni 2010, Europeiska unionens råd att vidta åtgärder för att genomföra de åtgärder som anges i resolution 1929 och tillhörande åtgärder, för att genom förhandlingar bidra till en lösning av alla kvarstående frågor rörande Islamiska republiken Irans utveckling av känslig teknik till stöd för sitt kärntekniska program och sitt missilprogram. Dessa åtgärder skulle bland annat inriktas på handeln, den finansiella sektorn, den iranska transportsektorn och nyckelsektorer inom gas- och oljeindustrin.
Den 26 juli 2010 antog Europeiska unionens råd beslut 2010/413, och i dess bilaga II förtecknas namnen på de personer och enheter vars tillgångar ska frysas. I skäl 22 i nämnda beslut hänvisas det till resolution 1929, och det påpekas att det i denna resolution görs konstateranden om den potentiella kopplingen mellan Islamiska republiken Irans inkomster från energisektorn och finansieringen av Irans spridningskänsliga kärntekniska verksamhet.
Den 23 januari 2012 antog rådet beslut 2012/35/Gusp om ändring av beslut 2010/413 (
EUT L 19, 2012, s. 22
). Enligt skäl 13 i det beslutet bör frysningen av penningmedel och ekonomiska resurser tillämpas på flera personer och enheter som tillhandahåller sådant stöd till Irans regering som möjliggör för den att bedriva spridningskänslig kärnteknisk verksamhet eller utveckla system för kärnvapenbärare, särskilt personer och enheter som tillhandahåller ekonomiskt, logistiskt eller materiellt stöd till Irans regering.
Genom sistnämnda beslut infördes artikel 3a i beslut 2010/413, varigenom import, inköp eller transport av iransk råolja och petroleumprodukter förbjöds.
Genom beslut 2012/35 lades punkt c till artikel 20.1 i beslut 2010/413, som föreskriver att tillgångar tillhörande följande personer och enheter ska frysas:
”andra personer och enheter som inte omfattas av bilaga I men som ger stöd till Irans regering samt personer och enheter som är förbundna med dessa, enligt förteckningen i bilaga II.”
Den 23 mars 2012 antog rådet förordning nr 267/2012 som, för Europeiska unionens räkning, genomför de restriktiva åtgärder som föreskrivs i beslut 2012/35.
Genom artikel 11 i nyssnämnda förordning infördes restriktioner som är jämförbara med de som anges i artikel 3 a i beslut 2010/413 avseende inköp eller transport av iransk råolja och petroleumprodukter.
I artikel 23.2 d i den förordningen föreskrivs att alla tillgångar och ekonomiska resurser tillhörande de personer, enheter och organ som förtecknas i bilaga IX ska frysas. I enlighet med artikel 20.1 c i beslut 2010/413 avses härmed ”andra personer, enheter eller organ som tillhandahåller stöd, t.ex. materiellt, logistiskt eller ekonomiskt stöd till Irans regering, och personer och enheter som är associerade med dem”.
Genom rådets beslut 2012/635/Gusp av den 15 oktober 2012 om ändring av beslut 2010/413 (
EUT L 282, 2012, s. 58
, och rättelse i
EUT L 251, 2013, s. 33
), ändrades lydelsen av artikel 20.1 c i beslut 2010/413 enligt följande:
”andra personer och enheter som inte omfattas av bilaga I som tillhandahåller stöd till Irans regering och enheter som ägs eller kontrolleras av dem eller personer och enheter som är associerade med dem, enligt förteckningen i bilaga II.”
Genom förordning (EU) nr 1263/2012 av den 21 december 2012 om ändring av förordning nr 267/2012 (
EUT L 356, 2012, s. 34
), ändrades lydelsen av artikel 23.2 d i sistnämnda förordning enligt följande:
”är andra personer, enheter eller organ som tillhandahåller stöd, t.ex. materiellt, logistiskt eller ekonomiskt stöd, till Irans regering och enheter som ägs eller kontrolleras av dem, eller personer och enheter som är associerade med dem.”
För att genomföra den gemensamma handlingsplanen, antog rådet, den 20 januari 2014, beslut 2014/21/Gusp om ändring av beslut 2010/413 (
EUT L 15, 2014, s. 22
). Enligt skäl 3 i beslut 2014/21 skulle Islamiska republiken Iran, som en del i det första steget av den gemensamma handlingsplanen, vidta ett antal frivilliga åtgärder i enlighet med denna plan, och i gengäld skulle ett antal frivilliga åtgärder vidtas från unionens sida, vilka bland annat skulle innebära att restriktiva åtgärder upphävdes, i synnerhet avseende förbudet mot att tillhandahålla tjänster för transport av iransk råolja. Genom detta beslut upphävde rådet bland annat, för en period på sex månader, förbudet i artikel 3a i beslut 2010/413 avseende transport av iransk råolja. Upphävandet av detta förbud förlängdes senare genom flera på varandra följande rättsakter från rådet.
Samma dag antog rådet förordning (EU) nr 42/2014 om ändring av förordning nr 267/2012 (
EUT L 15, 2014, s. 18
, och rättelse i
EUT L 19, 2014, s. 7
), varigenom förbudet i artikel 11.1 c i förordning nr 267/2012 mot att transportera råolja eller petroleumprodukter med ursprung i Iran eller exporterade från Iran till ett annat land upphävdes för en period på sex månader. Upphävandet av detta förbud förlängdes senare genom flera på varandra följande rättsakter från rådet. Förbudet upphörde slutligen att gälla genom rådets förordning (EU) 2015/1861 av den 18 oktober 2015 om ändring av förordning nr 267/2012 (
EUT L 274, 2015, s. 1
).
Bakgrund till tvisten
NITC är ett iranskt bolag som är specialiserat på transport av råolja och gas. Det äger en av världens största flottor av oljetankers med dubbla skrov.
Genom beslut 2012/635 och genomförandeförordning (EU) nr 945/2012 om genomförande av förordning nr 267/2012 (
EUT L 282, 2012, s. 16
, och rättelse i
EUT L 205, 2013, s. 18
), uppförde rådet, den 15 oktober 2012, NITC i förteckningarna över de personer och enheter vars tillgångar ska frysas och som omfattas av bilaga II till beslut 2010/413, respektive bilaga IX till förordning nr 267/2012. Skälen för att uppföra NITC i dessa förteckningar var identiska och hade följande lydelse:
”Kontrolleras i praktiken av Irans regering. Tillhandahåller den iranska regeringen finansiellt stöd genom sina aktieägare, som fortfarande har band till regeringen.”
