CELEX: 62019CJ0223
Zahtjev za prethodnu odluku
Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja
Direktive 2000/78/EZ i 2006/54/EZ
Područje primjene
Zabrana neizravne diskriminacije na temelju dobi ili spola
Razlozi za opravdanje
Nacionalno zakonodavstvo kojim se predviđa ustezanje dijela mirovina koje njihovim korisnicima izravno isplaćuju poduzeća pod većinskom kontrolom države kao i ukidanje indeksacije iznosa mirovina
Članci 16., 17., 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima
Primjenjivost
Diskriminacija na temelju imovine
Povreda slobode ugovaranja
Povreda prava na vlasništvo
Članak 47. Povelje o temeljnim pravima
Pravo na učinkovito pravno sredstvo

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (
SL 2000., L 303, str. 16
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.), Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada (
SL 2006., L 204, str. 23
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 246.), kao i članaka 16., 17., 20., 21. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe YS i društva NK AG, povodom ustezanja određenog iznosa strukovne mirovine koju potonje društvo izravno isplaćuje YS‑u, kao i zbog ukidanja ugovorene indeksacije te mirovine za 2018. godinu.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 79/7/EEZ
Članak 3. stavak 1. točka (a) Direktive Vijeća 79/7/EEZ od 19. prosinca 1978. o postupnoj provedbi načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima socijalne sigurnosti (
SL 1979., L 6, str. 24
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 7.), predviđa da se ta direktiva primjenjuje na zakonske sustave koji pružaju zaštitu od, između ostalog, rizika od „starosti”.
Direktiva 2000/78
U skladu s člankom 1. Direktive 2000/78, njezina svrha je „utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja”.
Članak 2. stavci 1. i 2. te direktive propisuje:
„1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
2.   Za potrebe stavka 1.:
[…]
(b)
smatra se da se radi o neizravnoj diskriminaciji u slučaju kada kakva naizgled neutralna odredba, mjerilo ili postupanje dovede u neravnopravan položaj osobe određene vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja, u usporedbi s ostalim osobama, osim u sljedećim slučajevima:
i.
) ako su ta odredba, mjerilo ili postupanje objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna […]
[…]”
Članak 3. navedene direktive naslovljen „Područje primjene”, određuje u stavku 1.:
„U granicama nadležnosti prenesenih na Zajednicu, ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na:
[…]
(c)
zapošljavanje i uvjete rada, uključujući otkaze i plaće;
[…]”
Direktiva 2006/54
Uvodna izjava 30. Direktive 2006/54 glasi:
„Donošenje propisa o teretu dokaza igra značajnu ulogu u osiguravanju učinkovite provedbe načela jednakog postupanja. Stoga bi prema odluci Suda trebalo donijeti odredbe kojima bi se teret dokaza u slučajevima gdje postoji pretpostavka diskriminacije prebacio na tuženika, osim u postupcima u kojima sud ili drugo nacionalno nadležno tijelo istražuje činjenično stanje. Ipak, treba pojasniti da procjena činjenica iz kojih se može pretpostaviti postojanje izravne ili neizravne diskriminacije ostaje u nadležnosti odgovarajućeg nacionalnog tijela u skladu s nacionalnim pravom i praksom. Nadalje, države članice mogu u odgovarajućoj fazi postupka uvesti pravila dokaznog postupka koja su povoljnija za tuženika.”
Članak 1. te direktive određuje:
„Cilj je ove direktive osigurati provedbu načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada.
Ona u tu svrhu sadrži odredbe za provedbu načela jednakog postupanja s obzirom na:
[…]
(b)
radne uvjete, uključujući plaću;
(c)
sustave strukovnog socijalnog osiguranja.
[…]”
Članak 2. stavak 1. točka (b) navedene direktive određuje da pojam „neizravne diskriminacije” postoji ako prividno neutralna odredba, kriterij ili postupak može na određeni način staviti u nepovoljniji položaj osobe jednog spola u odnosu na osobe drugog spola, osim ako je ta odredba, kriterij odnosno postupak objektivno opravdan legitimnim ciljem i ako su sredstva za postizanje tog cilja primjerena i nužna.
Prvi stavak u članku 4. te direktive glasi:
„Uklanja se svaka izravna i neizravna diskriminacija na temelju spola s obzirom na sve aspekte i uvjete nagrađivanja za isti rad odnosno rad kojemu je pripisana jednaka vrijednost.”
Članak 5. Direktive 2006/54, koji se nalazi u poglavlju 2. naslovljenom „Jednako postupanje u sustavima strukovnog socijalnog osiguranja”, njezine glave II., glasi:
„Ne dovodeći u pitanje članak 4., zabranjuje se izravna ili neizravna diskriminacija na temelju spola u sustavima strukovnog socijalnog osiguranja, posebno s obzirom na:
[…]
(c)
obračun davanja, uključujući dopunska davanja koja se isplaćuju za bračnog druga i uzdržavane članove obitelji te uvjete kojima je uređeno trajanje i zadržavanje prava na davanja.”
Člankom 7. stavkom 1. točkom (a) podtočkom (iii.) te direktive predviđa se da se odredbe iz tog poglavlja 2. primjenjuju na sustave strukovnog socijalnog osiguranja koji pružaju zaštitu od rizika od „starosti”, uključujući prijevremeno umirovljenje.
Austrijsko pravo
Članak 1. Sonderpensionenbegrenzungsgesetza (Zakon o ograničavanju povlaštenih mirovina, BGBl. I, 46/2014; u daljnjem tekstu: SpBegrG) sastoji se od ustavnih odredaba kojima su provedene određene izmjene Bundesverfassungsgesetza über die Begrenzung von Bezügen öffentlicher Funktionäre (Savezni ustavni zakon o ograničavanju plaća javnih službenika, BGBl. I, 64/1997; u daljnjem tekstu: BezBegrBVG). Navedenim člankom 1. posebice je prošireno područje primjene
ratione personae
BezBegrBVG‑a na zaposlenike i bivše zaposlenike pravnih osoba koje podliježu nadzoru Rechnungshofa (Revizorski sud, Austrija). Potonje uključuju i privatnopravna poduzeća u kojima austrijska savezna vlada ili različite savezne zemlje imaju odlučujući utjecaj.
Iako SpBegrG, kao savezni zakon, ne može izravno utjecati na ugovore zaposlenika poduzeća podvrgnutih nadzoru Rechnungshofa (Revizorski sud) zbog odlučujućeg utjecaja koji na njih imaju savezne zemlje, članak 10. stavak 6. BezBegrBVG‑a ovlašćuje zakonodavca pojedine savezne zemlje da usvoji odredbe usporedive s onima predviđenima na saveznoj razini za zaposlenike i bivše zaposlenike pravnih osoba u kojima ta savezna zemlja ima odlučujući utjecaj.
