CELEX: 62021CJ0207
Odvolanie
Zrušenie vykonávacieho rozhodnutia (EÚ) 2017/1442
Článok 16 ods. 4 a 5 ZEÚ
Článok 3 ods. 2 a 3 Protokolu (č. 36) o prechodných ustanoveniach
Uplatnenie z hľadiska ratione temporis
Pravidlá hlasovania Rady
Kvalifikovaná väčšina

Týmto odvolaním sa Európska komisia domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 27. januára 2021, Poľsko/Komisia (T‑699/17, ďalej len „napadnutý rozsudok“,
EU:T:2021:44
), ktorým Všeobecný súd zrušil vykonávacie rozhodnutie Komisie (EÚ) 2017/1442 z 31. júla 2017, ktorým sa podľa smernice Európskeho parlamentu a Rady 2010/75/EÚ stanovujú závery o najlepších dostupných technikách (BAT) pre veľké spaľovacie zariadenia (
Ú. v. EÚ L 212, 2017, s. 1
, ďalej len „sporné rozhodnutie“).
Právny rámec
Zmluva o EÚ a Protokol č. 36
Článok 16 ods. 4 a 5 ZEÚ stanovuje:
„4.   Od 1. novembra 2014 je kvalifikovaná väčšina vymedzená ako väčšina rovnajúca sa najmenej 55 % členov Rady [Európskej únie], ktorí pozostávajú najmenej z pätnástich členov a zastupujú členské štáty zahŕňajúce najmenej 65 % obyvateľstva [Európskej] [ú]nie.
Blokujúcu menšinu musia tvoriť najmenej štyria členovia Rady, v opačnom prípade sa kvalifikovaná väčšina považuje za dosiahnutú.
Ostatné pravidlá, ktorými sa spravuje hlasovanie kvalifikovanou väčšinou, sú ustanovené v článku 238 ods. 2 [ZFEÚ].
5.   Prechodné ustanovenia o vymedzení kvalifikovanej väčšiny uplatniteľné do 31. októbra 2014, ako aj ustanovenia uplatniteľné od 1. novembra 2014 do 31. marca 2017, sú ustanovené v Protokole o prechodných ustanoveniach.“
Protokol (č. 36) o prechodných ustanoveniach (ďalej len „Protokol č. 36“), obsahuje v hlave II, nazvanej „Ustanovenia o kvalifikovanej väčšine“, článok 3, ktorý znie:
„1.   V súlade s článkom 16 ods. 4 [ZEÚ] nadobúdajú ustanovenia toh[t]o odseku a ustanovenia článku 238 ods. 2 [ZFEÚ] o vymedzení kvalifikovanej väčšiny v Európskej rade a Rade účinnosť 1. novembra 2014.
2.   Od 1. novembra 2014 do 31. marca 2017 môže člen Rady v prípade, že sa uznesenie má prijať kvalifikovanou väčšinou, požiadať, aby sa uznesenie prijalo kvalifikovanou väčšinou vymedzenou v odseku 3. V takom prípade sa uplatňujú odseky 3 a 4.
3.   Bez toho, aby bol dotknutý článok 235 ods. 1 druhý pododsek [ZFEÚ], zostávajú do 31. októbra 2014 v platnosti tieto ustanovenia.
Ak sa majú Európska rada a Rada uznášať kvalifikovanou väčšinou, hlasy členov sa vážia takto:
…“
Smernica 2010/75/EÚ
Článok 13 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2010/75/EÚ z 24. novembra 2010 o priemyselných emisiách (integrovaná prevencia a kontrola znečisťovania životného prostredia) (
Ú. v. EÚ L 334, 2010, s. 17
), nazvaný „Referenčné dokumenty o BAT a výmena informácií“, v odsekoch 1, 5 a 6 stanovuje:
„1.   Komisia zorganizuje výmenu informácií medzi členskými štátmi, dotknutými odvetviami, mimovládnymi organizáciami presadzujúcimi ochranu životného prostredia a Komisiou, aby sa vypracovali, preskúmali a v prípade potreby aktualizovali referenčné dokumenty o BAT.
…
5.   Rozhodnutia o záveroch o [najlepších dostupných technikách (BAT)] sa prijmú v súlade s regulačným postupom uvedeným v článku 75 ods. 2.
6.   Po prijatí rozhodnutia v súlade s odsekom 5 Komisia bezodkladne zverejní referenčný dokument o BAT a zabezpečí, aby sa závery o BAT sprístupnili vo všetkých úradných jazykoch Únie.“
Článok 14 tejto smernice, nazvaný „Podmienky povolenia“, vo svojom odseku 3 stanovuje:
„Závery o BAT slúžia ako referencia pri stanovovaní podmienok povolenia.“
Článok 75 uvedenej smernice, nazvaný „Postup výboru“, znie:
„1.   Komisii pomáha výbor.
2.   Ak sa odkazuje na tento odsek, uplatňujú sa články 5 a 7 rozhodnutia [Rady] 1999/468/ES [z 28. júna 1999, ktorým sa ustanovujú postupy pre výkon vykonávacích právomocí prenesených na Komisiu (
Ú. v. EÚ L 184, 1999, s. 23
)], so zreteľom na jeho článok 8.
Lehota uvedená v článku 5 ods. 6 rozhodnutia 1999/468/ES je tri mesiace.“
Nariadenie (EÚ) č. 182/2011
Článok 5 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 182/2011 zo 16. februára 2011, ktorým sa ustanovujú pravidlá a všeobecné zásady mechanizmu, na základe ktorého členské štáty kontrolujú vykonávanie vykonávacích právomocí Komisie (
Ú. v. EÚ L 55, 2011, s. 13
), nazvaný „Postup preskúmania“, vo svojich odsekoch 1 a 2 stanovuje:
„1.   Ak sa uplatňuje postup preskúmania, výbor vydá stanovisko prostredníctvom väčšiny stanovenej v článku 16 ods. 4 a 5 [ZEÚ], prípadne v článku 238 ods. 3 ZFEÚ v prípade aktov prijímaných na návrh Komisie. Hlasy zástupcov členských štátov vo výbore sa vážia spôsobom uvedeným v týchto článkoch.
