CELEX: 62022CJ0005
Predhodno odločanje
Notranji trg z električno energijo
Direktiva 2009/72/ES
Člen 37
Priloga I
Naloge in pooblastila nacionalnega regulativnega organa
Varstvo potrošnikov
Stroški administrativnega vodenja
Pooblastilo nacionalnega regulativnega organa, da naloži vračilo zneskov, ki so jih končni odjemalci plačali na podlagi pogodbenih klavzul, ki jih je ta organ sankcioniral

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 37(1) in (4) Direktive 2009/72/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. julija 2009 o skupnih pravilih notranjega trga z električno energijo in o razveljavitvi Direktive 2003/54/ES (
UL 2009, L 211, str. 55
) ter Priloge I k tej direktivi.
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Green Network SpA in Autorità di Regolazione per Energia Reti e Ambiente (regulativni organ za energetiko, omrežja in okolje, Italija) (ARERA) v zvezi z odločbo tega organa, s katero je bila družbi Green Network naložena upravna denarna sankcija v višini 655.000 EUR in ji je bilo naloženo, naj svojim končnim odjemalcem vrne 13.987.495,22 EUR za nekatere stroške administrativnega vodenja, ki jim jih je zaračunala.
Pravni okvir
Pravo Unije
V uvodnih izjavah 37, 42, 51 in 54 Direktive 2009/72 je bilo navedeno:
„(37)
Energetski regulatorji bi morali imeti pooblastila, na podlagi katerih bi lahko sprejemali za elektroenergetska podjetja zavezujoče odločitve, elektroenergetskim podjetjem, ki ne izpolnjujejo svojih obveznosti, pa bi lahko nalagali učinkovite, sorazmerne in odvračilne kazni ali bi kaznovanje predlagali pristojnemu sodišču. Energetske regulatorje bi bilo treba pooblastiti tudi, da ne glede na uporabo pravil o konkurenci sprejemajo ustrezne ukrepe za zagotavljanje koristi odjemalcev s spodbujanjem učinkovite konkurence, ki je nujna za pravilno delovanje notranjega trga za električno energijo. […]
[…]
(42)
Vsa industrija in trgovina v [Evropski uniji], vključno z malimi in srednje velikimi podjetji, in vsi državljani Unije, ki uživajo gospodarske koristi notranjega trga, bi morali uživati tudi visoko stopnjo varstva potrošnikov, še zlasti gospodinjski odjemalci, in če države članice menijo, da je to potrebno, za mala podjetja, bi morale zanje veljati garancije javnih storitev v zvezi z zanesljivostjo oskrbe in primernimi cenami, zaradi poštenosti, konkurenčnosti in posredno zaradi odpiranja delovnih mest. Ti odjemalci bi morali tudi imeti dostop do izbire, poštenosti, zastopanja in mehanizmov za reševanje sporov.
[…]
(51)
Interesi potrošnikov bi morali biti v središču te direktive, kakovost storitev pa bi morala biti osrednja odgovornost za elektroenergetska podjetja. Že obstoječe pravice potrošnikov je treba okrepiti in zaščititi, vključevati pa bi morale tudi večjo preglednost. Varstvo potrošnikov bi moralo zagotoviti, da lahko vsi potrošniki na področju [Unije] izkoristijo prednosti konkurenčnega trga. Pravice potrošnikov bi morale uveljavljati države članice ali regulativni organi, kadar država članica tako določi.
[…]
(54)
Večje varstvo potrošnikov je zagotovljeno z razpoložljivostjo učinkovitih pravnih sredstev za reševanje sporov za vse potrošnike. Države članice bi morale uvesti hitre in učinkovite postopke za obravnavanje pritožb.“
Člen 1 te direktive, naslovljen „Vsebina in področje uporabe“, je določal:
„Ta direktiva določa skupna pravila za proizvodnjo, prenos, distribucijo in dobavo električne energije, ki vključujejo določbe za varstvo potrošnikov, namenjena pa so izboljšanju in integraciji konkurenčnih trgov z električno energijo v [Uniji]. […] Določa tudi obveznosti glede univerzalnih storitev in pravice odjemalcev električne energije ter pojasnjuje obveznosti glede konkurence.“
Člen 2 navedene direktive, naslovljen „Opredelitev pojmov“, je določal:
„Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
7.