Niederösterreichisches Landes- und Gemeindebezügegesetz (Zakon Donje Austrije o plaćama zemaljskih i općinskih službenika; u daljnjem tekstu NÖ Landes- und GemeindebezügeG), donesen na temelju SpBegrG‑a, u svojem članku 24.a, naslovljenom „Ograničenje mirovina”, određuje:
„(1.)   Osobe koje ostvaruju pravo na naknade proizašle iz definiranih davanja
[…]
b.
pravnih osoba koje zbog većinskog udjela ili izvršavanja stvarne kontrole na temelju financijskih, gospodarskih ili organizacijskih mjera Niederösterreicha [(Savezna zemlja Donja Austrija, Austrija)] podliježu nadzoru Rechnungshofa [(Revizorski sud)] […]
moraju plaćati mirovinski doprinos za dio koji prelazi mjesečni iznos najviše mjesečne osnovice za doprinose u skladu s člankom 45. [Allgemeines Sozialversicherungsgesetza (Opći zakon o socijalnom osiguranju, BGBl., 189/1955], zadnje izmijenjenim BGBl. I,139/1997, i s člankom 108., stavcima 1. i 3. [tog zakona], zadnje izmijenjenim BGBl. I, 35/2012. Ovo važi i za isplate na temelju povlaštenih primanja.
(2.)   Mirovinski doprinos zadržava tijelo nadležno za njihovu isplatu te ih prosljeđuje pravnom subjektu koji je osnovan zakonom savezne zemlje ili poduzeću koje je uplaćivalo doprinose iz kojih se isplaćuju starosne mirovine ili naknade.
(3.)   Mirovinski doprinos iznosi […]”
Članak 711. Općeg zakona o socijalnom osiguranju (u daljnjem tekstu: ASVG), unesen Pensionsanpassungsgesetzom (Zakon o prilagodbi mirovina iz 2018., BGBl. I, 151/2017), naslovljen „Prilagodba mirovina za 2018.”, glasi:
„(1.)   Odstupajući od članka 108.h stavka 1. prve rečenice i stavka 2., povećanje mirovina za kalendarsku godinu 2018. ne provodi se putem faktora prilagodbe, nego na sljedeći način: Ukupni dohodak od mirovine (stavak 2.) povećava se
1.
ako ne iznosi više od 1500 € mjesečno, za 2,2 %;
2.
ako mjesečno iznosi više od 1500 € i ne prelazi 2000 €, za 33 €;
3.
ako mjesečno iznosi više od 2000 € i ne prelazi 3355 €, za 1,6 %;
4.
ako mjesečno iznosi više od 3355 € i ne prelazi 4980 €, za postotak koji se između navedenih vrijednosti linearno smanjuje s 1,6 % na 0 %.
Do povećanja ne dolazi ako ukupni dohodak od mirovine iznosi više od 4980 € mjesečno.
(2.)   Ukupni dohodak od mirovine osobe je zbroj svih njezinih mirovina iz obveznog mirovinskog osiguranja […]. Dijelom ukupnog dohotka od mirovine smatraju se i sva davanja obuhvaćena [SpBegrG‑om] ako osoba koja je korisnik mirovine na to ima pravo na dan 31. prosinca 2017.
[…]
(6)   (ustavna odredba) Prilagodba za kalendarsku godinu 2018. onih davanja koja su obuhvaćena [SpBegrG‑om], ne smije prekoračiti povećanje prema stavku 1. uzimajući u obzir ukupni dohodak od mirovine (stavak 2.).”
U skladu s člankom 2. Betriebspensionsgesetza (Zakon o strukovnim starosnim mirovinama, BGBl., 282/1990):
„Definirana davanja u smislu članka 1. stavka 1. su obveze poslodavca iz jednostranih izjava, pojedinačnih sporazuma ili odredaba kolektivnog ugovora, da
1.
plaća doprinose za mirovinski fond […] u korist radnika i osoba koje ga nadžive; da plaća premije kolektivnog strukovnog osiguranja […] u korist radnika i osoba koje ga nadžive; […]
2.
isplati davanja neposredno radniku i osobama koje ga nadžive (izravno definirano davanje);
3.
isplati premije za životno osiguranje koje je sklopljeno u korist radnika i osoba koje ga nadžive.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Tužitelj iz glavnog postupka je bivši zaposlenik dioničkog društva NK uvrštenog na burzu, u kojem savezna zemlja Donja Austrija drži udjel od oko 51 %.
Tužitelj iz glavnog postupka je 2. ožujka 1992. sklopio s društvom NK ugovor o strukovnoj mirovini. Taj je ugovor uključivao „izravno definirano davanje” na teret društva NK, odnosno strukovnu mirovinu, financirano putem uplata tog poslodavca i koje se potonji obvezao isplaćivati izravno zaposleniku, po okončanju radnog odnosa. Usto, ugovorena je klauzula o indeksaciji, prema kojoj se sva mirovinska prava povećavaju za isti postotak koji se tijekom primanja dotične strukovne mirovine primjenjuje na plaće najviše kategorije radnih mjesta prema kolektivnom ugovoru za zaposlenike austrijskih poduzeća iz predmetne grane.
Tužitelj iz glavnog postupka je umirovljen 1. travnja 2010. Od tada po navedenoj osnovi prima različita mirovinska davanja. Posebice, od 17. prosinca 2010. društvo NK mu isplaćuje „izravno definirano davanje” predviđeno ugovorom o strukovnoj mirovini od 2. ožujka 1992.
Od 1. siječnja 2015. društvo NK usteže, u skladu s člankom 24.a NÖ Landes- und GemeindebezügeG‑a, mirovinski doprinos.
U skladu s člankom 711. ASVG‑a, društvo NK nije povećalo iznos strukovne mirovine tužitelja iz glavnog postupka za 2018., iako se izravno isplaćivani dio te mirovine trebao povećati za 3 %, u skladu s indeksacijom plaća predviđenom za tu godinu kolektivnim ugovorom za zaposlenike austrijskih poduzeća iz predmetne grane.
Tužitelj iz glavnog postupka je pred sudom koji je uputio zahtjev, Landesgerichtom Wiener Neustadt (Zemaljski sud u Bečkom Novom Mjestu, Austrija), podnio tužbu radi, s jedne strane, osporavanja navedenih ustezanja i navedenog propuštanja povećanja njegove strukovne mirovine, i, s druge strane, radi utvrđivanja njegovih budućih prava.
Kada je riječ o području primjene prava Unije, a osobito direktiva 79/7, 2000/78 i 2006/54, sud koji je uputio zahtjev smatra da članak 24.a NÖ Landes- und GemeindebezügeG‑a i članak 711. ASVG‑a (u daljnjem tekstu zajedno: predmetne nacionalne odredbe), izravno uređuju način i uvjete utvrđivanja iznosa strukovne mirovine na koju tužitelj iz glavnog postupka ima pravo na temelju ugovora o strukovnoj mirovini od 2. ožujka 1992.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da se predmetne nacionalne odredbe primjenjuju na osobe koje primaju strukovnu mirovinu u obliku „izravnog definiranog davanja”, čiji je iznos relativno visok, a isplaćuje se od strane pravne osobe koja podliježe nadzoru Rechnungshofa (Revizorski sud), posebice zbog toga što mu je većinski dioničar savezna zemlja koja je donijela odredbe u tom području usporedive s onima koje su donesene na saveznoj razini.
Taj sud navodi da na osobe koje nemaju određenu životnu dob predmetne nacionalne odredbe ne utječu, jer su se ugovori o mirovini u obliku „izravnog definiranog davanja” u Austriji prestali zaključivati otprilike tijekom 2000. godine. Nasuprot tomu, s obzirom na to da je ta vrsta ugovora većinom zaključivana s osobama koje su ostvarile znatan broj godina radnog staža i koje su dosegnule određenu razinu odgovornosti u poduzeću u kojem su radile, one su danas dosegnule određenu životnu dob.