Genom dom av den 3 juli 2014, National Iranian Tanker Company/rådet (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
) ogiltigförklarade tribunalen beslut 2012/635 och genomförandeförordning nr 945/2012, i den del dessa rättsakter avsåg NITC, med motiveringen att det saknades skäl för att uppföra klaganden i förteckningarna över personer och enheter vars tillgångar skulle frysas, eftersom rådets påståenden om att NITC kontrollerades av Irans regering och tillhandahöll finansiellt stöd till denna regering inte kunde styrkas. Tribunalen lät även rättsverkningarna av dessa rättsakter bestå i den del de avsåg NITC till dess att den tidsfrist för att överklaga som anges i artikel 56 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol löpt ut, eller – för det fall att ett överklagande ingavs inom fristen – till dess att överklagandet avslagits. Ovannämnda dom har inte överklagats.
Genom de angripna rättsakterna återuppförde rådet, den 12 februari 2015, NITC dels i förteckningen över personer och enheter vars tillgångar ska frysas i bilaga II till beslut 2010/413, dels i förteckningen i bilaga IX till förordning nr 267/2012 (nedan kallade de omtvistade förteckningarna), på grundval av följande skäl:
”[NITC] tillhandahåller den iranska regeringen finansiellt stöd genom dess aktieägare Iranian State Retirement Fund, Iranian Social Security Organization, och Oil Industry Employees Retirement and Savings Fund, vilka är statskontrollerade enheter. Dessutom är NITC en av de största operatörerna av råoljetanker i världen och en av de främsta transportörerna av iransk råolja. Således tillhandahåller NITC logistiskt stöd till Irans regering genom att transportera iransk olja.”
Inom ramen för genomförandet av den gemensamma övergripande handlingsplanen antog rådet, den 18 oktober 2015, dels beslut (Gusp) 2015/1863 om ändring av beslut 2010/413 (
EUT L 274, 2015, s. 174
), varigenom de restriktiva åtgärder som antagits gentemot NITC genom beslut 2010/413 upphävdes, dels genomförandeförordning (EU) 2015/1862 om genomförande av förordning nr 267/2012 (
EUT L 274, 2015, s. 161
), varigenom klaganden ströks från förteckningen i bilaga IX till sistnämnda förordning.
I enlighet med rådets beslut (Gusp) 2016/37 av den 16 januari 2016 om datumet för tillämpning av beslut 2015/1863 (
EUT L 11 I, 2016, s. 1
), respektive information om datum för tillämpningen av förordning 2015/1861 och genomförandeförordning 2015/1862 (
EUT C 15 I, 2016, s. 1
), är beslut 2015/1863 och genomförandeförordning 2015/1862 tillämpliga sedan den 16 januari 2016.
Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 24 april 2015 väckte NITC talan om ogiltigförklaring av de angripna rättsakterna. I andra hand yrkade NITC, med stöd av artikel 277 FEUF, att tribunalen skulle fastställa att artikel 20.1 c i beslut 2010/413 och artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012 inte var tillämpliga med avseende på NITC.
Jämte denna talan gav NITC även in en ansökan om interimistiska åtgärder, för att utverka uppskov med verkställigheten av de angripna rättskterna. Denna ansökan avslogs genom beslut av tribunalens ordförande av den 16 juli 2015, National Iranian Tanker Company/rådet (
T‑207/15 R
,
EU:T:2015:535
).
Till stöd för sin talan åberopade NITC fem grunder avseende, för det första, ett åsidosättande av principerna om rättskraft, rättssäkerhet och skydd för berättigade förväntningar, samt rätten till ett effektivt rättsmedel, för det andra, en oriktig bedömning, för det tredje, ett åsidosättande av rätten till försvar, rätten till god förvaltning, samt principen om ett effektivt domstolsskydd, och för det fjärde, ett åsidosättande av rätten till egendom, rätten till anseende samt näringsfriheten. Genom den femte grunden, som åberopades i andra hand, framställde NITC en invändning om rättsstridighet avseende artikel 20.1 c i beslut nr 2010/413 och artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012.
Tribunalen underkände samtliga grunder och ogillade följaktligen talan i sin helhet.
Parternas yrkanden och förfarandet vid domstolen
NITC har yrkat att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen,
–
bifalla överklagandet såvitt avser de yrkanden som framställts vid tribunalen, i synnerhet:
–
ogiltigförklara de angripna rättsakterna, i den del de är tillämpliga på klaganden,
–
i andra hand, fastställa att artikel 20.1 c i beslut nr 2010/413 och artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012 inte är tillämpliga i den del de avser klaganden, och
–
förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna avseende överklagandeförfarandet och förfarandet vid tribunalen.
Rådet har yrkat att domstolen ska
–
avvisa NITC:s överklagande då det inte kan prövas i sak, eller, i andra hand, ogilla överklagandet,
–
i tredje hand, för det fall domstolen upphäver den överklagade domen och slutgiltigt avgör målet, ogilla yrkandet om ogiltigförklaring och yrkandet om fastställelse av att ovannämnda bestämmelser inte är tillämpliga på klaganden, och
–
förplikta NITC att ersätta rättegångskostnaderna för överklagandet.
Prövning av överklagandet
Huruvida överklagandet kan tas upp till prövning
Parternas argument
Rådet har gjort gällande att NITC inte har något intresse av utgången i förevarande överklagande och att det därför inte kan tas upp till prövning, eftersom de restriktiva åtgärder som antagits gentemot NITC upphävdes genom beslut 2015/1863 och genomförandeförordning nr 2015/1862, och bolagets anseende inte har tagit skada av de angripna rättsakterna.
NITC har gjort gällande att det har ett verkligt intresse av att den överklagade domen upphävs och att de angripna rättsakterna ogiltigförklaras, för att domstolen ska fastställa att det ursprungliga uppförandet av NITC i de omtvistade förteckningarna var rättsstridigt, och för att NITC, i förekommande fall, ska kunna väcka talan om skadestånd med anledning av den skada bolaget lidit till följd av att ha återuppförts i dessa förteckningar och för att återupprätta sitt anseende.