‚odjemalec‘ pomeni trgovca ali končnega odjemalca električne energije;
8.
‚trgovec na debelo‘ pomeni fizično ali pravno osebo, ki kupuje električno energijo z namenom ponovne prodaje znotraj ali zunaj sistema, kjer ima sedež;
9.
‚končni odjemalec‘ pomeni odjemalca, ki kupuje električno energijo za svojo lastno rabo;
[…]“
Člen 3 te direktive, naslovljen „Obveznosti javnih storitev in varstvo odjemalcev“, je določal:
„[…]
7.   Države članice sprejmejo ustrezne ukrepe, da zaščitijo končne odjemalce in poskrbijo zlasti za ustrezne nadzorne ukrepe za zaščito ranljivih odjemalcev. […] Zagotovijo visoko raven varstva potrošnikov, zlasti glede preglednosti splošnih pogodbenih pogojev, splošnih informacij in mehanizmov za reševanje sporov. […]
[…]
9.   […]
Regulativni organ ali drugi pristojni nacionalni organ sprejme potrebne ukrepe, da zagotovi verodostojnost podatkov, ki jih dobavitelji posredujejo svojim odjemalcem skladno s tem členom ter da so posredovani na državni ravni na način, ki omogoča enostavno primerjavo.
[…]“
Člen 36 Direktive 2009/72, naslovljen „Splošni cilji regulativnega organa“, je določal:
„Pri opravljanju regulativnih nalog, določenih v tej direktivi, regulativni organ v okviru svojih nalog in pooblastil, opredeljenih v členu 37, ter po potrebi v tesnem posvetovanju z drugimi ustreznimi nacionalnimi organi, tudi z organi, pristojnimi za konkurenco, in brez poseganja v njihove pristojnosti sprejme vse razumne ukrepe za doseganje naslednjih ciljev:
[…]
(g)
zagotavljanje koristi odjemalcev prek učinkovitega delovanja nacionalnega trga, spodbujanje učinkovite konkurence in pomoč pri zagotavljanju varstva potrošnikov;
[…]“
Člen 37 te direktive, naslovljen „Naloge in pooblastila regulativnih organov“, je v odstavkih 1 in 4 določal:
„1.   Regulativni organ ima naslednje naloge:
[…]
(i)
spremljati raven preglednosti, tudi veleprodajnih cen, in zagotavljati, da elektroenergetska podjetja izpolnjujejo obveznosti glede preglednosti;
(j)
spremljati raven in učinkovitost odprtosti trga in konkurence pri veleprodaji in maloprodaji, vključno z borzami električne energije, cenami za gospodinjske odjemalce, ki zajemajo tudi predplačilne sisteme, deležem odjemalcev, ki zamenjajo dobavitelja, deležem odklopov, stroški vzdrževanja in pritožbami gospodinjskih odjemalcev, […]
[…]
(n)
skupaj z drugimi pristojnimi organi pomagati zagotavljati, da so ukrepi za varstvo potrošnikov, vključno s tistimi, ki so opredeljeni v Prilogi I, učinkoviti in da se jih izvaja;
[…]
4.   Države članice zagotovijo, da se regulativni organi pooblastijo za učinkovito in hitro izvajanje nalog iz odstavkov 1, 3 in 6. V ta namen ima regulativni organ vsaj naslednja pooblastila:
[…]
(d)
elektroenergetskim podjetjem, ki ne izpolnjujejo svojih obveznosti iz te direktive ali katere koli zadevne pravno zavezujoče odločitve regulativnega organa ali Agencije, naloži učinkovite, sorazmerne in odvračilne kazni, ali pristojnemu sodišču predlaga, da naloži take kazni. To vključuje pristojnosti, da naloži ali predlaga kazni, ki znašajo do 10 % letnega prometa operaterja prenosnega sistema ali do 10 % letnega prometa vertikalno integriranega operaterja prenosnega sistema, in sicer za operaterja prenosnega sistema oziroma vertikalno integrirano podjetje, ki morda ne izpolnjujeta svojih obveznosti iz te direktive; […]
[…]“
Priloga I k navedeni direktivi, naslovljena „Ukrepi za varstvo potrošnikov“, je v točki 1 določala:
„1. „Ne da bi to posegalo v pravila [Unije] o varstvu potrošnikov, […] je namen ukrepov iz člena 3 zagotoviti odjemalcem:
(a)
pravico do pogodbe z njihovim dobaviteljem električne energije, ki določa:
[…]
–
dogovore o nadomestilu in povračilu, ki velja, če ni dosežena raven kakovosti storitev iz pogodbe, vključno z nenatančnim in nepravočasnim izdajanjem računov,
[…]
[…]
(c)
pregledne informacije o veljavnih cenah in tarifah ter splošno veljavnih pogojih v zvezi z dostopom do teh storitev in njihovo uporabo;
[…]
(f)
pravico do preglednih, enostavnih in poceni postopkov pri obravnavi svojih pritožb. Še posebej imajo vsi odjemalci pravico, da njihov dobavitelj električne energije zanje opravlja kakovostne storitve in obravnava pritožbe. Takšni postopki izvensodnega reševanja sporov morajo omogočati pošteno in hitro reševanje sporov, če je mogoče v roku treh mesecev, ter določati sistem povračil ali odškodnin, če je to upravičeno. […]
[…]“
Italijansko pravo
Člen 2(12)(g) legge n. 481 – Norme per la concorrenza et la regolazione dei servizi di pubblica utilità. Istituzione delle Autorità di regolazione dei servizi di pubblica utilità (zakon št. 481 o pravilih o konkurenci in ureditvi javnih služb ter o ustanovitvi regulativnih organov za javne službe) z dne 14. novembra 1995 (redni dodatek št. 136 h GURI št. 270 z dne 18. novembra 1995) daje ARERA nalogo, da „nadzoruje izvajanje storitev s pooblastili za pregled, dostop, pridobivanje dokumentacije in koristnih informacij, ter določi primere, v katerih mora subjekt, ki izvaja storitev, samodejno plačati odškodnino uporabniku, če ta subjekt ne spoštuje pogodbenih določil ali izvaja storitve slabše kakovosti od tiste, ki je določena v predpisih o javni službi“.
Na podlagi člena 2(20)(d) tega zakona lahko ARERA izvajalcu storitve naloži, naj preneha z ravnanjem, ki škoduje pravicam uporabnikov, in mu na podlagi člena 2(12)(g) navedenega zakona naloži plačilo odškodnine.
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
ARERA je po prejemu poročila Sportello per il consumatore Energia e Ambiente (urad za informiranje potrošnikov o energetiki in okolju, Italija), v katerem je bilo navedeno, da je družba Green Network, ki distribuira električno energijo in zemeljski plin, v račune, naslovljene na svoje odjemalce, vključila prispevek, ki so ga ti zaradi nejasnosti izpodbijali, zoper to družbo začel postopek.
Po tem poročilu je ARERA opravil še druge nadzore, v katerih je ugotovil, da je bil ta prispevek določen s klavzulo v splošnih pogojih, ki se uporabljajo za pogodbe o dobavi energije, ki jih je predlagala družba Green Network tako za električno energijo kot za zemeljski plin. V skladu s to klavzulo stroški administrativnega vodenja niso bili vključeni v tarife, določene za dobavo energije, dobavitelj pa je lahko iz tega naslova odjemalcu zaračunal prispevek, ki ne presega 5 EUR, za nekatere odjemalce pa 10 EUR mesečno.
Ker je ARERA ugotovil, da je bila opredelitev tega prispevka v navedenih splošnih pogojih, ki jo je podala družba Green Network, nezakonita, ker navedeni prispevek ni bil naveden v preglednici primerljivosti, ki omogoča primerjavo različnih tržnih ponudb na trgu, in v sistemu iskanja ponudb, je z odločbo z dne 20. junija 2019 družbi Green Network naložil upravno denarno sankcijo v višini 655.000 EUR, ker je svojim končnim odjemalcem posredovala pogodbene informacije, s katerimi so bile kršene določbe iz predpisov, ki jih je izdal ARERA. Ta je v tej odločbi družbi Green Network naložil, naj navedenim odjemalcem povrne znesek 13.987.495,22 EUR, ki je bil od njih pobran iz naslova stroškov administrativnega vodenja.