Sud koji je uputio zahtjev ističe još i to da, prema službenim austrijskim statistikama, predmetne nacionalne odredbe većinom utječu na strukovne mirovine muškaraca.
Što se tiče ciljeva tih odredaba, sud koji je uputio zahtjev navodi dva od njih koje se ostvaruje SpBegrG‑om, a koji se sastoje, s jedne strane, u smanjivanju nastalih neravnoteža u pogledu takozvanih „posebnih” mirovina, i, s druge strane, u osiguravanju održivog financiranja mirovinskih davanja.
Osim toga, prema sudu koji je uputio zahtjev, predmetne nacionalne odredbe su usvojene u obliku ustavnih odredaba, uglavnom kako bi se ograničila mogućnost osporavanja njihove valjanosti pred Verfassungsgerichtshofom (Ustavni sud, Austrija).
U tim okolnostima Landesgericht Wiener Neustadt (Zemaljski sud u Bečkom Novom Mjestu) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Obuhvaća li područje primjene Direktive 79/7 i/ili [Direktive 2006/54 propise države članice ako ti propisi dovode do toga da prijašnji poslodavac znatno većem broju muškaraca koji imaju pravo na strukovnu mirovinu nego žena koje imaju pravo na strukovnu mirovinu ne mora isplatiti određene novčane iznose te strukovne mirovine i da taj poslodavac njima može slobodno raspolagati te jesu li takvi propisi diskriminirajući u smislu tih direktiva?
2.
Obuhvaća li područje primjene Direktive 2000/78 propise države članice kojima se provodi diskriminacija na temelju dobi jer se njima financijski opterećuju isključivo starije osobe koje na temelju privatnog prava imaju pravo na strukovnu mirovinu dogovorenu u obliku izravnih definiranih davanja, dok se mlađe i mlade osobe koje su sklopile ugovore o strukovnim mirovinama financijski ne opterećuje?
3.
Primjenjuju li se odredbe Povelje na strukovne mirovine, osobito načela nediskriminacije iz članaka 20. i 21., i u slučajevima u kojima se odredbama države članice ne provodi diskriminacija na način na koji se ona zabranjuje direktivama 79/7, 2000/78 i 2006/54?
4.
Treba li članak 20. i sljedeće članke Povelje tumačiti na način da im se protive odredbe države članice kojima se provodi pravo Unije u smislu članka 51. Povelje i kojima se osobe koje na temelju privatnog prava imaju pravo na strukovnu mirovinu diskriminira na temelju spola, dobi, imovine ili drugih razloga, kao na primjer na temelju vlasničkih odnosa u kojima se trenutačno nalazi njihov prijašnji poslodavac, u odnosu na druge osobe koje imaju pravo na strukovnu mirovinu i zabranjuje li se Poveljom takva diskriminacija?
5.
Provodi li se nacionalnim propisima, kojima se na financijska davanja prema njihovim prijašnjim poslodavcima obvezuje samo malu skupinu osoba koje na temelju ugovora imaju pravo na strukovnu mirovinu u obliku izravnih definiranih davanja, diskriminacija na temelju imovine u smislu članka 21. Povelje ako se tim propisima obuhvaćaju samo osobe s višim strukovnim mirovinama?
6.
Treba li članak 17. Povelje tumačiti na način da mu se protive propisi države članice kojima se zakonom predviđa izravno zadiranje, u smislu oduzimanja bez odštete, u ugovor sklopljen između dvoje pojedinaca o strukovnoj mirovini u obliku izravnih definiranih davanja na teret bivšeg zaposlenika u poduzeću koje je osiguralo isplatu strukovne mirovine i koje se ne nalazi u gospodarskim poteškoćama?
7.
Predstavlja li zakonom utvrđena obveza prijašnjeg poslodavca da osobi koja ima pravo na strukovnu mirovinu ne isplati dijelove dogovorene naknade (dogovorene strukovne mirovine), u smislu povrede slobode ugovaranja, zadiranje u poslodavčevo pravo vlasništva?
8.
Treba li članak 47. Povelje tumačiti na način da mu se protive propisi države članice kojima se provodi izravno oduzimanje u skladu sa zakonom i u kojima se ne predviđa nikakva druga mogućnost za sprečavanje oduzimanja, osim da se protiv osobe koja ima korist od oduzimanja (prijašnjeg poslodavca i dužnika iz ugovora o mirovini) pokrene postupak za naknadu štete i povrat oduzetog novčanog iznosa?”
O prethodnim pitanjima
Prvi dio prvog i drugog pitanja
Prvim dijelom svojeg prvog i drugog pitanja, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li direktive 79/7, 2000/78 i 2006/54 tumačiti na način da su njihovim područjem primjene obuhvaćene odredbe prava države članice na temelju kojih se, s jedne strane, dio iznosa strukovne mirovine koju se poslodavac ugovorom obvezao isplaćivati izravno svojem bivšem zaposleniku mora ustegnuti na izvoru od strane tog poslodavca, i kojima se, s druge strane, ugovorno utvrđena indeksacija iznosa navedenog davanja lišava učinka.
U tom je pogledu prvo potrebno podsjetiti da se, u skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (a) Direktive 79/7, ta direktiva primjenjuje samo na zakonske sustave koji pružaju zaštitu od, među ostalim, rizika od „starosti” (vidjeti, u tom smislu, presudu od 22. studenoga 2012., Elbal Moreno,
C‑385/11
,
EU:C:2012:746
, t.
26.
i navedenu sudsku praksu).
Nasuprot tomu, primanja isplaćena na temelju mirovinskog sustava, koji u bitnome ovisi o radnom mjestu na kojem je subjekt bio zaposlen, povezana su s plaćom koju je potonji primao i ulaze u područje primjene članka 157. UFEU‑a (vidjeti, u tom smislu, presudu od 5. studenog 2019., Komisija/Poljska (neovisnost redovnih sudova),
C‑192/18
,
EU:C:2019:924
, t.
59.
i navedenu sudsku praksu). Stoga ona predstavljaju „plaće” u smislu članka 3. stavka 1. točke (c) Direktive 2000/78 (vidjeti, u tom smislu, presudu od 15. siječnja 2019., E. B.,
C‑258/17
,
EU:C:2019:17
, t.
44.
i
48.
).
Osim toga, iz članka 1. točke (c) i članka 5. točke (c) Direktive 2006/54 proizlazi da se ona odnosi na sustave strukovnog socijalnog osiguranja. Međutim, već je presuđeno da su davanja koja se radniku isplaćuju na temelju radnog odnosa s poslodavcem iz javnog sektora također obuhvaćena materijalnim područjem primjene članka 5. Direktive 2006/54 (vidjeti, u tom smislu, presudu od 5. studenog 2019., Komisija/Poljska (neovisnost redovnih sudova),
C‑192/18
,
EU:C:2019:924
, t.
72.
i
73.
).
Iz toga slijedi da mirovina kao što je „izravno definirano davanje”, koju tužitelj iz glavnog postupka prima od svojeg bivšeg poslodavca na temelju svojeg radnog odnosa s njime, nije obuhvaćena područjem primjene Direktive 79/7, već direktiva 2000/78 i 2006/54.