Domstolens bedömning
Enligt fast rättspraxis ska ett överklagande till sitt resultat kunna medföra en fördel för klaganden för att denna ska ha ett berättigat intresse av att få saken prövad (dom av den 21 december 2011, Frankrike/People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Domstolen har slagit fast att en person eller enhet som har uppförts i en förteckning över personer och enheter vars tillgångar ska frysas ska – med beaktande av konsekvenserna för personens eller enhetens anseende – anses ha åtminstone ett moraliskt intresse av att uppförandet ogiltigförklaras, så att unionsdomstolen kan fastställa att personen eller enheten aldrig skulle ha uppförts i en sådan förteckning. Detta intresse består även efter det att vederbörande har strukits från förteckningen eller frysningen av dennes tillgångar har upphävts (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 maj 2013, Abdulrahim/rådet och kommissionen,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, punkterna
–
, dom av den 8 september 2016, Iranian Offshore Engineering & Construction/rådet,
C‑459/15 P
, ej publicerad,
EU:C:2016:646
, punkt
, och dom av den 15 juni 2017, Al-Faqih m.fl./kommissionen,
C‑19/16 P
,
EU:C:2017:466
, punkt
).
Härav följer att NITC har ett intresse, åtminstone ett moraliskt sådant, av att beslutet om att återuppföra bolaget i de omtvistade förteckningarna ogiltigförklaras, även om den frysning av bolagets tillgångar som följde av återuppförandet i förteckningen i bilaga II till beslut 2010/413 har upphävts och klaganden har strukits från förteckningen i bilaga IX till förordning nr 267/2012 i enlighet med beslut 2015/1863, respektive genomförandeförordning nr 2015/1862.
Överklagandet kan följaktligen tas upp till prövning.
Prövning i sak
NITC har åberopat fyra grunder till stöd för sitt överklagande.
Den första grunden
–
Parternas argument
Genom den första grunden har NITC gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning då den fann, i punkterna 45–65 och 68 i den överklagade domen, att principerna om rättskraft, rättssäkerhet, skydd för berättigade förväntningar samt rätten till ett effektivt rättsmedel inte hade åsidosatts genom de angripna rättsakterna. Således ansåg tribunalen felaktigt att rådet kunde återuppföra NITC i de omtvistade förteckningarna på grundval av påståenden om de faktiska omständigheterna som var identiska med de som hade åberopats till stöd för det ursprungliga uppförandet – som har ogiltigförklarats genom en lagakraftvunnen dom – och i avsaknad av en betydande förändring av omständigheterna eller ny bevisning som inte var tillgänglig vid det ursprungliga uppförandet. NITC anser att rådet inte kunde återuppföra NITC i de omtvistade förteckningarna med stöd av samma kriterium som låg till grund för det ursprungliga uppförandet i dessa förteckningar, enbart genom att omkvalificera de faktiska omständigheterna.
Med hänvisning till beslutet av tribunalens ordförande av den 16 juli 2015, National Iranian Tanker Company/rådet (
T‑207/15 R
,
EU:T:2015:535
), har NITC även anfört att även om principen om rättskraft inte var tillämplig i strikt bemärkelse, medförde principerna om rättssäkerhet och skydd för berättigade förväntningar, samt rätten till ett effektivt rättsmedel, i den mening som avses i artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) och artikel 13 i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen), en skyldighet för rådet att lägga fram samtliga tillgängliga argument och bevis vid det ursprungliga uppförandet, vid äventyr av att inte kunna åberopa dem därefter. Följaktligen tolkade tribunalen artikel 47 i stadgan alltför strikt. Det resonemang som ligger till grund för den överklagade domen ger rådet obegränsad befogenhet att återinföra restriktiva åtgärder med stöd av identiska skäl eller på grundval av identiska omständigheter, vilka kunde och skulle ha åberopats vid tidpunkten för det ursprungliga uppförandet. Ett sådant synsätt skulle kunna ge upphov till missbruk och utsätta den berörda enheten för upprepade tvister, vilket skulle strida mot principen om ett rättvist förfarande och rätten till god förvaltning.
NITC har påpekat att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning särskilt i punkterna 51 och 52 i den överklagade domen, då den fann att rådet ånyo kunde grunda sitt beslut på kriteriet avseende finansiellt stöd till Irans regering, trots att det mesta av den bevisning som lades fram avsåg en tidigare tidpunkt än det ursprungliga uppförandet i de omtvistade förteckningarna och var tillgänglig för allmänheten eller härrörde från skriftväxling med klaganden. Angående det skäl för att uppföra NITC i förteckningarna som avsåg logistiskt stöd, har NITC hävdat att tribunalen felaktigt ansåg, i punkt 53 i den överklagade domen, att detta skäl inte hade varit föremål för tribunalens prövning inom ramen för det mål som resulterade i domen av den 3 juli 2014, National Iranian Tanker Company/rådet (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
). Även om detta skäl inte nämndes i det ursprungliga beslutet om att uppföra NITC i de omtvistade förteckningarna, är det ändå identiskt med det faktiska påståendet om finansiellt stöd, vilket underkändes i punkt 60 i nyssnämnda dom, om än kvalificerat på ett annat sätt.
Rådet har bestridit att överklagandet kan vinna bifall såvitt avser den första grunden. Rådet anser att det inte var skyldigt att åberopa samtliga kriterier eller skäl för att uppföra NITC i de omtvistade förteckningarna som eventuellt kunde åberopas vid tidpunkten för det ursprungliga uppförandet. Rådet har även uppgett att vid tidpunkten för det ursprungliga uppförandet av NITC i de omtvistade förteckningarna hade det inte lagt fram någon bevisning som kunde styrka det kriterium som avsåg finansiellt stöd och som låg till grund för att NITC uppfördes i förteckningarna vid det tillfället. Angående det skäl för uppföra NITC i förteckningarna som avsåg logistiskt stöd har det varken åberopats vid eller prövats av tribunalen.