Družba Green Network je zoper navedeno odločbo vložila tožbo pri Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (deželno upravno sodišče Lombardije, Italija), ki je bila zavrnjena.
Družba Green Network je zoper zavrnilno sodbo vložila pritožbo pri Consiglio di Stato (državni svet, Italija), ki je predložitveno sodišče, pri čemer je med drugim trdila, da je pooblastilo ARERA, da naloži vračilo prispevka odjemalcem, v nasprotju z Direktivo 2009/72, saj je bil ta prispevek določen v okviru zasebnih pogodbenih razmerij.
Predložitveno sodišče navaja, da se spor, o katerem odloča, nanaša na vprašanje, ali je mogoče pooblastilo ARERA, da naloži vračilo zneskov, zaračunanih odjemalcem, izpeljati iz Direktive 2009/72. Ne bi naj bilo razvidno, da je Sodišče že razložilo upoštevne določbe te direktive, na katere se sklicuje družba Green Network in katerih pravilna razlaga ni jasna.
V teh okoliščinah je Consiglio di Stato (državni svet) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil ti vprašanji:
„1.
Ali je evropske določbe iz [Direktive 2009/72], zlasti iz člena 37(1) in (4), ki ureja pooblastila regulativnega organa, in iz Priloge I, mogoče razlagati tako, da obsegajo tudi normativna pooblastila – ki jih [ARERA] izvaja nad družbami, ki poslujejo v sektorju električne energije – s katerimi se tem družbam naloži, da morajo odjemalcem, in sicer tudi bivšim odjemalcem in neplačnikom, vrniti znesek, ki ustreza ekonomski protidajatvi, ki so jo plačali za kritje stroškov upravljanja na podlagi pogodbene določbe, ki je predmet sankcije [ARERA]?
2.
Ali je evropske določbe iz [Direktive 2009/72], zlasti iz člena 37(1) in (4), ki ureja pooblastila regulativnega organa, in iz Priloge I, mogoče razlagati tako, da v okviru plačila odškodnine in načinov povračila, ki se uporabljajo za odjemalce na trgu električne energije, če operater trga ne dosega predpisane kakovosti storitev, obsegajo tudi vračilo ekonomske protidajatve, ki so jo plačali in ki je izrecno urejena v določbi podpisane in sprejete pogodbe ter je v celoti neodvisna od kakovosti same storitve, je pa predvidena za kritje stroškov upravljanja gospodarskega subjekta?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 37(1)(i) in (n) ter (4)(d) Direktive 2009/72 in Prilogo I k tej direktivi razlagati tako, da nasprotujeta temu, da država članica nacionalnemu regulativnemu organu podeli pooblastilo, da elektroenergetskim podjetjem naloži, naj svojim končnim odjemalcem vrnejo znesek, ki ustreza protidajatvi, ki so jo ti plačali za „stroške administrativnega vodenja“ na podlagi pogodbene klavzule, ki jo ta organ šteje za nezakonito, in to tudi v primerih, v katerih ta naložitev vračila ne temelji na razlogih kakovosti zadevne storitve, ki so jo ta podjetja opravila, ampak na kršitvi obveznosti preglednosti cen.
V zvezi s tem, kot je Sodišče že poudarilo, iz člena 1 Direktive 2009/72 in iz uvodnih izjav 37, 42, 51 in 54 te direktive izhaja, da je njen namen, da se energetskim regulatorjem omogoči zagotavljanje polnega učinka ukrepov varstva potrošnikov, da se vsem industrijskim in trgovinskim sektorjem ter vsem državljanom Unije zagotovijo visoka raven varstva potrošnikov in mehanizmi za reševanje sporov, da se interesi potrošnikov postavijo v središče navedene direktive, da regulativni organ, kadar mu država članica podeli to pristojnost, nadzira spoštovanje pravic potrošnikov električne energije in da se uvedejo pravna sredstva za reševanje sporov, ki so učinkovita in razpoložljiva vsem potrošnikom (sodba z dne 8. oktobra 2020, Crown Van Gelder,
C‑360/19
,
EU:C:2020:805
, točka
).