Kao drugo, valja utvrditi da predmetne nacionalne odredbe, na temelju kojih se, s jedne strane, dio iznosa strukovne mirovine koju se poslodavac ugovorom obvezao isplaćivati izravno svojem bivšem zaposleniku mora ustegnuti na izvoru od strane tog poslodavca, i kojima se, s druge strane, ugovorno utvrđena indeksacija iznosa navedenog davanja lišava učinka, dovode do smanjenja iznosa mirovine koju se to društvo obvezalo isplaćivati navedenom bivšem zaposleniku. Na taj način one utječu na njegovu plaću, u smislu članka 3. stavka 1. točke (c) Direktive 2000/78 i na sustav strukovnog socijalnog osiguranja u smislu članka 5. točke (c) Direktive 2006/54. Stoga se navedene direktive primjenjuju na situaciju poput one iz glavnog postupka (vidjeti, po analogiji, presudu od 16. lipnja 2016., Lesar,
C‑159/15
,
EU:C:2016:451
, t.
18.
i navedenu sudsku praksu).
Taj se zaključak ne dovodi u pitanje stavom koji navodi austrijska vlada u svojem pisanom očitovanju, i koji proizlazi iz presude od 2. lipnja 2016., C (
C‑122/15
,
EU:C:2016:391
), u čijoj je točki 30. Sud presudio da nacionalni propis koji se odnosi na dodatni porez na primitke od starosne mirovine, ne ulazi u materijalno područje primjene Direktive 2000/78.
Naime, u točkama 25. i 26. te presude Sud se oslonio na okolnost da se postupak u kojem je ona donesena nije odnosio na pojedinosti ili uvjete za određivanje iznosa primanja radnika u vezi s radnim odnosom s njegovim prijašnjim poslodavcem, nego na poreznu stopu za primitke od starosne mirovine, pri čemu se takvo oporezivanje koje izravno i isključivo proizlazi iz nacionalnog poreznog zakonodavstva nalazi izvan okvira radnog odnosa i stoga određivanja „plaće” u smislu navedene direktive, kao i članka 157. stavka 2. UFEU‑a.
U skladu s navedenim, na prvi dio prvog i drugog pitanja treba odgovoriti da direktive 2000/78 i 2006/54 treba tumačiti na način da su njihovim područjem primjene obuhvaćene odredbe prava države članice na temelju kojih se, s jedne strane, dio iznosa strukovne mirovine koju se poslodavac ugovorom obvezao isplaćivati izravno svojem bivšem zaposleniku mora ustegnuti na izvoru od strane tog poslodavca, i kojima se, s druge strane, ugovorno utvrđena indeksacija iznosa navedenog davanja lišava učinka.
Drugi dio prvog pitanja
Drugim dijelom svojeg prvog pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2006/54 tumačiti na način da joj se protivi propis države članice na temelju kojega se korisnicima mirovine – koju im je poduzeće pod kontrolom države ugovorno obvezano izravno isplaćivati i koja premašuje određene pragove utvrđene tim propisom – s jedne strane, usteže određeni iznos dijela te mirovine koji premašuje neki od tih pragova, te im se, s druge strane, uskraćuje pravo na ugovorno utvrđenu indeksaciju te mirovine, ako je tim propisom pogođeno mnogo više muških nego ženskih korisnika.
U skladu s člankom 5. točkom (c) Direktive 2006/54, zabranjena je svaka izravna i neizravna diskriminacija na temelju spola prilikom obračuna davanja u sustavima strukovnog socijalnog osiguranja, koji, u skladu s člankom 7. stavkom 1. točkom (a) podtočkom (iii.) te direktive pružaju zaštitu, među ostalim, od rizika od „starosti”.
Odmah na početku valja utvrditi da se nacionalnim odredbama poput onih iz glavnog postupka ne uvodi izravna diskriminacija, s obzirom na to da se one jednako primjenjuju i na muške i na ženske zaposlenike.
Kada je riječ o tome dovodi li takav nacionalni propis do neizravne diskriminacije, ona se za potrebe Direktive 2006/54 u njezinu članku 2. stavku 1. točki (b) definira kao situacija koja postoji ako prividno neutralna odredba, kriterij ili postupak može na određeni način staviti u nepovoljniji položaj osobe jednog spola u odnosu na osobe drugog spola, osim ako je ta odredba, kriterij odnosno postupak objektivno opravdan legitimnim ciljem i ako su sredstva za postizanje tog cilja primjerena i nužna.
U tom pogledu, kao prvo, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da su osobe koje se predmetnim nacionalnim odredbama dovode u nepovoljan položaj bivši zaposlenici poduzeća koje kontrolira država i koji primaju mirovinu u obliku „izravnog definiranog davanja” čiji iznos premašuje određene pragove. Naime, s jedne strane, članak 24.a NÖ Landes- und GemeindebezügeG‑a predviđa plaćanje mirovinskog doprinosa za dio takvog davanja koji prelazi mjesečni iznos najviše mjesečne osnovice za doprinose, u skladu s ASVG‑om. Tijekom rasprave pred Sudom austrijska je vlada navela da taj iznos za 2020. iznosi 5370 eura mjesečno bruto. S druge strane, u skladu s člankom 711. stavkom 6. ASVG‑a, u 2018. nije se smjelo provesti nikakvo povećanje davanja uređenih SpBegrG‑om, kao što je „izravno definirano davanje” o kojem je riječ u glavnom postupku, ako je kumulirani iznos svih mirovina dotične osobe premašivao 4980 eura mjesečno.
Situacija osoba na koje se predmetne nacionalne odredbe odnose ne može se za potrebe članka 2. stavka 1. točke (b) Direktive 2006/54 usporediti sa situacijom bivših zaposlenika poduzeća koja ne kontrolira država ili onom osoba koje primaju strukovnu mirovinu u obliku različitom od „izravnog definiranog davanja”, kao što su isplate iz mirovinskog fonda ili životnog osiguranja. Naime, za razliku od mirovina koje se isplaćuju dvjema prethodno navedenim kategorijama osoba, savezna vlada ili pojedina savezna zemlja imaju kontrolu nad poslodavcima zaposlenika koji imaju pravo na „izravno definirano davanje” kao i sredstvima namijenjenim za mirovine tih zaposlenika.
Kako je nezavisna odvjetnica istaknula u točki 55. svojeg mišljenja, situacije koje treba uspoređivati su, među osobama koje primaju mirovinu u obliku „izravnog definiranog davanja” od strane poduzeća koje kontrolira država, ona osoba na koje predmetne nacionalne odredbe utječu zbog iznosa tog davanja i ona osoba kod kojih to nije slučaj.
Iz toga proizlazi da se prividno neutralnim kriterijem u smislu članka 2. stavka 1. točke (b) Direktive 2006/54 koji dovodi do različitog postupanja zbog primjene predmetnih nacionalnih odredaba, treba smatrati iznos davanja koji je istima određen, jer su samo korisnici mirovina čiji iznos premašuje određene pragove stavljeni u nepovoljni položaj tim odredbama.
Što se, kao drugo, tiče pitanja stavlja li ta razlika u postupanju osobe jednog spola u posebice nepovoljniji položaj u odnosu na osobe drugog spola, sud koji je uputio zahtjev se ograničava na isticanje da, prema službenim austrijskim statistikama, predmetne nacionalne odredbe većinom utječu na muškarce.
U tom pogledu Sud je presudio da se postojanje takvog posebnog stavljanja u nepovoljniji položaj može primjerice utvrditi ako se dokaže da nacionalni propis negativno utječe na znatno veći udio osoba jednog spola u odnosu na osobe drugog spola (presuda od 3. listopada 2019., Schuch‑Ghannadan,
C‑274/18
,
EU:C:2019:828
, t.