–
Domstolens bedömning
Det åsidosättande av ett flertal unionsrättsliga principer och grundläggande rättigheter som NITC har åberopat inom ramen för den första grunden vilar i huvudsak på argumentet att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning då den ansåg att en enhet som har utverkat en ogiltigförklaring av restriktiva åtgärder som antagits gentemot den kan återuppföras i en förteckning över enheter vars tillgångar ska frysas, på grundval av skäl eller bevis som hade kunnat åberopas vid det ursprungliga uppförandet av denna enhet i en sådan förteckning, trots att de faktiska omständigheterna inte har ändrats avsevärt och i avsaknad av ny bevisning.
Vad för det första gäller principen om rättskraft, ska det erinras om att domar om ogiltigförklaring som meddelas av unionsdomstolarna har rättskraft så snart de vunnit laga kraft. Denna rättskraft omfattar inte endast domslutet i en dom om ogiltigförklaring utan även domskälen, vilka ger nödvändigt stöd för och därför inte kan skiljas från domslutet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 november 2012, Al-Aqsa/rådet och Nederländerna/Al-Aqsa,
C‑539/10 P och C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det följer emellertid av fast rättspraxis att rättskraften endast omfattar de sak- och rättsfrågor som faktiskt eller med nödvändighet har avgjorts genom det aktuella domstolsavgörandet (dom av den 29 mars 2011, ThyssenKrupp Nirosta/kommissionen,
C‑352/09 P
,
EU:C:2011:191
, punkt
, och dom av den 13 september 2017, Pappalardo m.fl./kommissionen,
C‑350/16 P
,
EU:C:2017:672
, punkt
).
I förevarande fall ska det påpekas att i domen av den 3 juli 2014, National Iranian Tanker Company/rådet (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
), ogiltigförklarade tribunalen det ursprungliga uppförandet av NITC i de omtvistade förteckningarna då den ansåg, i punkt 64 i den domen, att de omständigheter som skulle beaktas inte innehöll några uppgifter som kunde styrka rådets påståenden om att NITC kontrollerades av och gav finansiellt stöd till den iranska regeringen. Såsom framgår av punkt 61 i nämnda dom hade rådet nämligen inte förebringat någon bevisning om kapitalstrukturen i NITC eller om dess aktieägare, för att styrka att skälet för att uppföra NITC i förteckningarna avseende finansiellt stöd till den iranska regeringen var välgrundat med hänsyn till kopplingen mellan NITC:S aktieägare och nämnda regering. Vad beträffar det argument som rådet åberopat vid den muntliga förhandlingen inom ramen för det förfarandet, och som grundades på NITC:s verksamhet inom oljetransport, konstaterade tribunalen endast, i punkterna 58–60 i nämnda dom, att dessa uppgifter inte förekom i den ursprungliga motiveringen till att uppföra NITC i de omtvistade förteckningarna och att de inte kunde styrka det skäl avseende finansiellt stöd till den iranska regeringen som låg till grund för att uppföra NITC i förteckningarna.
Följaktligen ogiltigförklarades rådets rättsakter genom domen av den 3 juli 2014, National Iranian Tanker Company/rådet (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
), av det skälet att rådet inte förebringat tillräcklig bevisning för att styrka de faktiska omständigheter som lagts till grund för dessa rättsakter. Denna slutsats, vilken i enlighet med den rättspraxis som det redogjorts för i punkt 43 ovan har rättskraft, innebär emellertid inte att rådet inte vid ett senare tillfälle kunde lägga fram annan bevisning för att styrka att NITC tillhandahöll finansiellt stöd till den iranska regeringen, eller grunda sitt beslut på någon annan typ av stöd till denna regering.
Det kan emellertid konstateras, i enlighet med vad som framgår av punkt 48 i den överklagade domen, att de angripna rättsakterna, varigenom NITC återuppfördes i de omtvistade förteckningarna, grundades på två separata skäl, nämligen NITC:s finansiella stöd till Irans regering med anledning av kopplingen mellan NITC:s aktieägare och nämnda regering å ena sidan, och NITC:s logistiska stöd till denna regering med anledning av att NITC transporterar iransk olja å den andra. Såsom tribunalen påpekade i punkt 50 i den överklagade domen var det endast skälet avseende finansiellt stöd som redan ingick i redogörelsen för skälen till det ursprungliga beslutet om att uppföra NITC i de omtvistade förteckningarna, vilket ogiltigförklarades genom domen av den 3 juli 2014, National Iranian Tanker Company/rådet (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
). Det framgår även av nämnda punkt och punkt 51 i den överklagade domen att den bevisning angående detta skäl som förebringats vid tribunalen, inom ramen för talan i första instans som resulterade i den överklagade domen, inte är densamma som den bevisning som förebringats inom ramen för det förfarande som avsåg det ursprungliga uppförandet i de omtvistade förteckningarna och som resulterade i domen av den 3 juli 2014, National Iranian Tanker Company/rådet (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
).
NITC har emellertid gjort gällande att eftersom de faktiska omständigheter som låg till grund för rådets beslut att återuppföra NITC i de omtvistade förteckningarna redan var tillgängliga vid det ursprungliga uppförandet, var rådet skyldigt att åberopa all den bevisning det hade tillgång till, samt de rättsliga slutsatser som kunde motivera att restriktiva åtgärder antogs gentemot NITC, vid tidpunkten för det ursprungliga uppförandet av NITC i dessa förteckningar, vid äventyr av att inte kunna åberopa dem senare. I enlighet med vad NITC har uppgett vid förhandlingen vid domstolen, anser bolaget att även om principen om rättskraft inte är tillämplig i strikt mening, följer en sådan skyldighet av en jämförelse av nyssnämnda princip och rättssäkerhetsprincipen.
Det är emellertid tillräckligt att konstatera att denna invändning inte kan leda till att domstolen slår fast att principen om rättskraft har åsidosatts, då dessa bevis och rättsliga slutsatser eventuellt inte har beaktats inom ramen för ett beslut som har vunnit laga kraft kan de inte utgöra rättsliga- eller sakomständigheter som faktiskt eller med nödvändighet har prövats genom detta beslut, i den mening som avses i den rättspraxis som det redogjorts för i punkt 43 ovan.