V skladu s členom 3(7) Direktive 2009/72 države članice sprejmejo ustrezne ukrepe, da zaščitijo končne odjemalce, in med drugim zagotovijo visoko raven varstva potrošnikov, zlasti glede preglednosti splošnih pogodbenih pogojev, splošnih informacij in mehanizmov za reševanje sporov. V skladu s to določbo pa morajo navedeni ukrepi vsaj v zvezi z gospodinjskimi odjemalci vključevati ukrepe iz Priloge I k tej direktivi, med katerimi so ukrepi, katerih cilj je zagotoviti, da odjemalci prejmejo pregledne informacije o veljavnih cenah in tarifah ter o splošno veljavnih pogojih.
Sodišče je poleg tega že ugotovilo, da Direktiva 2009/72 za uresničevanje zgoraj navedenih ciljev od držav članic zahteva, da svojim nacionalnim regulativnim organom podelijo široka pooblastila za regulacijo in nadzor trga z električno energijo (sodba z dne 11. junija 2020, Prezident Slovenskej republiky,
C‑378/19
,
EU:C:2020:462
, točka
). Kot je razvidno iz člena 36(g) te direktive, je med splošnimi cilji, katerih uresničevanje morajo države članice določiti za svoje nacionalne regulativne organe v okviru izvajanju njihovih nalog in pooblastil, tudi zagotavljanje varstva potrošnikov (glej v tem smislu sodbi z dne 23. januarja 2020, Energiavirasto,
C‑578/18
,
EU:C:2020:35
, točka
, in z dne 8. oktobra 2020, Crown Van Gelder,
C‑360/19
,
EU:C:2020:805
, točka
).
Natančneje, člen 37(1)(i) in (n) Direktive 2009/72 določa, da ima nacionalni regulativni organ nalogi zagotavljati, da elektroenergetska podjetja izpolnjujejo obveznosti glede preglednosti, in skupaj z drugimi pristojnimi organi pomagati zagotavljati, da so ukrepi za varstvo potrošnikov, vključno s tistimi, ki so opredeljeni v Prilogi I k tej direktivi, učinkoviti in da se izvajajo. V zvezi s tem člen 37(4) navedene direktive določa, da države članice zagotovijo, da imajo regulativni organi potrebna pooblastila za učinkovito in hitro izvajanje nalog iz člena 37(1), (3) in (6) te direktive, in da se jim za to podelijo vsaj pooblastila, ki so našteta v tej določbi. Čeprav je med temi pooblastili tisto iz člena 37(4)(d) Direktive 2009/72, da elektroenergetskim podjetjem, ki ne izpolnjujejo svojih obveznosti iz te direktive ali katere koli zadevne pravno zavezujoče odločitve nacionalnega regulativnega organa, naložijo učinkovite, sorazmerne in odvračilne kazni, pa v tej določbi ni omenjeno pooblastilo, da lahko od teh podjetij zahtevajo vračilo vseh zneskov, prejetih kot protidajatev na podlagi pogodbene klavzule, ki se šteje za nezakonito.
Vendar uporaba izraza „regulativni organ [ima] vsaj naslednja pooblastila“ v členu 37(4) Direktive 2009/72 kaže, da se lahko takemu organu, da se mu omogoči izpolnjevanje nalog iz člena 37(1), (3) in (6) te direktive, podelijo druga pooblastila od tistih, ki so izrecno navedena v tem členu 37(4) (glej v tem smislu sodbo z dne 23. januarja 2020, Energiavirasto,
C‑578/18
,
EU:C:2020:35
, točke 37, 38 in 40).
Glede na to, da zagotavljanje spoštovanja obveznosti preglednosti, ki jih imajo elektroenergetska podjetja, in varstva potrošnikov spada med naloge iz člena 37(1), (3) in (6) navedene direktive, je treba ugotoviti, da država članica lahko takemu organu podeli pooblastilo, da tem operaterjem naloži vračilo zneskov, ki so jih ti prejeli v nasprotju z zahtevami varstva potrošnikov, zlasti zahtevami v zvezi z obveznostjo preglednosti in točnostjo zaračunavanja.