45.
i navedena sudska praksa).
Kao što je to razvidno i iz uvodne izjave 30. Direktive 2006/54, ocjenu činjenica na temelju kojih se može pretpostaviti postojanje neizravne diskriminacije mora provesti nacionalni sud, u skladu s nacionalnim pravom ili nacionalnim praksama koji mogu posebno predviđati da se neizravna diskriminacija može dokazivati na bilo koji način, uključujući na temelju statističkih podataka (presuda od 3. listopada 2019., Schuch‑Ghannadan,
C‑274/18
,
EU:C:2019:828
, t.
46.
i navedena sudska praksa).
Stoga je na nacionalnom sudu da ocijeni u kojoj su mjeri pouzdani i mogu li se uzeti u obzir statistički podaci koji su pred njim izneseni, odnosno jesu li oni, među ostalim, izraz čisto slučajnih ili cikličkih pojava i jesu li dovoljno značajni (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2019., Schuch‑Ghannadan,
C‑274/18
,
EU:C:2019:828
, t.
48.
i navedenu sudsku praksu).
Kad je riječ o statističkim podacima, Sud je također presudio, s jedne strane, da je sud koji je uputio zahtjev dužan uzeti u obzir sve radnike na koje se primjenjuje nacionalni propis iz kojeg proizlazi navedena razlika u postupanju i, s druge strane, da se najbolja metoda usporedbe sastoji u usporedbi odnosnih omjera radnika na koje utječe i onih na koje ne utječe navodna razlika u postupanju među muškom radnom snagom obuhvaćenom područjem primjene tog propisa i takvih omjera među ženskom radnom snagom koja je istim obuhvaćena (vidjeti u tom smislu presude od 6. prosinca 2007., Voß,
C‑300/06
,
EU:C:2007:757
, t.
40.
i
41.
, i od 3. listopada 2019., Schuch‑Ghannadan,
C‑274/18
,
EU:C:2019:828
, t.
47.
).
U ovom predmetu iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da su područjem primjene predmetnih nacionalnih odredaba obuhvaćeni bivši zaposlenici subjekata koji podliježu nadzoru Rechnungshofa (Revizorski sud), koji su korisnici strukovne mirovine u obliku „izravnog definiranog davanja”.
Posljedično, kako je navela nezavisna odvjetnica u točkama 65. do 67. svojega mišljenja, ako bi raspoložive statistike uistinu pokazale da je postotak bivših zaposlenika kojima su na visinu strukovnih mirovina utjecale predmetne nacionalne odredbe znatno veći među bivšim zaposlenicima muškarcima obuhvaćenim njihovim područjem primjene, nego među bivšim zaposlenicima ženama obuhvaćenima istim, trebalo bi smatrati da takva situacija ukazuje na postojanje neizravne diskriminacije na temelju spola, suprotne članku 5. točki (c) Direktive 2006/54, osim ako te odredbe nisu opravdane objektivnim čimbenicima koji nisu povezani s bilo kakvom diskriminacijom na temelju spola (vidjeti, po analogiji, presudu od 6. prosinca 2007., Voß,
C‑300/06
,
EU:C:2007:757
, t.
42.
).
Naime, i kao treće, pod pretpostavkom da sud koji je uputio zahtjev smatra, s obzirom na razmatranja koja se nalaze u točkama 53. i 54. ove presude, da predmetne nacionalne odredbe dovode do razlike u postupanju koja može predstavljati neizravnu diskriminaciju koja se temelji na spolu, taj bi sud tada bio dužan ispitati u kojoj se mjeri takvo različito postupanje ipak može opravdati objektivnim čimbenicima koji nisu povezani s bilo kakvom diskriminacijom na temelju spola, kako to proizlazi iz članka 2. stavka 1. točke (b) Direktive 2006/54.
U skladu sa sudskom praksom Suda, to je osobito slučaj ako odabrana sredstva odgovaraju legitimnom cilju socijalne politike, prikladna su za ostvarenje cilja postavljenog propisom o kojem je riječ i potrebna su u tu svrhu, pri čemu se mogu smatrati prikladnima za jamčenje ostvarenja postavljenog cilja samo ako istinski osiguravaju njegovo ostvarenje i to na sustavan i dosljedan način (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. srpnja 2014., Leone,
C‑173/13
,
EU:C:2014:2090
, t.
53.
i
54.
i navedenu sudsku praksu).
Usto, Sud je presudio da države članice raspolažu širokom marginom prosudbe prilikom odabira mjera kojima mogu ostvariti ciljeve svoje socijalne politike i politike zapošljavanja (presude od 6. travnja 2000., Jørgensen,
C‑226/98
,
EU:C:2000:191
, t.
41.
, i od 20. listopada 2011., Brachner,
C‑123/10
,
EU:C:2011:675
, t.
73.
kao i navedena sudska praksa).
Također, iz sudske prakse Suda proizlazi, iako je u krajnjoj liniji nacionalni sudac, koji je jedini ovlašten ocijeniti činjenice i protumačiti nacionalno pravo, taj koji ocjenjuje je li i u kojoj mjeri zakonska odredba o kojoj je riječ opravdana takvim objektivnim čimbenikom, da je Sud, koji mu treba dati korisne odgovore u okviru prethodnog postupka, ovlašten dati upute na temelju spisa glavnog postupka kao i pisanih i usmenih očitovanja koja su mu podnesena, tako da omogući nacionalnom sudu donošenje odluke (presuda od 17. srpnja 2014., Leone,
C‑173/13
,
EU:C:2014:2090
, t.
56.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se SpBegrG‑om, s kojim su predmetne nacionalne odredbe usko povezane, ostvaruje dva cilja, odnosno, s jedne strane, smanjivanje nastalih neravnoteža u pogledu takozvanih „posebnih” mirovina, koje su – kako navodi austrijska vlada u svojim pisanim očitovanjima – „dodatne mirovine izvan uobičajenih mirovinskih sustava”, i, s druge strane, osiguravanje održivog financiranja mirovinskih davanja. Austrijska vlada je u svojim pisanim očitovanjima potvrdila te ciljeve, te pojasnila da se predmetne nacionalne odredbe, još konkretnije, odnose na ispravljanje neravnoteža u području dodjele mirovinskih davanja koja u konačnici financira država. Ta je vlada usto navela da takve mirovine predstavljaju teški financijski teret za dotična poduzeća, što dovodi do rizika od nastanka neizravnih posljedica za državni proračun, osobito zbog smanjene isplate dividende.
U tom je pogledu Sud već presudio da se proračunskim razlozima ne može opravdati diskriminacija na štetu jednog od spolova (presuda od 23. listopada 2003., Schönheit i Becker,
C‑4/02 i C‑5/02
,
EU:C:2003:583
, t.
85.
i navedena sudska praksa).
Nasuprot tomu, ciljevi koji se sastoje od osiguravanja održivog financiranja mirovina i smanjivanja razlike između razina mirovina koje financira država mogu se smatrati, s obzirom na široku marginu prosudbe kojom raspolažu države članice, legitimnim ciljevima socijalne politike koji nisu povezani s bilo kakvom diskriminacijom na temelju spola.