Det ska tilläggas att NITC, i sitt överklagande, inte har lagt fram några specifika argument för att göra gällande att principen om rättskraft, jämförd med principen om rättssäkerhet, i förevarande fall skulle ge en person eller enhet som har uppförts i en förteckning över personer och enheter vars tillgångar ska frysas och som har utverkat en ogiltigförklaring av detta uppförande, ett mer omfattande skydd mot att nya restriktiva åtgärder antas mot personen eller enheten på grundval av andra skäl eller bevis än det skydd som endast följer av principen om rättskraft.
Angående principen om skydd för berättigade förväntningar ska det erinras om att det följer av domstolens fasta rättspraxis att rätten att åberopa denna princip tillkommer varje enskild person som befinner sig i en situation av vilken det framgår att en unionsinstitution, genom att ge tydliga försäkringar, har väckt grundade förhoppningar. I avsaknad av sådana försäkringar kan däremot ingen göra gällande att denna princip har åsidosatts (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 september 2017, Pappalardo m.fl./kommissionen,
C‑350/16 P
,
EU:C:2017:672
, punkt
, och dom av den 21 februari 2018, Kreuzmayr,
C‑628/16
,
EU:C:2018:84
, punkt
).
Ett beslut om att uppföra en enhet i en förteckning över personer och enheter vars tillgångar ska frysas ger inte denna enhet några tydliga försäkringar om att rådet varken har tillgång till andra skäl beträffande denna enhet än de som framgår av motiveringen till nämnda beslut, eller annan bevisning som kan motivera att restriktiva åtgärder antas gentemot denna enhet. I punkt 59 i den överklagade domen slog tribunalen dessutom med rätta fast att domen av den 3 juli 2014, National Iranian Tanker Company/rådet (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
), inte kunde ge upphov till berättigade förväntningar hos NITC om att rådet inte kunde anta ett beslut om att återuppföra NITC i de omtvistade förteckningarna i framtiden utan att åsidosätta sistnämnda dom. Tribunalen konstaterade även, i punkt 77 i samma dom, att det inte kunde uteslutas att NITC skulle återuppföras i de omtvistade förteckningarna över personer och enheter vars tillgångar ska frysas, och att rådet hade möjlighet att återuppföra NITC i dessa förteckningar på grundval av tillräckligt underbyggda skäl.
Det följer av ovanstående att tribunalen inte gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning då den fann att rådet varken hade åsidosatt rättskraften hos domen av den 3 juli 2014, National Iranian Tanker Company/rådet (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
), eller principerna om rättssäkerhet och skydd för berättigade förväntningar genom att anta de angripna rättsakterna på grundval av de skäl avseende NITC:s ekonomiska och logistiska stöd till Irans regering som det erinrats om i punkt 46 ovan.
Angående rätten till ett effektivt rättsmedel i den mening som avses i artikel 47 i stadgan, vilken NITC har åberopat, erinrar domstolen om att denna artikel säkerställer att det skydd som föreskrivs i artikel 6.1 och artikel 13 i Europakonventionen även gäller inom unionsrätten (dom av den 16 maj 2017, Berlioz Investment Fund,
C‑682/15
,
EU:C:2017:373
, punkt
och där angiven rättspraxis). I nyssnämnda artikel 47 i stadgan föreskrivs i första stycket att var och en vars unionsrättsligt garanterade fri- och rättigheter har kränkts har rätt till ett effektivt rättsmedel inför en domstol, med beaktande av de villkor som föreskrivs i denna artikel.
Principen om ett effektivt domstolsskydd får likväl inte hindra rådet från att återuppföra en person eller enhet i förteckningar över personer och enheter vars tillgångar ska frysas på grundval av andra skäl än de som låg till grund för det ursprungliga uppförandet, eller på grundval av identiska skäl som styrks av annan bevisning. Denna princip syftar nämligen till att säkerställa att en rättsakt som går någon emot kan överklagas vid en domstol, och inte till att hindra att en ny rättsakt, som grundar sig på andra skäl eller annan bevisning, antas.
Domstolen har redan slagit fast att när en unionsinstitutions beslut som är föremål för ett överklagande har ogiltigförklarats, ska det anses aldrig ha förelegat, och denna institution, som har för avsikt att anta ett nytt beslut, kan företa en fullständig omprövning och åberopa andra skäl än de som låg till grund för det ogiltigförklarade beslutet (se, analogt, dom av den 6 mars 2003, Interporc/kommissionen,
C‑41/00 P
,
EU:C:2003:125
, punkt
).
Detta ger vid handen att en sådan rättsstridighet som tribunalen funnit i domen av den 3 juli 2014, National Iranian Tanker Company/rådet (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
), avseende det ursprungliga uppförandet av NITC i förteckningarna över personer och enheter vars tillgångar ska frysas, inte kan hindra rådet från att, efter en omprövning av NITC:s situation, anta nya restriktiva åtgärder på grundval av befintliga eller redan tillgängliga faktiska omständigheter.
Det ska dessutom påpekas att inom ramen för det förfarande som resulterade i domen av den 3 juli 2014, National Iranian Tanker Company/rådet (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
), som har vunnit laga kraft, framställde NITC med framgång ett yrkande om att de restriktiva åtgärder som antagits år 2012 skulle ogiltigförklaras, och således avfördes dessa åtgärder från unionens rättsordning. Härav följer att NITC kan åberopa den domen till stöd för en skadeståndstalan, vilket även följer av punkt 65 i den överklagade domen. NITC har dessutom utyttjat sin möjlighet att väcka en ny talan vid unionsdomstolen för att pröva lagligheten av beslutet om att återuppföra bolaget i de omtvistade förteckningarna för att, i förekommande fall, försättas i sin ursprungliga situation samt tilldömas skadestånd.
Mot bakgrund av ovanstående kan det konstateras att tribunalen med rätta slog fast att rådet inte åsidosatte principerna om rättskraft, rättssäkerhet och skydd för berättigade förväntningar, samt NITC:s rätt till ett effektivt rättsmedel.
Överklagandet kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den första grunden.