Take razlage ne omaje dejstvo, da člen 36 Direktive 2009/72 v bistvu določa, da nacionalni regulativni organ potrebne ukrepe sprejme „po potrebi v tesnem posvetovanju z drugimi ustreznimi nacionalnimi organi, tudi z organi, pristojnimi za konkurenco, in brez poseganja v njihove pristojnosti“, ali da člen 37 te direktive v odstavku 1(n) vsebuje izraz „skupaj z drugimi pristojnimi organi“. Iz teh določb namreč ne izhaja, da lahko v primeru, kot je ta v zadevi iz postopka v glavni stvari, le eden od teh drugih nacionalnih organov naloži vračilo zneskov, ki so jih elektroenergetska podjetja neupravičeno prejela od končnih odjemalcev. Nasprotno, uporaba izraza „po potrebi“ pomeni, da je tako posvetovanje nujno le, če lahko ukrep, katerega sprejetje je nameravano, zadeva druge pristojne organe.
Poleg tega se predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 37(1)(i) in (n) ter (4)(d) Direktive 2009/72 in Prilogo I k tej direktivi razlagati tako, da nacionalnemu regulativnemu organu omogočata, da na podlagi nacionalne določbe, ki se nanaša na samodejno odškodnino za odjemalce za zneske, ki jih je prejelo elektroenergetsko podjetje, kadar določene ravni kakovosti storitev niso dosežene, temu elektroenergetskemu podjetju naloži, naj svojim končnim odjemalcem vrne zneske, ki so jim bili zaračunani, če ta naložitev vračila ne temelji na razlogih glede kakovosti zadevne storitve, temveč na nezakonitosti pogodbenega klavzule, ki določa plačilo „administrativnih stroškov“.
V zvezi s tem je treba navesti, kot je v bistvu razvidno iz točke 25 te sodbe, da čeprav Direktiva 2009/72 od držav članic ne zahteva, da določijo, da ima nacionalni regulativni organ pooblastilo, da elektroenergetskemu podjetju naloži, naj vrne zneske, ki jih je neupravičeno prejel od svojih odjemalcev, pa ta direktiva ne nasprotuje temu, da država članica temu organu tako pooblastilo podeli. Ker varstvo potrošnikov in spoštovanje obveznosti preglednosti spadata med naloge, ki jih je treba v skladu s členom 37(1)(i) in (n) navedene direktive dodeliti regulativnim organom, točen razlog, iz katerega se za izpolnjevanje ene od teh nalog takemu podjetju naloži, naj svojim odjemalcem vrne zadevne zneske, ni upošteven.
Vendar mora nacionalno sodišče presoditi, ali nacionalno pravo nacionalnemu regulativnemu organu dejansko podeljuje pooblastilo, da naloži vračilo neupravičeno prejetih zneskov v primerih, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, oziroma tudi, ali je ta organ to nacionalno pravo pravilno uporabil.
Glede na navedeno je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člen 37(1)(i) in (n) ter (4)(d) Direktive 2009/72 in Prilogo I k tej direktivi razlagati tako, da ne nasprotujeta temu, da država članica nacionalnemu regulativnemu organu podeli pooblastilo, da elektroenergetskim podjetjem naloži, naj svojim končnim odjemalcem vrnejo znesek, ki ustreza protidajatvi, ki so jo ti plačali za „stroške administrativnega vodenja“ na podlagi pogodbene klavzule, ki jo ta organ šteje za nezakonito, in to tudi v primerih, v katerih ta naložitev vračila ne temelji na razlogih kakovosti zadevne storitve, ki so jo ta podjetja opravila, ampak na kršitvi obveznosti preglednosti cen.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

Člen 37(1)(i) in (n) ter (4)(d) Direktive 2009/72/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. julija 2009 o skupnih pravilih notranjega trga z električno energijo in o razveljavitvi Direktive 2003/54/ES in Prilogo I k tej direktivi

je treba razlagati tako, da

ne nasprotujeta temu, da država članica nacionalnemu regulativnemu organu podeli pooblastilo, da elektroenergetskim podjetjem naloži, naj svojim končnim odjemalcem vrnejo znesek, ki ustreza protidajatvi, ki so jo ti plačali za „stroške administrativnega vodenja“ na podlagi pogodbene klavzule, ki jo ta organ šteje za nezakonito, in to tudi v primerih, v katerih ta naložitev vračila ne temelji na razlogih kakovosti zadevne storitve, ki so jo ta podjetja opravila, ampak na kršitvi obveznosti preglednosti cen.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.