U ovom predmetu, i pod uvjetom provjera koje u tom pogledu valja provesti sud koji je uputio zahtjev, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da nacionalne odredbe po svojoj naravi teže tim ciljevima. S jedne strane, kako ustezanje dijela davanja koja valja isplatiti, tako i nepovećavanje njihova iznosa, po svojoj naravi mogu omogućiti stvaranje pričuva za buduće obveze plaćanja. U tom pogledu, iako jest točno, kako su istaknuli tužitelj iz glavnog postupka i društvo NK na raspravi pred Sudom, da tako ušteđene iznose dotična poduzeća u načelu mogu koristiti u bilo koju svrhu, činjenica je – također pod uvjetom istih provjera – da država, u slučaju da drži većinski udjel, raspolaže dovoljnim utjecajem na to poduzeće da bi zajamčila da ono na odgovarajući način može financirati predmetne mirovine.
S druge strane, budući da te odredbe pogađaju samo davanja čiji iznos premašuje određeni prag, one za učinak imaju to da takva davanja približavaju razini skromnijih mirovina.
Osim toga, pod uvjetom provjere od strane suda koji je uputio zahtjev, navedene su odredbe provedene na sustavan i dosljedan način, jer se primjenjuju na sve mirovine dodijeljene u obliku „izravnih definiranih davanja” od strane institucija i poduzeća koja su izravno ili neizravno pod kontrolom države, za koje dakle stoje na raspolaganju pričuve uspostavljene zadržavanjem iznosa ili njihovim neodobravanjem, radi financiranja budućih mirovinskih obveza.
Za predmetne nacionalne odredbe ne čini se da dovode do mjera koje premašuju ono što je nužno za ostvarivanje željenih ciljeva, posebice jer vode računa o financijskoj sposobnosti dotičnih osoba, na način da su i iznosi ustegnuti na temelju članka 24.a NÖ Landes- und GemeindebezügeG‑a i ograničenja povećanja mirovina predviđena člankom 711. ASVG‑a određeni stupnjevito u ovisnosti o iznosima dodijeljenih davanja.
Usto, kada je, konkretnije, riječ o cilju osiguranja održivog financiranja mirovina, činjenica da je određeno poduzeće, kao što je NK, možda uspostavilo pričuve dovoljne za tu svrhu, ne može sama po sebi dovesti u pitanje nužnost predmetnih nacionalnih odredaba jer se one – kako je istaknula Europska komisija u svojim pisanim očitovanjima – odnose na sva poduzeća u kojima većinski udjel drže savezna vlada i savezna zemlja Donja Austrija.
Imajući prethodna razmatranja u vidu, na drugi dio prvog pitanja treba odgovoriti da članak 5. točku (c) i članak 7. točku (a) podtočku (iii.) Direktive 2006/54 treba tumačiti na način da im se ne protivi propis države članice na temelju kojega se korisnicima mirovine – koju im je poduzeće pod kontrolom države ugovorno obvezano izravno isplaćivati i koja premašuje određene pragove utvrđene tim propisom – s jedne strane, usteže određeni iznos dijela te mirovine koji premašuje neki od tih pragova, te im se, s druge strane, uskraćuje pravo na ugovorno utvrđenu indeksaciju te mirovine, iako je postotak bivših zaposlenika na iznose čijih je strukovnih mirovina taj propis utjecao znatno veći među bivšim zaposlenicima muškarcima obuhvaćenim njegovim područjem primjene nego među bivšim zaposlenicima ženama obuhvaćenim istim, ako su te posljedice opravdane objektivnim čimbenicima koji nisu povezani s bilo kakvom diskriminacijom na temelju spola, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
Drugi dio drugog pitanja
Drugim dijelom svojeg drugog pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2000/78 tumačiti na način da joj se protivi propis države članice na temelju kojeg se korisnicima mirovine – koju im je poduzeće pod kontrolom države ugovorno obvezano izravno isplaćivati i koja premašuje određene pragove utvrđene tim propisom – s jedne strane, usteže određeni iznos dijela te mirovine koji premašuje neki od tih pragova, te im se, s druge strane, uskraćuje pravo na ugovorno utvrđenu indeksaciju te mirovine, ako taj propis pogađa samo korisnike koji su premašili određenu dob.
Na temelju članka 1., članka 2. stavka 1. i članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/78, zabranjena je svaka neizravna diskriminacija koja se temelji, među ostalim, na dobi. Neizravna diskriminacija postoji ako kakva naizgled neutralna odredba, kriterij ili praksa može dovesti u posebno nepovoljan položaj osobe određene dobi u usporedbi s ostalim osobama, osim ako je ta odredba, kriterij ili praksa objektivno opravdana legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja prikladna su i nužna (presuda od 7. veljače 2019., Escribano Vindel,
C‑49/18
,
EU:C:2019:106
, t.
41.
i
42.
).
Prema navodima suda koji je uputio zahtjev, eventualno postojanje neizravne diskriminacije na temelju dobi se temelji na činjenici da niti jedan ugovor o mirovini u obliku „izravnog definiranog davanja” nije u Austriji zaključen nakon 2000., tako da predmetne nacionalne odredbe utječu samo na osobe koje su dosegnule određenu dob, dok su ugovori o strukovnim mirovinama drugih osoba zaključeni po sistemu mirovinskih fondova ili životnog osiguranja.
No, isto kao i neizravna diskriminacija koja se temelji na spolu, kako proizlazi iz točaka 45., 49. i 52. ove presude, neizravna se diskriminacija na temelju dobi može utvrditi samo ako se dokaže da neki nacionalni propis nepovoljno utječe – a da to nije opravdano – na znatno veći postotak osoba određene dobi u usporedbi s drugim osobama. U tu svrhu treba uzeti u obzir sve zaposlenike na koje se primjenjuje nacionalni propis iz kojeg proizlazi razlika u postupanju.
Iz navedenoga slijedi da se, kako bi se utvrdilo postojanje neizravne diskriminacije koja se temelji na dobi, osobe koje su predmetnim nacionalnim odredbama stavljene u nepovoljni položaj ne može uspoređivati s osobama koje nisu obuhvaćene područjem primjene tog propisa, kao što su osobe koje su zaključile ugovor o mirovini po sistemu mirovinskih fondova ili životnog osiguranja.
Usto, kako je istaknula nezavisna odvjetnica u točki 89. svojeg mišljenja, sama činjenica da se na osobe koje nisu dosegnule određenu dob primjenjuje novi pravni okvir ne može dovesti do neizravne diskriminacije na temelju dobi na štetu drugih osoba, na koje se primjenjuje stari pravni okvir (vidjeti, u tom smislu, presudu od 14. veljače 2019., Horgan i Keegan,
C‑154/18
,
EU:C:2019:113
, t.
28.
).
Osim toga treba utvrditi da sud koji je uputio zahtjev nije dostavio podatke prema kojima bi među osobama obuhvaćenim predmetnim nacionalnim odredbama, odnosno korisnicima mirovina koje isplaćuju poduzeća pod državnom kontrolom u obliku „izravnog definiranog davanja”, tim odredbama znatno veći postotak osoba koje su dosegnule određenu dob bio stavljen u nepovoljan položaj.
Stoga na drugi dio drugog prethodnog pitanja treba odgovoriti da članak 2. stavak 1. i članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da im se ne protivi propis države članice na temelju kojeg se korisnicima mirovine – koju im je poduzeće pod kontrolom države ugovorno obvezano izravno isplaćivati i koja premašuje određene pragove utvrđene tim propisom – s jedne strane, usteže određeni iznos dijela te mirovine koji premašuje neki od tih pragova, te im se, s druge strane, uskraćuje pravo na ugovorno utvrđenu indeksaciju te mirovine, samo zbog toga što taj propis pogađa samo korisnike koji su premašili određenu dob.