Den andra och den fjärde grunden
–
Parternas argument
Genom den andra grunden har NITC gjort gällande att tribunalen felaktigt kom till slutsatsen att kriterierna för att uppföra NITC i de omtvistade förteckningarna var uppfyllda. Tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning i punkterna 87–89 i den överklagade domen, då den fann att NITC tillhandahöll den iranska regeringen stöd, i den mening som avses i kriteriet i artikel 20.1 c i beslut 2010/413 och artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012, av det skälet att NITC transporterar iransk olja och därmed tillhandahåller logistiskt stöd till Irans regering, samt på grund av det samband som finns mellan energisektorn och spridning av kärnmaterial i Iran. Begreppet ”logistiskt stöd” kan inte anses omfatta stöd till tredjeman. Enligt tribunalens tolkning är det tillräckligt att NITC är verksamt inom Irans oljesektor för att man ska kunna dra slutsatsen att bolaget tillhandahåller logistiskt stöd till Irans regering, trots att det inte tillhandahåller denna regering några tjänster. Dessutom skulle en sådan tolkning i själva verket utgöra ett påstående om indirekt finansiellt stöd till Irans regering, vilket underkändes i domen av den 3 juli 2014, National Iranian Tanker Company/rådet (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
, punkt
).
Hänvisningen till skäl 22 i beslut 2010/413, i punkt 86 i den överklagade domen kan inte heller styrka att det finns en koppling mellan NITC:s verksamhet, energisektorn och spridning av kärnmaterial, den är också felaktig eftersom unionen – efter det att nyssnämnda beslut antogs – samtyckte till att tillåta oljetransport i enlighet med den gemensamma handlingsplanen, vilken genomförts genom förordning nr 42/2014. Även om den gemensamma handlingsplanen inte anger att individuella restriktiva åtgärder ska upphävas, eller att kriterierna för att uppföra en person eller enhet i förteckningarna över personer och enheter vars tillgångar ska frysas ska ändras, skulle denna plan och förordning nr 42/2014 ha varit vägledande för tolkningen och tillämpningen av dessa kriterier. Det skulle nämligen vara inkonsekvent att anse att begreppet ”logistiskt stöd” omfattar verksamhet avseende transport av råolja – som har godkänts genom ovannämnda plan och förordning – och otänkbart att unionen skulle kunna godkänna en verksamhet som anses vara av tillräcklig kvalitativ eller kvantitativ betydelse för att främja spridning av kärnmaterial. Det hot som NITC utgjorde, mot bakgrund av den gemensamma handlingsplanen i förhållande till syftet med de restriktiva åtgärderna, har inte utvärderats.
Slutligen är tribunalens tolkning oproportionerlig med beaktande av de ändamål som eftersträvas genom beslut 2010/413 och förordning nr 267/2012, eftersom denna tolkning gör det möjligt för rådet att anta restriktiva åtgärder mot varje person eller enhet som är verksam inom en sektor som kan generera betydande intäkter för Irans regering. En så omfattande tolkning av kriterierna för att uppföra en person eller enhet i de omtvistade förteckningarna skulle omvandla dessa rättsakter till handelssanktioner. En sådan tolkning skulle även strida mot principen om rättssäkerhet, som vid oklarheter i lagstiftningen medför ett krav på att den tolkning som är mest gynnsam för NITC ska gälla.
Genom den fjärde grunden har NITC gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att inte godta det argument som bolaget anfört i andra hand, nämligen att för det fall att det kriterium för att uppföra en person eller enhet i de omtvistade förteckningarna som anges i artikel 20.1 c i beslut 2010/413 och i artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012 ska ges en vidsträckt tolkning, skulle det medföra att detta kriterium blev oproportionerligt i förhållande till de mål som eftersträvas genom beslut 2010/413 och förordning nr 267/2012, och därmed skulle nämnda bestämmelser bli rättsstridiga.
Rådet har bestridit att överklagandet kan vinna bifall såvitt avser den andra och den fjärde grunden. Rådet anser att tribunalen inte gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning då den fann att skälet avseende logistiskt stöd till Irans regering var uppfyllt och har gjort gällande att även om den gemensamma handlingsplanen föreskrev vissa lättnader av sanktionerna mot Islamiska republiken Iran, var det vid den tidpunkten fortfarande nödvändigt att fortsättningsvis pressa nämnda regering att upphöra med sin spridning av kärnmaterial.
–
Domstolens bedömning
Genom den andra och den fjärde grunden, vilka ska prövas gemensamt, har NITC invänt mot hur tribunalen, med avseende på NITC, tolkade och tillämpade det kriterium för att uppföra en person eller enhet i de omtvistade förteckningarna som anges i artikel 20.1 c i beslut 2010/413, i dess lydelse enligt beslut 2012/635, och i artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012, i dess lydelse enligt förordning nr 1263/2012.
För det första kan domstolen inte godta NITC:s argument att skälet avseende logistiskt stöd till Irans regering, vilket tribunalen fann var välgrundat i punkt 92 i den överklagade domen, motsvarade skälet avseende finansiellt stöd till nämnda regering, vilket inte godtogs i domen av den 3 juli 2014, National Iranian Tanker Company/rådet (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
). I detta avseende är det tillräckligt att konstatera att tribunalen, i punkterna 84–87 i den överklagade domen, anförde en annan motivering till stöd för sin slutsats att skälet avseende NITC:s logistiska stöd till Irans regering var välgrundat än den motivering varigenom den, i domen av den 3 juli 2014, National Iranian Tanker Company/rådet (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
, punkterna
–
), underkände de bevis rådet anfört till stöd för sin uppfattning att NITC tillhandahöll nämnda regering finansiellt stöd. Det ska särskilt framhållas att i punkt 82 i den överklagade domen, påpekade tribunalen att rådet inte anklagade NITC för att tillhandahålla indirekt stöd till Irans regering genom ett utomstående bolag som lämnar utdelning till nämnda regering, utan det var på grund av betydelsen av transportverksamheten inom den iranska oljesektorn – som kontrolleras av Irans regering – som bolaget ansågs tillhandahålla logistiskt stöd till denna regering.
Domstolen påpekar för det andra att tribunalen, i punkt 85 i den överklagade domen, med rätta erinrade om att det kriterium avseende stöd till Irans regering som anges i artikel 20.1 c i beslut 2010/413, i dess lydelse enligt beslut 2012/635, och i artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012, i dess lydelse enligt förordning nr 1263/2012, ska förstås så, att det avser verksamhet som bedrivs av just den berörda personen eller enheten och som – även om den inte har någon direkt eller indirekt koppling till spridning av kärnmaterial – ändå kan främja sådan spridning genom att tillhandahålla den iranska regeringen resurser eller medel av materiell, ekonomisk eller logistisk art som möjliggör för nämnda regering att fortsätta sin spridningsverksamhet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 1 mars 2016, National Iranian Oil Company/rådet,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
, punkterna
och
, och dom av den 7 april 2016, Central Bank of Iran/rådet,
C‑266/15 P
,
EU:C:2016:208
, punkt
).