2.   Ak výbor vydá kladné stanovisko, Komisia prijme návrh vykonávacieho aktu.“
Podľa článku 12 prvého odseku tohto nariadenia „rozhodnutie 1999/468/ES sa týmto zrušuje“.
Článok 13 ods. 1 uvedeného nariadenia spresňuje:
„Ak sa v základných aktoch prijatých pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia ustanovuje vykonávanie vykonávacích právomocí Komisiou v súlade s rozhodnutím 1999/468/ES, uplatňujú sa tieto pravidlá:
…
c)
ak sa v základnom akte odkazuje na článok 5 rozhodnutia 1999/468/ES, uplatňuje sa postup preskúmania uvedený v článku 5 tohto nariadenia…;
…
e)
ak sa v základnom akte odkazuje na články 7 a 8 rozhodnutia 1999/468/ES, uplatnia sa články 10 a 11 tohto nariadenia.“
Okolnosti predchádzajúce sporu
Okolnosti predchádzajúce sporu sú uvedené v bodoch 8 až 15 napadnutého rozsudku a možno ich zhrnúť takto.
Dňa 9. marca 2017 Komisia predsedajúca výboru zriadeného článkom 75 smernice 2010/75 (ďalej len „výbor“) predložila tomuto výboru návrh vykonávacieho rozhodnutia stanovujúceho závery o BAT podľa tejto smernice pre veľké spaľovacie zariadenia a 23. marca 2017 pozvala členov výboru na schôdzu, ktorá sa mala uskutočniť 28. apríla 2017 a ktorej predmetom bolo pristúpiť k hlasovaniu o stanovisku k tomuto návrhu vykonávacieho rozhodnutia.
Dňa 30. marca 2017 Poľská republika požiadala, aby výbor hlasoval o tomto stanovisku podľa pravidiel hlasovania uvedených v článku 3 ods. 3 Protokolu č. 36.
Dňa 4. apríla 2017 právny servis Rady zaslal výboru stálych zástupcov členských štátov stanovisko, podľa ktorého je na to, aby sa o návrhu aktu hlasovalo podľa pravidiel uplatniteľných pred nadobudnutím platnosti Lisabonskej zmluvy, v podstate potrebné, aby boli splnené dve podmienky, a to, aby členský štát predložil žiadosť v tomto zmysle najneskôr do 31. marca 2017 a aby sa hlasovanie, ktoré je predmetom tejto žiadosti, tiež uskutočnilo pred týmto dátumom.
Dňa 10. apríla 2017 Generálne riaditeľstvo Komisie pre životné prostredie zamietlo žiadosť Poľskej republiky z 30. marca 2017 z dôvodu, že hlasovanie o stanovisku bolo naplánované na 28. apríla 2017, teda po 31. marci 2017, čo je lehota stanovená v článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36.
Dňa 28. apríla 2017 členovia výboru hlasovali, aby prijali stanovisko k zmenenému návrhu vykonávacieho rozhodnutia. Hlasovanie sa uskutočnilo podľa pravidiel hlasovania stanovených v článku 16 ods. 4 ZEÚ, a nie podľa pravidiel stanovených v článku 3 ods. 3 Protokolu č. 36. Hlasovanie viedlo k tomu, že výbor prijal kladné stanovisko k tomuto návrhu na základe kladného hlasovania 20 členských štátov zastupujúcich 65,14 % obyvateľstva Únie a 71,43 % členov uvedeného výboru. Osem členských štátov vrátane Poľskej republiky hlasovalo proti.
Dňa 31. júla 2017 Komisia prijala sporné rozhodnutie, ktoré stanovuje závery o BAT pre veľké spaľovacie zariadenia a stanovuje najmä úrovne emisií súvisiace s týmito BAT, pokiaľ ide o emisie oxidov dusíka (NO
x
), ortuti (Hg) a chlorovodíka (HCl).
Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 11. októbra 2017 Poľská republika podala žalobu o neplatnosť sporného rozhodnutia.
Podaniami doručenými do kancelárie Všeobecného súdu 4. a 15. januára 2018 Maďarsko a Bulharská republika podali návrhy na vstup do tohto konania ako vedľajší účastníci konania na podporu návrhov Poľskej republiky. Podaniami doručenými do kancelárie Všeobecného súdu 16. a 25. januára 2018 Belgické kráľovstvo, Francúzska republika a Švédske kráľovstvo podali návrhy na vstup do tohto konania ako vedľajší účastníci konania na podporu návrhov Komisie. Rozhodnutiami z 19. a 21. februára 2018 predseda tretej komory Všeobecného súdu (pôvodné zloženie) vyhovel týmto návrhom.
Poľská republika na podporu svojej žaloby uviedla päť žalobných dôvodov.
Napadnutým rozsudkom Všeobecný súd vyhovel prvému žalobnému dôvodu založenému na porušení ustanovení uplatniteľných v súvislosti s kvalifikovanou väčšinou a zrušil sporné rozhodnutie bez toho, aby preskúmal ostatné žalobné dôvody uvádzané Poľskou republikou.
Konkrétne, v rámci analýzy prvého žalobného dôvodu Všeobecný súd preskúmal rozsah pôsobnosti článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36 a otázku, či na uplatnenie pravidiel upravujúcich kvalifikovanú väčšinu stanovených v tomto článku 3 ods. 3, ktoré zodpovedajú pravidlám stanoveným v Zmluve z Nice, stačí, aby o to členský štát požiadal v období od 1. novembra 2014 do 31. marca 2017, alebo či je potrebné, aby aj dotknuté rozhodnutie bolo prijaté v tomto období.
V tejto súvislosti Všeobecný súd v prvom rade v bodoch 35 a 36 napadnutého rozsudku preskúmal znenie článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36 a dospel k záveru, že žiadna jazyková verzia tohto ustanovenia neumožňuje odstrániť pochybnosť o presnom rozsahu pôsobnosti uvedeného ustanovenia.
V druhom rade v bode 37 tohto rozsudku Všeobecný súd analyzoval vývoj tohto článku 3 ods. 2 tak, že preskúmal, či mandát udelený medzivládnej konferencii zvolanej na účely vypracovania návrhu Zmluvy, ktorou sa mení Zmluva o EÚ a Zmluva ES, poskytoval usmernenia umožňujúce objasniť znenie tohto ustanovenia. Dospel k záveru, že formulácia uvedená v tomto mandáte je veľmi podobná zneniu uvedeného ustanovenia, takže ani táto formulácia neumožňuje vyriešiť nejasnosť týkajúcu sa presného rozsahu pôsobnosti tohto posledného uvedeného ustanovenia.