Treće do sedmo pitanje
Svojim trećim do sedmim pitanjem, koje valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita, treba li članke 16., 17., 20. i 21. Povelje tumačiti na način da im se protivi propis države članice na temelju kojeg se korisnicima mirovine – koju im je poduzeće pod kontrolom države ugovorno obvezano izravno isplaćivati i koja premašuje određene pragove utvrđene tim propisom – s jedne strane, usteže određeni iznos dijela te mirovine koji premašuje neki od tih pragova, te im se, s druge strane, uskraćuje pravo na ugovorno utvrđenu indeksaciju te mirovine.
U tom pogledu treba podsjetiti da je područje primjene Povelje definirano u njezinu članku 51. stavku 1., u kojem se navodi da se odredbe Povelje odnose na države članice samo kada provode pravo Unije.
Također valja podsjetiti da se temeljna prava koja se jamče Poveljom primjenjuju na sve situacije uređene pravom Unije i na taj ih se način osobito mora poštovati kada nacionalni propis ulazi u područje primjene tog prava (presuda od 21. svibnja 2019., Komisija/Mađarska (Plodouživanja na poljoprivrednim zemljištima),
C‑235/17
,
EU:C:2019:432
, t.
63.
i navedena sudska praksa).
Međutim, važno je i to da u dotičnom području pravo Unije mora nametati posebne obveze državama članicama s obzirom na situaciju o kojoj je riječ u glavnom postupku (vidjeti, u tom smislu, presudu od 10. srpnja 2014., Julián Hernández i dr.,
C‑198/13
,
EU:C:2014:2055
, t.
35.
).
Međutim, u ovom predmetu, kako proizlazi iz točaka 40. do 67. ove presude, predmetne nacionalne odredbe mogu dovesti do razlike u postupanju na temelju spola koja bi, bez opravdanja, predstavljala neizravnu diskriminaciju zabranjenu Direktivom 2006/54. Stoga one – kako je istaknula nezavisna odvjetnica u točki 98. svojeg mišljenja – podliježu posebnom propisu prava Unije, jer se utvrđivanje i izračun davanja u strukovnim sustavima socijalnog osiguranja moraju provesti bez diskriminacija suprotnih toj direktivi kao i Direktivi 2000/78.
Iz toga proizlazi da predmetne nacionalne odredbe predstavljaju provedbu prava Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje, tako da moraju poštovati temeljna prava koja su njome zajamčena.
U tom pogledu, kao prvo, članak 20. Povelje utvrđuje načelo jednakosti sviju pred zakonom. Na temelju članka 21. stavka 1. te povelje, zabranjuje se svaka diskriminacija, koja se temelji, među ostalim, na dobi ili imovini.
Kada je, konkretnije, riječ o diskriminaciji koja se temelji na dobi, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da, kad države članice donose mjere koje ulaze u područje primjene Direktive 2000/78, koja konkretizira načelo nediskriminacije na temelju dobi u području zapošljavanja i obavljanja zanimanja, one moraju poštovati tu direktivu (presuda od 21. siječnja 2015., Felber,
C‑529/13
,
EU:C:2015:20
, t.
16.
i navedena sudska praksa). Isto tako, prilikom usvajanja mjera što ulaze u područje primjene Direktive 2006/54, koja u navedenom području konkretizira načelo nediskriminacije na temelju spola, države članice moraju djelovati poštujući tu direktivu.
S obzirom na navedeno, pitanja suda koji je uputio zahtjev koja se odnose na postojanje diskriminacije koja se temelji na dobi i spolu, treba ispitati – kao što je to bio slučaj u okviru odgovora na prvo i drugo pitanje – isključivo s obzirom na, redom, Direktive 2000/78 i 2006/54 (vidjeti, u tom smislu, presudu od 13. studenoga 2014., Vital Pérez,
C‑416/13
,
EU:C:2014:2371
, t.
25.
).
Što se tiče diskriminacije na temelju imovine, pod pretpostavkom da je moguće utvrditi da razlika u postupanju utvrđena u točki 46. ove presude, odnosno činjenica da predmetne nacionalne odredbe utječu isključivo na mirovine čiji iznos prelazi određeni prag, u osobito nepovoljan položaj dovodi osobe koje raspolažu određenom imovinom, takva se okolnost može u ovom predmetu opravdati razlozima iznesenima u točkama 61. do 66. ove presude, uz uvjet provjera koje mora provesti sud koji je uputio zahtjev. S obzirom na to, takve odredbe ne povrjeđuju članak 20. i članak 21. stavak 1. Povelje po toj osnovi.
Što se, kao drugo, tiče članka 16. Povelje, treba podsjetiti da pod njime u zajamčenu slobodu poduzetništva spada i sloboda ugovaranja na koju se odnosi sedmo prethodno pitanje (vidjeti, u tom smislu, presudu od 22. siječnja 2013., Sky Österreich,
C‑283/11
,
EU:C:2013:28
, t.
42.
). Kako je nezavisna odvjetnica istaknula u točki 110. svojeg mišljenja, ta sloboda obuhvaća slobodu određivanja cijene za činidbu odnosno ugovaranja iste.
Iz toga proizlazi da odredbe, kao što su predmetne nacionalne odredbe, predstavljaju ograničenje slobode ugovaranja, jer obvezuju dotična poduzeća da svojim bivšim zaposlenicima isplaćuju mirovine u obliku „definiranog izravnog davanja”, čiji je iznos manji od ugovorno utvrđenog iznosa.
Međutim, sloboda poduzetništva nije apsolutno pravo, nego se mora promatrati s obzirom na svoju ulogu u društvu, i stoga može biti podvrgnuta zadiranjima javnih tijela, koja u javnom interesu mogu ograničiti obavljanje gospodarske djelatnosti. Osim toga, u skladu s člankom 52. stavkom 1. Povelje, svako ograničenje pri ostvarivanju njome priznatih prava i sloboda mora biti predviđeno zakonom, mora poštovati bit tih prava i sloboda te mora, podložno načelu proporcionalnosti, biti potrebno i zaista odgovarati ciljevima od općeg interesa koje priznaje Europska unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba (vidjeti, u tom smislu, presudu od 4. svibnja 2016., Pillbox 38,
C‑477/14
,
EU:C:2016:324
, t.
157.
do
160.
).
U tom pogledu valja utvrditi da je ograničenje slobode ugovaranja navedeno u točki 87. ove presude predviđeno zakonom i da poštuje bit te slobode jer dovodi samo do vrlo ograničenog smanjivanja isplata strukovnih mirovina koje su ispregovarane i dogovorene između dotičnog poduzeća i njegovih zaposlenika. Usto, uz uvjet provjera od strane suda koji je uputio zahtjev, to smanjivanje odgovara ciljevima od općeg interesa koje predstavljaju održivo financiranje mirovina koje financira država i smanjenje razlike između razina navedenih mirovina. Naposljetku, kako proizlazi iz točaka 61. do 66. ove presude, treba uzeti da navedeno ograničenje poštuje načelo proporcionalnosti, tako da nije suprotno članku 16. Povelje.