Såsom framgår av punkterna 81 och 82 i domen av den 1 mars 2016, National Iranian Oil Company/rådet (
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
), tar detta kriterium hänsyn till ”den potentiella kopplingen mellan Irans inkomster från energisektorn och finansieringen av Irans spridningskänsliga kärntekniska verksamhet”, vilken det bland annat hänvisas till i resolution 1929 och i skäl 22 i beslut 2010/413, för att undergräva den iranska regeringens finansiering av Irans kärntekniska program. Följaktligen har kopplingen mellan energisektorn och spridningen av kärnmaterial fastställts av unionslagstiftaren själv.
Det framgår dessutom av domstolens praxis att detta kriterium, jämfört med de mål som rådet söker uppnå, avser former av stöd till Irans regering som genom deras kvantitativa eller kvalitativa betydelse bidrar till att Irans kärntekniska verksamhet kan drivas vidare (se, för ett liknande resonemang, dom av den 1 mars 2016, National Iranian Oil Company/rådet,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
, punkt
, och beslut av den 4 april 2017, Sharif University of Technology/rådet,
C‑385/16 P
, ej publicerat,
EU:C:2017:258
, punkt
).
Angående begreppet ”logistiskt stöd” har domstolen slagit fast att uttrycket ”logistiskt” inte är begränsat till att enbart avse transport av varor eller personer, utan även omfattar verksamheter som i huvudsak kännetecknas av metoder och medel för att genomföra transaktioner eller processer, och av att de tillhandahåller nödvändiga resurser för att en verksamhet eller process ska kunna bedrivas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 september 2016, Iranian Offshore Engineering & Construction/rådet,
C‑459/15 P
, ej publicerad,
EU:C:2016:646
, punkterna
och
).
Mot bakgrund av dessa omständigheter var det riktigt av tribunalen att slå fast, i punkt 87 i den överklagade domen, att med hänsyn till betydelsen av NITC:s transportverksamhet för Irans oljesektor – en verksamhet som gör det möjligt för Irans regering att uppfylla specifika logistiska behov inom denna sektor som nämnda regering kontrollerar – och med hänsyn till kopplingen mellan energisektorn och spridningen av kärnmaterial i Iran, kunde det konstateras att NITC tillhandahöll stöd till Irans regering och således var det kriterium som anges i artikel 20.1 c i beslut 2010/413, i dess lydelse enligt beslut 2012/635, och i artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012, i dess lydelse enligt förordning nr 1263/2012, uppfyllt.
Såsom framgår av punkterna 67–70 ovan omfattas tribunalens tolkning således av ett rättsligt ramverk som är tydligt avgränsat av de mål som eftersträvas genom lagstiftningen om restriktiva åtgärder mot Islamiska republiken Iran, med följden att denna tolkning inte strider mot rättssäkerhetsprincipen.
För det tredje kan det konstateras att tribunalen inte gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den, i punkterna 88 och 89 i den överklagade domen, slog fast att ovannämnda slutsats inte kunde påverkas av den omständigheten att förbudet mot att transportera olja med ursprung i eller exporterad från Iran till ett annat land hade upphävts genom den gemensamma handlingsplanen, samt genom beslut 2014/21 och förordning nr 42/2014.
Det ska härvidlag påpekas att de sanktioner gentemot Islamiska republiken Iran som införts genom nyssnämnda rättsakter upphävdes inom ramen för det första steget i en process som syftar till att nå en långsiktig, övergripande lösning på den iranska kärnteknikfrågan, utan att undergräva det mål som eftersträvas genom beslut 2010/413 och förordning nr 267/2012, bestående i att hindra spridning av kärnmaterial och därigenom utöva påtryckningar på Islamiska republiken Iran för att den ska upphöra med sådan verksamhet. Dessa rättsakter medförde visserligen att detta förbud upphävdes tillfälligt, och upphävandet förlängdes genom flera på varandra följande rättsakter från rådet, så att NITC:s verksamhet under en viss tid inte längre omfattades av förbudet. Vare sig de villkor som utarbetats inom ramen för det första steget i den gemensamma handlingsplanen, eller de rättsakter som rådet antagit för att genomföra denna plan, angav emellertid att individuella restriktiva åtgärder skulle upphävas eller att kriterierna för att anta sådana åtgärder skulle ändras, vilket tribunalen med rätta påpekat i punkterna 89 och 90 i den överklagade domen och vilket NITC har medgett.
För det fjärde har NITC hävdat att tribunalens tolkning av kriteriet för att uppföra en person eller enhet i de omtvistade förteckningarna avseende stöd till den iranska regeringen innebär att detta kriterium blir oproportionerligt i förhållande till de mål som eftersträvas genom beslut 2010/413 och förordning nr 267/2012, och att kriteriet därmed blir rättsstridigt och inte tillämpligt på NITC.
Härvidlag medför proportionalitetsprincipen ett krav på att de medel som föreskrivs i en unionsbestämmelse är ägnade att säkerställa att de legitima mål som eftersträvas i den berörda lagstiftningen uppnås och att de inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa mål (dom av den 15 november 2012, Al-Aqsa/rådet och Nederländerna/Al-Aqsa,
C‑539/10 P och C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Såsom framgår av punkt 74 ovan har domstolen slagit fast att målet med beslut 2010/413 och förordning nr 267/2012 består i att hindra spridning av kärnmaterial och därigenom utöva påtryckningar på Islamiska republiken Iran för att den ska upphöra med sådan verksamhet. Detta mål, som omfattas av de allmänna ansträngningarna för att bevara internationell fred och säkerhet, är legitimt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 november 2013, rådet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Den tolkning som tribunalen i förevarande fall har gjort av kriteriet avseende ”stöd till Irans regering”, omfattar således, i enlighet med den rättspraxis som det redogjorts för i punkterna 67–69 ovan, verksamheter som kan främja spridning av kärnmaterial genom att tillhandahålla Irans regering tillgångar eller materiellt, finansiellt eller logistiskt stöd som gör det möjligt för nämnda regering att fortsätta med sådan spridning, men innebär inte att all verksamhet ska anses utgöra sådant stöd, utan enbart de verksamheter som genom deras kvantitativa eller kvalitativa betydelse bidrar till fortsatt spridning av kärnmaterial. Under dessa omständigheter förefaller det inte som om detta kriterium, såsom det har tolkats av tribunalen i förevarande fall, är olämpligt eller går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål.
Överklagandet kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den andra och den fjärde grunden.
Den tredje grunden
–
Parternas argument
Genom den tredje grunden har NITC gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den, i punkterna 123–138 i den överklagade domen, slog fast att den skada som NITC åsamkats med avseende på dess rätt till egendom, rätt till anseende och näringsfrihet genom att återuppföras i de omtvistade förteckningarna, var proportionerlig. Tribunalen borde för det första ha funnit att det var uppenbart oproportionerligt att återuppföra NITC i de omtvistade förteckningarna med hänsyn till de åsidosättanden av grundläggande principer och rättigheter som åberopats inom ramen för den första grunden. För det andra åsidosatte tribunalen NITC:s grundläggande rättigheter genom att inte lägga tillräcklig vikt vid den gemensamma handlingsplanen. I detta avseende har NITC hävdat att det förhållandet att rådet hade ”riktat in sig” på bolaget var både oproportionerligt och diskriminerande. Resonemanget i punkt 135 i den överklagade domen – varigenom tribunalen hävdade att de restriktiva åtgärder som antagits gentemot NITC var motiverade med hänsyn till betydelsen av dess verksamhet inom oljetransportsektorn samtidigt som den medgav att sådan verksamhet var tillåten – är motsägelsefullt. Enligt punkterna 86 och 87 i den överklagade domen påstods nämligen kopplingen till spridning av kärnmaterial bestå i de inkomster som den iranska regeringen faktiskt erhåller från försäljning av iransk olja, varvid den omständigheten att oljan transporteras av NITC eller ett eller flera andra bolag saknar betydelse.
Rådet har bestridit att överklagandet kan vinna bifall såvitt avser den tredje grunden. Rådet anser att tribunalen tog full hänsyn till proportionalitetsprincipen då den slog fast att det var motiverat att återuppföra NITC i de omtvistade förteckningarna med hänsyn till betydelsen av bolagets transportverksamhet inom den iranska oljesektorn, och då den fann att andra bolags verksamhet inom oljetransport inte var av jämförbar betydelse.
–
Domstolens bedömning
Enligt artikel 52.1 i stadgan måste varje begränsning av de rättigheter och friheter som erkänns i stadgan vara föreskriven i lag och förenlig med deras väsentliga innehåll. Begränsningar av dessa rättigheter och friheter får, med beaktande av proportionalitetsprincipen, endast göras om de är nödvändiga och faktiskt svarar mot mål av allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen eller av behovet av skydd för andra människors rättigheter och friheter.
Angående rätten till egendom och näringsfriheten, vilka säkerställs i artiklarna 16 och 17 i stadgan och har åberopats av NITC, har domstolen slagit fast att dessa grundläggande rättigheter inte är absoluta. Dessa rättigheter kan följaktligen begränsas under förutsättning att begräsningarna faktiskt tillgodoser de allmänintressen som eftersträvas av unionen och att de, mot bakgrund av det eftersträvade målet, inte medför ett oproportionerligt och oacceptabelt ingrepp som påverkar själva innehållet i de på detta sätt garanterade rättigheterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 november 2013, rådet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
De angripna rättsakterna begränsar visserligen NITC:s grundläggande rättigheter, men det har likväl framkommit vid prövningen av den andra och den fjärde grunden för överklagandet att dessa begränsningar tillgodoser ett legitimt mål som eftersträvas inom unionsrätten, nämligen bekämpning av spridning av kärnmaterial, ett mål som omfattas av de allmänna ansträngningarna för att bevara internationell fred och säkerhet, vars överordnade betydelse framhölls av tribunalen i punkt 132 i den överklagade domen.
I denna punkt 132 underströk tribunalen dessutom att dessa begränsningar endast avsåg en del av NITC:s verksamhet, och att beslut 2010/413 samt förordning nr 267/2012 föreskrev vissa undantag. Dessa rättsakter innehåller nämligen en möjlighet att frigöra tillgångar så att NITC kan täcka vissa utgifter, bland annat de utgifter som anses vara särskilt viktiga, eller så att bolaget kan fullgöra vissa specifika kommersiella avtal. Beträffande skadan på anseende påpekade tribunalen att rådet inte hade påstått att NITC som sådant var inblandat i spridning av kärnmaterial. Härav drog tribunalen slutsatsen att bolaget inte sammankopplades personligen med sådana aktiviteter som medför risker för den internationella freden och säkerheten, och graden av misstro som riktades mot klaganden var därmed mindre.
Mot bakgrund av dessa omständigheter förefaller begränsningarna av NITC:s rätt till egendom och näringsfrihet inte orimliga i förhållande till de eftersträvade målen. Samma slutsats gör sig gällande såvitt avser skadan på dess anseende som NITC har åberopat (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 april 2016, Central Bank of Iran/rådet,
C‑266/15 P
,
EU:C:2016:208
, punkt
).
Slutligen gjorde tribunalen sig inte skyldig till felaktig rättstillämpning då den ansåg att denna slutsats inte kunde påverkas av den omständigheten att den gemensamma handlingsplanen antagits, och att NITC:s situation inte kunde jämföras med den situation som andra enheter som bedriver motsvarande verksamhet inom oljetransport befinner sig i. I detta avseende räcker det att hänvisa till övervägandena i punkterna 65–79 ovan.
Överklagandet kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den tredje grunden och ska därmed ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet ogillas. Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Rådet har yrkat att NITC ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom NITC har tappat målet, ska bolaget bära sina rättegångskostnader och ersätta rådets rättegångskostnader.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:

1)
Överklagandet ogillas.

2)
National Iranian Oil Company ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de rättegångskostnader som uppkommit för Europeiska unionens råd.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.