V treťom rade Všeobecný súd v bodoch 38 až 42 napadnutého rozsudku skúmal, či je tento rozsah pôsobnosti možné určiť teologickým výkladom. V tejto súvislosti Všeobecný súd najprv pripomenul, že cieľom Protokolu č. 36 je podľa jeho jediného odôvodnenia „[zabezpečiť prechod] medzi inštitucionálnymi ustanoveniami zmlúv, ktoré sú uplatniteľné pred nadobudnutím platnosti Lisabonskej zmluvy, a inštitucionálnymi ustanoveniami uvedenej zmluvy“.
Všeobecný súd ďalej na jednej strane tiež pripomenul, že článok 3 ods. 2 Protokolu č. 36 priznáva členskému štátu právo požiadať v období od 1. novembra 2014 do 31. marca 2017 o uplatnenie pravidiel týkajúcich sa vymedzenia kvalifikovanej väčšiny stanovených v článku 3 ods. 3 tohto protokolu, ktoré zodpovedajú pravidlám Zmluvy z Nice. Na druhej strane konštatoval, že toto právo nevyhnutne znamená, že po podaní žiadosti členským štátom v tomto zmysle sa hlasovanie uskutoční podľa týchto istých pravidiel, a to aj vtedy, keď sa toto hlasovanie uskutoční po 31. marci 2017. Podľa Všeobecného súdu iba takýto výklad totiž môže zabezpečiť, aby členský štát mohol účinne uplatniť uvedené právo počas celého tohto obdobia, a to až do posledného dňa stanovenej lehoty.
Napokon Všeobecný súd dospel k záveru, že akýkoľvek opačný výklad by zbavil výslovné vymedzenie obdobia od 1. novembra 2014 do 31. marca 2017 na výkon predmetného práva potrebného účinku, a značne by skrátil lehotu, v ktorej by členský štát mohol požiadať o hlasovanie v súlade s pravidlami Zmluvy z Nice. Tento súd vyjadril názor, že takýto výklad by viedol k tomu, že žiadosť podaná na konci tohto obdobia by bola v praxi oneskorená na uplatnenie týchto pravidiel. Členské štáty by teda boli nútené podať svoju žiadosť v prípade potreby oveľa skôr v závislosti od – nepredvídateľnosti – dátumu hlasovania, čím by členské štáty prišli o možnosť požiadať o hlasovanie v súlade s uvedenými pravidlami až do posledného dňa obdobia stanoveného v článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36.
Všeobecný súd preto rozhodol, že z teleologického výkladu tohto článku 3 ods. 2 vyplýva, že ustanovenia uvedeného článku 3 ods. 3 sa môžu uplatniť na hlasovanie, ktoré sa uskutočnilo aj po 31. marci 2017, pod podmienkou, že o ich uplatnenie požiadal členský štát pred týmto dátumom.
Vo štvrtom rade Všeobecný súd v bodoch 43 až 52 napadnutého rozsudku konštatoval, že tento výklad podporuje aj kontextuálny výklad článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36. V tejto súvislosti Všeobecný súd identifikoval a následne analyzoval tri obdobia týkajúce sa nadobudnutia účinnosti pravidiel upravujúcich vymedzenie kvalifikovanej väčšiny stanovených v článku 16 ods. 4 ZEÚ.
Všeobecný súd najprv poznamenal, že v období od 1. decembra 2009 do 31. októbra 2014 sa uplatňovali pravidlá týkajúce sa vymedzenia kvalifikovanej väčšiny stanovené v článku 3 ods. 3 Protokolu č. 36, zodpovedajúce pravidlám Zmluvy z Nice. Ďalej uviedol, že v období od 1. novembra 2014 do 31. marca 2017 mohol člen Rady na základe článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36 požiadať, aby sa rozhodlo podľa týchto pravidiel Zmluvy z Nice, v opačnom prípade sa uplatnilo vymedzenie kvalifikovanej väčšiny stanovené v článku 16 ods. 4 ZEÚ. Všeobecný súd napokon uviedol, že počas obdobia od 1. apríla 2017 je kvalifikovaná väčšina vymedzená tak, ako je stanovené v článku 16 ods. 4 ZEÚ, bez možnosti požiadať o iný spôsob počítania hlasov.
Všeobecný súd zamietol tvrdenie Komisie, podľa ktorého článok 3 ods. 2 Protokolu č. 36 predstavuje výnimku z pravidla stanoveného v článku 16 ods. 4 ZEÚ. Dospel k záveru, že tento článok 3 ods. 2 predstavuje prechodné ustanovenie, ako to potvrdzuje jediné odôvodnenie Protokolu č. 36, ako aj znenie jeho názvu a znenie článku 16 ods. 5 ZEÚ. V tejto súvislosti Všeobecný súd poznamenal, že jeho výklad uvedeného článku 3 ods. 2, uvedený v bode 27 tohto rozsudku, je jednak v súlade s požiadavkou vyplývajúcou z ustálenej judikatúry, podľa ktorej prechodné ustanovenie treba vykladať reštriktívne, a jednak nevyhnutný na to, aby členský štát mohol užitočne a účinne vykonať svoje právo uvedené v bode 25 tohto rozsudku až do posledného dňa lehoty stanovenej v tom istom článku 3 ods. 2.
V piatom a poslednom rade Všeobecný súd v bodoch 53 až 56 napadnutého rozsudku uviedol, že tento výklad je podporený zásadou právnej istoty a že výklad presadzovaný Komisiou by viedol nielen k nedostatku predvídateľnosti, keďže by na konci prechodného obdobia viedol k neistote, pokiaľ ide o časovú pôsobnosť kvalifikovanej väčšiny, ako je vymedzená v článku 3 ods. 3 Protokolu č. 36, ale mohol by viesť aj k obchádzaniu článku 3 ods. 2 tohto protokolu tým, že by stanovil dátum hlasovania na neskorší dátum, než je 31. marec 2017.
Všeobecný súd dospel k záveru, že pravidlá týkajúce sa vymedzenia kvalifikovanej väčšiny stanovené v článku 3 ods. 3 Protokolu č. 36 sa mali uplatniť pri hlasovaní o návrhu sporného rozhodnutia 28. apríla 2017 a že nedodržanie spôsobu hlasovania predstavuje porušenie podstatných formálnych náležitostí v zmysle článku 263 ZFEÚ, a sporné rozhodnutie zrušil. Okrem toho z dôvodov právnej istoty a aby sa zabránilo narušeniu kontinuity alebo regresii vo vykonávaní politík uskutočňovaných alebo podporovaných Úniou, sa Všeobecný súd rozhodol zachovať účinky sporného rozhodnutia dovtedy, kým v primeranej lehote, ktorá nemôže presiahnuť dvanásť mesiacov odo dňa vyhlásenia napadnutého rozsudku, nenadobudne účinnosť nový akt, ktorý ho má nahradiť a ktorý má byť prijatý podľa pravidiel upravujúcich kvalifikovanú väčšinu stanovených v tomto článku 3 ods. 3.
Návrhy účastníkov konania
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
zamietol prvý žalobný dôvod uvedený v bode 17 tohto rozsudku,
–
vrátil vec Všeobecnému súdu, aby rozhodol o druhom až piatom žalobnom dôvode, ktoré neboli preskúmané v prvostupňovom konaní, a
–
rozhodol, že o trovách prvostupňového a odvolacieho konania sa rozhodne neskôr.
Poľská republika navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie a
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy odvolacieho konania.
Subsidiárne, ak by Súdny dvor vyhovel odvolaniu a zrušil napadnutý rozsudok, Poľská republika navrhuje, aby Súdny dvor vrátil vec Všeobecnému súdu, aby rozhodol o druhom až piatom žalobnom dôvode uvedenom v bode 17 tohto rozsudku.
Konanie na Súdnom dvore
Samostatným podaním doručeným do kancelárie Súdneho dvora súčasne s jej odvolaním Komisia požiadala o prejednanie tejto veci v skrátenom súdnom konaní upravenom v článkoch 133 až 136 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora uplatniteľných na konanie o odvolaní podľa článku 190 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku.
Na podporu tohto návrhu Komisia poznamenala, že z dôvodu rozhodnutia Všeobecného súdu zachovať účinky sporného rozhodnutia až do nadobudnutia účinnosti nového aktu v lehote, ktorá nemôže presiahnuť dvanásť mesiacov odo dňa vyhlásenia napadnutého rozsudku, sa BAT vymedzené sporným rozhodnutím mohli uplatňovať len do 27. januára 2022. Vzhľadom na takto vzniknutú právnu neistotu, pokiaľ ide o podmienky prevádzky veľkých spaľovacích zariadení, a vzhľadom na počet dotknutých subjektov a investované sumy, Komisia považovala za potrebné rýchlo poznať výsledok tohto odvolania, a teda vedieť, či bolo skutočne potrebné prijať nový akt pred 27. januárom 2022. Ak by totiž Súdny dvor odvolaniu vyhovel, nebolo by potrebné prijať nové vykonávacie rozhodnutie o BAT pre tieto zariadenia.
Z článku 133 rokovacieho poriadku vyplýva, že na žiadosť žalobcu alebo žalovaného môže predseda Súdneho dvora, ak si povaha veci vyžaduje prejednať ju bez zbytočného odkladu, po vypočutí druhého účastníka konania, sudcu spravodajcu a generálneho advokáta, rozhodnúť, že vec sa prejedná v skrátenom súdnom konaní uvedenom v tomto rokovacom poriadku.
Z ustálenej judikatúry pritom v prvom rade vyplýva, že ani právna neistota týkajúca sa zákonnosti alebo výkladu aktu, ani vysoký počet potenciálne dotknutých osôb alebo právnych situácií nemôžu ako také predstavovať výnimočné okolnosti, ktoré by mohli odôvodniť, aby bola vec prejednaná v takomto konaní (uznesenie predsedu Súdneho dvora zo 7. apríla 2016, Rada/Front Polisario,
C‑104/16 P
, neuverejnené,
EU:C:2016:232
, bod
a citovaná judikatúra).
Pokiaľ ide ďalej o skutočnosť, že nevyhnutnosť prijatia nového aktu závisí od výsledku odvolacieho konania, treba pripomenúť, že samotný záujem osôb podliehajúcich súdnej právomoci, ktorý je síce legitímny, čo najrýchlejšie určiť rozsah práv, ktoré im vyplývajú z práva Únie, nemôže preukázať existenciu výnimočnej okolnosti, ktorá by odôvodňovala, aby bola vec prejednaná v uvedenom konaní (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. apríla 2022, Caruter,
C‑642/20
,
EU:C:2022:308
, bod
a citovaná judikatúra).
Napokon z ustálenej judikatúry vyplýva, že bez ohľadu na to, ako sú dôležité a legitímne hospodárske záujmy, samy osebe nemôžu odôvodniť uplatnenie tohto istého konania (uznesenie predsedu Súdneho dvora zo 16. marca 2017, Abanca Corporación Bancaria,
C‑70/17
, neuverejnené,
EU:C:2017:227
, bod
a citovaná judikatúra).
Za týchto okolností predseda Súdneho dvora po vypočutí sudcu spravodajcu a generálneho advokáta 7. júla 2021 rozhodol nevyhovieť návrhu na prejednanie veci v skrátenom súdnom konaní.
O odvolaní
Na podporu svojho odvolania Komisia uvádza jediný odvolací dôvod, ktorý sa delí na dve časti, z ktorých prvá je založená na porušení článku 16 ods. 5 ZEÚ a druhá na porušení tohto článku 16 ods. 4.
O prvej časti jediného odvolacieho dôvodu
Argumentácia účastníkov konania
Komisia tvrdí, že výklad článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36, ktorý poskytol Všeobecný súd v bodoch 42, 56 a 57 napadnutého rozsudku, je v rozpore s článkom 16 ods. 5 ZEÚ.
V tejto súvislosti Komisia uvádza, že na rozdiel od toho, čo konštatoval Všeobecný súd v bode 49 napadnutého rozsudku, znenie článku 16 ods. 5 ZEÚ nevyvoláva nijaké pochybnosti o jeho výklade. Tvrdí, že toto ustanovenie neupravuje žiadne prechodné obdobie po 31. marci 2017, takže po tomto dátume už nie je možné uplatňovať ustanovenia Protokolu č. 36 týkajúce sa vymedzenia kvalifikovanej väčšiny. Výklad, ktorý podal Všeobecný súd, by ju však zaväzoval k tomu, aby tieto ustanovenia uplatňovala po uvedenom dátume.
Komisia tvrdí, že bez ohľadu na skutočnosť, že tak ustanovenia článku 16 ZEÚ, ako aj ustanovenia Protokolu č. 36, sú ustanoveniami primárneho práva Únie, článok 16 ZEÚ má zásadnú povahu, keďže definuje predmet pravidiel uvedených v tomto protokole a obdobie jeho uplatňovania. Domnieva sa, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď nevyložil článok 3 ods. 2 uvedeného protokolu tak, aby zabezpečil súlad tohto posledného uvedeného ustanovenia s článkom 16 ods. 5 ZEÚ.
Okrem toho sa Komisia domnieva, že striktný výklad prechodných ustanovení a všeobecná zásada právnej istoty potvrdzujú, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia. V tejto súvislosti Komisia pripomína, že procesné pravidlá sa uplatňujú odo dňa nadobudnutia ich účinnosti a že inak je to len vtedy, keď nové pravidlo sprevádzajú osobitné ustanovenia, ktoré osobitne určujú podmienky jeho časovej pôsobnosti. Doba uplatňovania prechodných ustanovení by sa teda mala vykladať reštriktívne, aby sa došlo k obmedzeniu oneskorenia pri uplatňovaní nových ustanovení.
Komisia sa domnieva, že otázku, ktorá kvalifikovaná väčšina sa uplatňuje pri hlasovaní, nemožno umelo oddeliť od dátumu tohto hlasovania, keďže spôsob výpočtu tejto väčšiny je jedným z prvkov spôsobov hlasovania. Podľa Komisie sa Všeobecný súd v bode 48 napadnutého rozsudku uspokojil s analýzou článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36, pričom sa opieral len o skutočnosť, že dotknutý členský štát podal žiadosť podľa tohto ustanovenia pred 31. marcom 2017. Všeobecný súd však podľa Komisie nezohľadnil účinky tejto žiadosti, konkrétne uplatnenie článku 3 ods. 3 tohto protokolu po 31. marci 2017, teda po dátume výslovne stanovenom v článku 16 ods. 5 ZEÚ. Komisia sa preto domnieva, že Všeobecný súd prijal extenzívny výklad prechodného ustanovenia, v prejednávanej veci článku 3 ods. 2 uvedeného protokolu, a obdobia platnosti článku 3 ods. 3 toho istého protokolu, na ktorý toto prechodné ustanovenie odkazuje.
Pokiaľ ide o všeobecnú zásadu právnej istoty, Komisia uvádza, že Všeobecný súd pri výklade článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36 nezohľadnil názory všetkých dotknutých strán. Okrem všetkých členských štátov, ktoré sa zúčastňujú na hlasovaní vo výbore, je jednou z dotknutých strán aj Komisia, ktorá je autorom návrhu aktu predloženého na hlasovanie a ktorej práva a povinnosti vyplývajú zo správneho vymedzenia kvalifikovanej väčšiny pri tomto hlasovaní. Komisia pripomína, že jednak predsedá výboru, a je z tohto dôvodu zodpovedná za organizáciu a priebeh takéhoto hlasovania, a jednak, že je adresátom stanoviska výboru, ktorému podlieha prijatie návrhu vykonávacieho aktu alebo iných opatrení uvedených v článku 5 nariadenia č. 182/2011.
Podľa Komisie sa však Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 53 až 55 napadnutého rozsudku zohľadnil len záujmy členského štátu, ktorý podal žiadosť podľa článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36. V tejto súvislosti tvrdí, že Všeobecný súd v bode 55 napadnutého rozsudku nezohľadnil záujem Komisie a ostatných členských štátov zúčastňujúcich sa na predmetnom hlasovaní, aby sa mohli oprieť o jasne vymedzený časový harmonogram, pokiaľ ide o uplatňovanie prechodných ustanovení. Komisia dospela k záveru, že nepríjemnosti vyplývajúce z potreby členského štátu prijať včas konkrétne opatrenia na zabezpečenie potrebného účinku žiadosti podanej podľa tohto ustanovenia by nemali prevážiť nad záujmami ostatných strán postupu vo výbore a ostatných osôb podliehajúcich súdnej právomoci.
Komisia sa domnieva, že výklad Všeobecného súdu je v rozpore so všeobecnou zásadou právnej istoty, keďže z neho vyplýva, že od prijatia Lisabonskej zmluvy a Protokolu č. 36 osoby podliehajúce súdnej právomoci neboli schopné predvídať obdobie uplatňovania kvalifikovanej väčšiny vymedzenej podľa pravidiel Zmluvy z Nice. Zastáva názor, že na rozdiel od tohto výkladu vychádza výklad, podľa ktorého sa posledné hlasovanie touto kvalifikovanou väčšinou mohlo uskutočniť 31. marca 2017, z presného dátumu uvedeného v článku 16 ods. 5 ZEÚ a zodpovedá požiadavke predvídateľnosti, ktorá tejto inštitúcii umožňuje vypracovať návrh aktu s cieľom dosiahnuť túto väčšinu.
Okrem toho Komisia tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 54 napadnutého rozsudku rozhodol, že výklad článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36, ktorý podmieňuje uplatňovanie tohto ustanovenia dátumom uvedeným v tejto žiadosti, je časovo obmedzený z dôvodu, že toto uplatňovanie ukončia uznášania, ktoré vedú k hlasovaniu. Podľa nej tento výklad zasahuje do právnej istoty, keďže Všeobecný súd tým, že sa obmedzil na vymedzenie obdobia uplatňovania uvedeného ustanovenia, nezohľadnil predĺženú platnosť článku 3 ods. 3 tohto protokolu na neurčitú dobu. Dĺžka trvania postupu až do dátumu konečného hlasovania pritom závisí od mnohých externých a nepredvídateľných faktorov.
Komisia poznamenáva, že hoci sa napadnutý rozsudok týka postupu hlasovania vo výbore, výklad článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36 zo strany Všeobecného súdu sa týka aj postupu hlasovania v Rade v rámci legislatívneho postupu. Tento výklad by viedol k tomu, že žiadosť o hlasovanie kvalifikovanou väčšinou, ako ju vymedzuje Zmluva z Nice, hneď po začatí legislatívneho postupu Komisiou, by Radu zaväzovala pri všetkých hlasovaniach o návrhu patriaceho do tohto postupu, bez ohľadu na skutočný počet hlasov v Rade v zmysle článku 294 ZFEÚ a skutočnú dĺžku trvania uvedeného postupu, ktorý niekedy trvá niekoľko rokov.
Komisia sa domnieva, že takýto výklad vyvoláva praktické problémy aj z dôvodu, že vystúpenie Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska z Únie ovplyvňuje výpočet kvalifikovanej väčšiny, ako je vymedzená v článku 3 ods. 3 Protokolu č. 36.
Dodáva, že odôvodnenie Všeobecného súdu uvedené v bode 55 napadnutého rozsudku, podľa ktorého by výklad podporovaný Komisiou mohol viesť k obchádzaniu článku 3 ods. 2 tohto protokolu stanovením dátumu hlasovania na neskorší dátum, než je 31. marec 2017, je čisto špekulatívne.
Poľská republika spochybňuje argumentáciu Komisie.
Posúdenie Súdnym dvorom
Podľa článku 16 ods. 5 ZEÚ prechodné ustanovenia o vymedzení kvalifikovanej väčšiny uplatniteľné do 31. októbra 2014, ako aj ustanovenia uplatniteľné od 1. novembra 2014 do 31. marca 2017, sú ustanovené v Protokole č. 36. článok 3 ods. 2 tohto protokolu stanovuje, že od 1. novembra 2014 do 31. marca 2017 môže člen Rady v prípade, že sa uznesenie má prijať kvalifikovanou väčšinou, požiadať, aby sa toto uznesenie prijalo kvalifikovanou väčšinou vymedzenou v článku 3 ods. 3 uvedeného protokolu, to znamená kvalifikovanou väčšinou vymedzenou v Zmluve o EÚ pred nadobudnutím platnosti Lisabonskej zmluvy.
V napadnutom rozsudku Všeobecný súd rozhodol, že článok 3 ods. 2 Protokolu č. 36 sa má vykladať v tom zmysle, že na to, aby bol návrh aktu prijatý podľa pravidiel upravujúcich kvalifikovanú väčšinu definovaných v článku 3 ods. 3 tohto protokolu, stačí, aby členský štát požiadal o uplatnenie týchto pravidiel v období od 1. novembra 2014 do 31. marca 2017, pričom nie je nevyhnutné, aby k hlasovaniu o predmetnom návrhu aktu došlo takisto medzi týmito dátumami.
Výklad, ktorý podal Všeobecný súd, tak nie je v rozpore s článkom 16 ods. 5 ZEÚ.
Toto ustanovenie odkazuje, pokiaľ ide najmä o vymedzenie uplatniteľnej kvalifikovanej väčšiny v období od 1. novembra 2014 do 31. marca 2017, na Protokol č. 36. Zo znenia článku 3 ods. 2 tohto protokolu pritom vyplýva, že každý člen Rady mohol počas celého tohto obdobia, a teda do 31. marca 2017 vrátane, požiadať o uplatnenie kvalifikovanej väčšiny, ktorá je definovaná v článku 3 ods. 3 uvedeného protokolu.
Nič v znení článku 16 ods. 5 ZEÚ ani v článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36 nevylučuje, aby k hlasovaniu kvalifikovanou väčšinou vymedzenou v tomto článku 3 ods. 3 mohlo dôjsť po 31. marci 2017, pokiaľ bola v tomto zmysle podaná žiadosť v období od 1. novembra 2014 do 31. marca 2017. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že stanovenie dátumu takého hlasovania je do veľkej miery mimo kontroly jednotlivých členov Rady.
Je pravda, ako uviedla Komisia, že je potrebné, aby sa článok 16 ods. 5 ZEÚ a protokol, na ktorý tento článok odkazuje, uplatňovali spôsobom, ktorý rešpektuje všeobecné zásady práva Únie, vrátane zásady právnej istoty, a ktorý prostredníctvom striktného výkladu prechodného režimu zavedeného v článku 3 ods. 2 tohto protokolu zabezpečuje, že uplatniteľnosť tohto režimu nebude predĺžená nad rámec presahujúci obdobie od 1. novembra 2014 do 31. marca 2017.
Na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, je však rozsah pôsobnosti, ktorý Všeobecný súd priznáva týmto ustanoveniam, v súlade s týmito požiadavkami.
Pokiaľ ide na jednej strane o všeobecnú zásadu právnej istoty, treba pripomenúť, že táto zásada vyžaduje, aby boli právne pravidlá jasné a presné, a jednak, aby ich uplatnenie bolo pre osoby podliehajúce súdnej právomoci predvídateľné (rozsudok zo 16. februára 2022, Maďarsko/Parlament a Rada,
C‑156/21
,
EU:C:2022:97
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
V tejto súvislosti treba konštatovať, ako uviedol generálny advokát v bode 56 svojich návrhov, že posúdenie rozsahu pôsobnosti článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36 Všeobecným súdom objasňuje toto ustanovenie spôsobom, ktorý zabezpečí predvídateľnosť uplatniteľných spôsobov hlasovania. Podľa tohto posúdenia totiž v prípade, že žiadosť podľa tohto článku 3 ods. 2 bola podaná v období od 1. novembra 2014 do 31. marca 2017, všetky dotknuté strany mohli hneď po podaní žiadosti poznať spôsoby hlasovania. Naproti tomu by výklad podporovaný Komisiou zbavil uvedený článok 3 ods. 2 časti jeho potrebného účinku, keďže ani žiadosť predložená počas obdobia uvedeného v tomto ustanovení nezaručuje, že hlasovanie vo výbore bude organizované v súlade s pravidlami Zmluvy z Nice. V dôsledku toho dotknuté strany nemôžu poznať uplatniteľné spôsoby hlasovania až do stanovenia dňa hlasovania predsedníctvom výboru, čo v rozpore so zásadou právnej istoty podmieňuje uplatnenie týchto pravidiel diskrečnou vôľou tohto predsedníctva.
Na druhej strane, ako uviedol generálny advokát v bode 54 svojich návrhov, posúdenie Všeobecného súdu nemá za následok neobmedzené predĺženie prechodného obdobia od 1. novembra 2014 do 31. marca 2017, ktoré je stanovené v článku 16 ods. 5 ZEÚ a článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36. Podľa tohto posúdenia totiž iba žiadosti predložené najneskôr 31. marca 2017, ktoré sa týkajú už navrhnutého, ale zatiaľ neschváleného návrhu aktu Únie, mohli viesť k uplatneniu pravidiel hlasovania vymedzených v článku 3 ods. 3 tohto protokolu. Možnosť, že hlasovanie o takomto návrhu aktu sa môže uskutočniť po 31. marci 2017, vyplýva z prechodného režimu vymedzeného v článku 3 ods. 2 uvedeného protokolu, ktorý sa zakladá na dátume podania žiadosti o uplatnenie týchto pravidiel hlasovania, a nie na dátume uskutočnenia tohto hlasovania. Zdá sa teda, že Všeobecný súd uplatnil reštriktívny výklad tohto prechodného režimu tým, že vychádzal z výkladu, ktorý sa pridŕža znenia Protokolu č. 36, na ktorý odkazuje článok 16 ods. 5 ZEÚ. Všeobecnému súdu preto nemožno vytýkať, že predĺžil trvanie uvedeného režimu nad rámec toho, čo prirodzene vyplýva z toho, čo stanovili autori Lisabonskej zmluvy v tomto protokole.
Ako zdôraznil generálny advokát v bodoch 58 a 59 svojich návrhov, tieto úvahy nemožno spochybniť tvrdením Komisie týkajúcim sa dôsledkov vystúpenia Spojeného kráľovstva z Únie. V tejto súvislosti stačí konštatovať, že ani udalosť, ktorá nastala po prijatí a nadobudnutí účinnosti Protokolu č. 36, ako aj po hlasovaní, ktoré viedlo k prijatiu sporného rozhodnutia, ani praktické dôsledky tohto vystúpenia nepredstavujú relevantné okolnosti na účely výkladu ustanovení tohto protokolu.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že výklad článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36, ktorý podal Všeobecný súd v bodoch 42, 56 a 57 napadnutého rozsudku, nie je v rozpore s článkom 16 ods. 5 ZEÚ.
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že prvú časť jediného odvolacieho dôvodu treba zamietnuť ako nedôvodnú.
O druhej časti jediného odvolacieho dôvodu
Argumentácia účastníkov konania
Komisia tvrdí, že výklad článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36, ktorý vykonal Všeobecný súd v bodoch 42, 56 a 57 napadnutého rozsudku, narúša potrebný účinok článku 16 ods. 4 ZEÚ.
V tejto súvislosti Komisia pripomína, že toto ustanovenie stanovuje všeobecné pravidlo, a to vymedzenie kvalifikovanej väčšiny uplatniteľnej od 1. novembra 2014, a že len v prípadoch uvedených v článku 16 ods. 4 treťom pododseku sa od tohto dátumu odchylne od tohto všeobecného pravidla uplatňujú „ostatné pravidlá“ stanovené v článku 238 ods. 2 ZFEÚ. Podľa Komisie sa prechodné ustanovenia Protokolu č. 36 uplatňujú do 31. marca 2017. Ak by to bolo inak, uvedený článok 16 ods. 4 by výslovne označoval tieto prechodné ustanovenia ako „ostatné pravidlá“.
Okrem toho Komisia tvrdí, že v súlade s článkom 3 ods. 1 Protokolu č. 36 článok 16 ods. 4 ZEÚ nadobudol účinnosť 1. novembra 2014. Okrem toho uvádza, že článok 3 ods. 3 tohto protokolu uvádza, že kvalifikovaná väčšina vymedzená Zmluvou z Nice sa uplatňuje do 31. októbra 2014 bez toho, aby bol dotknutý článok 235 ods. 1 druhý pododsek ZFEÚ, ktorý odkazuje na článok 16 ods. 4 ZEÚ. Podľa Komisie teda zo znenia článku 3 ods. 1 a 3 uvedeného protokolu vyplýva, že neuplatnenie kvalifikovanej väčšiny vymedzenej v článku 16 ods. 4 ZEÚ po 1. novembri 2014 na základe článku 3 ods. 2 toho istého protokolu nemôže narušiť potrebný účinok tohto článku 16 ods. 4 Komisia sa však domnieva, že výklad tohto článku 3 ods. 2, ktorý podal Všeobecný súd, je v rozpore s článkom 16 ods. 4 ZEÚ, keďže má za následok rozšírenie uplatniteľnosti článku 3 ods. 3 Protokolu č. 36 aj po 31. marci 2017.
Komisia tvrdí, že výklad článku 3 ods. 2 a 3 Protokolu č. 36 umožňujúci uplatnenie kvalifikovanej väčšiny vymedzenej Zmluvou z Nice po 31. marci 2017 ohrozuje aj potrebný účinok článku 16 ods. 4 ZEÚ, keďže je v rozpore s cieľmi tohto posledného uvedeného ustanovenia.
V tejto súvislosti Komisia tvrdí, že účelom článku 16 ods. 4 ZEÚ bolo zaviesť nový systém hlasovania kvalifikovanou väčšinou v Rade, ktorý vyžaduje získanie väčšiny členských štátov a obyvateľstva Únie. Domnieva sa teda, že systém kvalifikovanej väčšiny upravený v Zmluve z Nice bol oveľa zložitejší a menej demokratický, takže zavedením kritéria, ktoré priamo zohľadňuje obyvateľstvo členských štátov, malo nové vymedzenie kvalifikovanej väčšiny uvedené v článku 16 ods. 4 ZEÚ za následok zvýšenie demokratickej legitimity rozhodnutí prijatých Radou. Komisia tvrdí, že toto nové vymedzenie umožnilo dosiahnuť cieľ Únie spočívajúci v tom, že jej fungovanie je založené na zastupiteľskej demokracii.
Komisia sa domnieva, že obmedzenie potrebného účinku článku 16 ods. 4 ZEÚ vedie k obmedzeniu zásady demokracie, ktorá je podľa ustálenej judikatúry jednou zo základných hodnôt, na ktorých je založená Únia. Podľa Komisie však Všeobecný súd proti tomuto cieľu postavil osobitný záujem jediného členského štátu, aby po 31. marci 2017 na základe žiadosti podanej 30. marca 2017 získal kvalifikovanú väčšinu, ktorá je preň priaznivejšia, na základe vážených hlasov, ktoré neodrážajú demokratické zastúpenie občanov Únie.
Okrem toho Komisia tvrdí, že špecifickým účelom ustanovení článku 16 ods. 5 ZEÚ v spojení s článkom 3 ods. 2 Protokolu č. 36 nebolo zachovať pravidlá týkajúce sa vymedzenia kvalifikovanej väčšiny uplatniteľné pred nadobudnutím platnosti Lisabonskej zmluvy na prakticky neobmedzené obdobie, ale do 31. marca 2017 spomaliť úplné uplatňovanie pravidiel týkajúcich sa nového vymedzenia tejto väčšiny, ktoré sú uvedené v článku 16 ods. 4 ZEÚ, s cieľom chrániť záujmy členských štátov, ktorých relatívna váha hlasov sa znížila na základe pravidiel Lisabonskej zmluvy.
Komisia sa domnieva, že tri obdobia uvedené v bode 45 napadnutého rozsudku tiež spadajú do takejto logiky postupného uplatňovania týchto pravidiel týkajúcich sa nového všeobecného vymedzenia kvalifikovanej väčšiny uvedenej v článku 16 ods. 4 ZEÚ, pričom prvé obdobie sa vyznačuje úplnou neuplatniteľnosťou týchto pravidiel, druhé obdobie sa vyznačuje ich uplatniteľnosťou s výhradou možnosti odchýliť sa od nich v prípade predchádzajúcej žiadosti členského štátu a tretie obdobie, ktoré na rozdiel od prvých dvoch období nemožno označiť za „prechodné“, sa vyznačuje automatickou, systematickou a bezvýhradnou uplatniteľnosťou týchto pravidiel.
Komisia sa preto domnieva, že výklad článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36 poskytnutý Všeobecným súdom v bodoch 42, 56 a 57 napadnutého rozsudku narúša tieto tri obdobia tým, že
de facto
zavádza po 31. marci 2017 tretie prechodné obdobie na neurčitú dobu. Táto inštitúcia dospela k záveru, že vzhľadom na cieľ článku 16 ods. 4 ZEÚ, ktorý spočíval v stanovení vymedzenia kvalifikovanej väčšiny ako všeobecného pravidla, treba akýkoľvek reštriktívny výklad časovej pôsobnosti tohto pravidla, aký prijal Všeobecný súd v bodoch 40 a 41 napadnutého rozsudku, považovať za obmedzenie jeho plného potrebného účinku.
Poľská republika spochybňuje argumentáciu Komisie.
Posúdenie Súdnym dvorom
Na úvod treba odmietnuť argumentáciu Komisie, podľa ktorej výklad článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36, ktorý podal Všeobecný súd, narúša potrebný účinok článku 16 ods. 4 ZEÚ, keďže táto argumentácia sa zakladá na tvrdení, ktoré bolo zamietnuté v rámci preskúmania prvej časti jediného odvolacieho dôvodu Komisie, podľa ktorého má tento výklad za následok predĺženie uplatniteľnosti článku 3 ods. 3 Protokolu č. 36 po 31. marci 2017.
Pokiaľ ide o argumentáciu Komisie týkajúcu sa zásady demokracie, je pravda, že podľa článku 10 ods. 1 ZEÚ je fungovanie Únie založené na zastupiteľskej demokracii, ktorá konkretizuje hodnotu demokracie uvedenú v článku 2 ZEÚ (rozsudok z 19. decembra 2019, Junqueras Vies,
C‑502/19
,
EU:C:2019:1115
, bod
a citovaná judikatúra).
Ako však uviedol generálny advokát v bodoch 63 a 64 svojich návrhov, argumentácia Komisie týkajúca sa významu článku 16 ods. 4 ZEÚ pre demokratickú legitimitu aktov Únie nie je sama osebe relevantná na účely výkladu článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36. Prijatie tohto protokolu odráža jasne vyjadrený zámer tvorcov Lisabonskej zmluvy zabezpečiť pružný prechod na pravidlá týkajúce sa vymedzenia kvalifikovanej väčšiny stanovené v tomto článku 16 ods. 4 Všeobecnému súdu nemožno vytýkať, že vo svojom posúdení rozsahu pôsobnosti tohto článku 3 ods. 2 porušil zásadu zastupiteľskej demokracie, keď týmto posúdením Všeobecný súd prostredníctvom striktného výkladu prechodných pravidiel a v súlade so zásadou právnej istoty zaručil, že každý člen Rady má právo podať žiadosť uvedenú v tomto článku 3 ods. 2 počas celého obdobia od 1. novembra 2014 do 31. marca 2017.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že výklad článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36, ktorý podal Všeobecný súd v bodoch 42, 56 a 57 napadnutého rozsudku, nie je v rozpore s článkom 16 ods. 4 ZEÚ.
Z toho vyplýva, že druhú časť jediného odvolacieho dôvodu treba zamietnuť ako nedôvodnú.
Keďže obe časti jediného odvolacieho dôvodu boli zamietnuté ako nedôvodné, je potrebné zamietnuť odvolanie v celom rozsahu.
O trovách
Podľa článku 184 ods. 2 Rokovacieho poriadku, ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne aj o trovách konania. Podľa článku 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe jeho článku 184 ods. 1 účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže v prejednávanej veci Poľská republika navrhla zaviazať Komisiu na náhradu trov konania a táto nemala úspech vo svojom jedinom dôvode, je opodstatnené rozhodnúť tak, že Komisia znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vynaložil tento členský štát.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

1.
Odvolanie sa zamieta.

2.
Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila Poľská republika.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: poľština.