Kad je, kao treće, riječ o članku 17. stavku 1. Povelje, u kojem se utvrđuje pravo na vlasništvo, treba podsjetiti da se zaštita koju ta odredba dodjeljuje odnosi na imovinska prava iz kojih, sukladno pravnom sustavu, proizlazi stečeni pravni položaj koji omogućuje autonomno korištenje tih prava njihovu nositelju u vlastitu korist (vidjeti, u tom smislu, presudu od 22. siječnja 2013., Sky Österreich,
C‑283/11
,
EU:C:2013:28
, t.
34.
).
Treba uzeti u obzir da zaključenjem ugovora o strukovnoj mirovini za njezina korisnika nastaje imovinski interes. Usto, ustezanje od strane dotičnog poduzeća dijela ugovorno utvrđenog iznosa i neprimjenjivanje ugovorno utvrđene indeksacije utječu na taj imovinski interes. Međutim, pravo zajamčeno člankom 17. stavkom 1. Povelje nema apsolutni karakter tako da se ne može tumačiti na način da daje pravo na mirovinu u određenom iznosu (vidjeti, u tom smislu, presudu od 13. lipnja 2017., Florescu i dr.,
C‑258/14
,
EU:C:2017:448
, t.
50.
i
51.
).
Ipak, kako proizlazi iz točke 88. ove presude, svako ograničenje navedenog prava vlasništva mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati njegovu bit te, podložno načelu proporcionalnosti, biti nužno i zaista odgovarati ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija. No, ograničenja mirovinskih prava iz glavnog postupka predviđena su zakonom. Usto, njima se ograničava samo jedan dio ukupnog iznosa mirovina u obliku „izravnih definiranih davanja” na koja se odnose, tako da se ne može smatrati da utječu na bit tih prava. Osim toga, uz uvjet provjera od strane suda koji je uputio zahtjev, ta se ograničenja čine nužnima i stvarno odgovaraju ciljevima od općeg interesa, koje predstavljaju održivo financiranje mirovina koje financira država i smanjenje razlike između razina navedenih mirovina.
Imajući sve navedeno u vidu, na treće do sedmog pitanja valja odgovoriti da članke 16., 17., 20. i 21. Povelje treba tumačiti na način da im se ne protivi propis države članice na temelju kojeg se korisnicima mirovine – koju im je poduzeće pod kontrolom države ugovorno obvezano izravno isplaćivati i koja premašuje određene pragove utvrđene tim propisom – s jedne strane, usteže određeni iznos dijela te mirovine koji premašuje neki od tih pragova, te im se, s druge strane, uskraćuje pravo na ugovorno utvrđenu indeksaciju te mirovine.
Osmo pitanje
Svojim osmim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 47. Povelje tumačiti na način da mu se protivi to da država članica u svojem pravnom poretku propusti predvidjeti autonomno pravno sredstvo namijenjeno, prvenstveno, ispitivanju usklađenosti nacionalnih odredbi kojima se ostvaruje pravo Unije s tim pravom.
Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da su predmetne nacionalne odredbe usko povezane s člankom 1. SpBegrG‑a ili su donesene kao njegovo izravno produženje. Budući da se potonje sastoji od ustavnih odredaba, mogućnosti osporavanja predmetnih nacionalnih odredaba sudskim putem pred Verfassungsgerichtshofom (Ustavni sud) su ograničene, tako da se te nacionalne odredbe mogu dovesti u pitanje samo kao prethodno pitanje, podnošenjem privatnopravne tužbe protiv ugovornog partnera strukovne mirovine.
Međutim, Sud je presudio da načelo djelotvorne sudske zaštite zajamčeno člankom 47. Povelje kao takvo ne zahtijeva postojanje samostalne tužbe koja bi prvenstveno bila namijenjena osporavanju usklađenosti nacionalnih odredbi s odredbama prava Unije, pod uvjetom da postoji jedno ili više pravnih sredstava na temelju kojih je moguće neizravno osigurati poštovanje prava pojedinaca koja proizlaze iz prava Unije (presuda od 21. studenoga 2019., Deutsche Lufthansa,
C‑379/18
,
EU:C:2019:1000
, t.
61.
i navedena sudska praksa).
S obzirom na to da sud koji je uputio zahtjev navodi da se predmetne nacionalne odredbe mogu dovesti u pitanje kao prethodno pitanje, ne može se utvrditi postojanje povrede načela djelotvorne sudske zaštite zbog nepostojanja autonomnog pravnog sredstva.
Stoga na osmo pitanje treba odgovoriti da članak 47. Povelje treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da država članica u svojem pravnom poretku propusti predvidjeti autonomno pravno sredstvo namijenjeno, prvenstveno, ispitivanju usklađenosti nacionalnih odredbi kojima se ostvaruje pravo Unije s tim pravom, ako postoji mogućnost takvog ispitivanja kao prethodnog pitanja.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

1.
Direktivu 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja i Direktivu 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada, treba tumačiti na način da su njihovim područjem primjene obuhvaćene odredbe prava države članice na temelju kojih se, s jedne strane, dio iznosa strukovne mirovine koju se poslodavac ugovorom obvezao isplaćivati izravno svojem bivšem zaposleniku mora ustegnuti na izvoru od strane tog poslodavca, i kojima se, s druge strane, ugovorno utvrđena indeksacija iznosa navedenog davanja lišava učinka.

2.
Članak 5. točku (c) i članak 7. točku (a) podtočku (iii.) Direktive 2006/54 treba tumačiti na način da im se ne protivi propis države članice na temelju kojega se korisnicima mirovine – koju im je poduzeće pod kontrolom države ugovorno obvezano izravno isplaćivati i koja premašuje određene pragove utvrđene tim propisom – s jedne strane, usteže određeni iznos dijela te mirovine koji premašuje neki od tih pragova, te im se, s druge strane, uskraćuje pravo na ugovorno utvrđenu indeksaciju te mirovine, iako je postotak bivših zaposlenika na iznose čijih je strukovnih mirovina taj propis utjecao znatno veći među bivšim zaposlenicima muškarcima obuhvaćenim njegovim područjem primjene nego među bivšim zaposlenicima ženama obuhvaćenim istim, ako su te posljedice opravdane objektivnim čimbenicima koji nisu povezani s bilo kakvom diskriminacijom na temelju spola, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

3.
Članak 2. stavak 1. i članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da im se ne protivi propis države članice na temelju kojeg se korisnicima mirovine – koju im je poduzeće pod kontrolom države ugovorno obvezano izravno isplaćivati i koja premašuje određene pragove utvrđene tim propisom – s jedne strane, usteže određeni iznos dijela te mirovine koji premašuje neki od tih pragova, te im se, s druge strane, uskraćuje pravo na ugovorno utvrđenu indeksaciju te mirovine, samo zbog toga što taj propis pogađa samo korisnike koji su premašili određenu dob.

4.
Članke 16., 17., 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da im se ne protivi propis države članice na temelju kojeg se korisnicima mirovine – koju im je poduzeće pod kontrolom države ugovorno obvezano izravno isplaćivati i koja premašuje određene pragove utvrđene tim propisom – s jedne strane, usteže određeni iznos dijela te mirovine koji premašuje neki od tih pragova, te im se, s druge strane, uskraćuje pravo na ugovorno utvrđenu indeksaciju te mirovine.

5.
Članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da država članica u svojem pravnom poretku propusti predvidjeti autonomno pravno sredstvo namijenjeno, prvenstveno, ispitivanju usklađenosti nacionalnih odredbi kojima se ostvaruje pravo Unije s tim pravom, ako postoji mogućnost takvog ispitivanja kao prethodnog pitanja.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački