CELEX: 62017TJ0238
Марка на Европейския съюз
Производство за обявяване на недействителност
Фигуративна марка на Европейския съюз „GUGLER“
По-ранно национално дружествено наименование „Gugler France“
Относително основание за отказ
Член 8, параграф 4 от Регламент (ЕО) № 207/2009 (понастоящем член 8, параграф 4 от Регламент (ЕС) 2017/1001)
Вероятност от объркване

Обстоятелства по спора
На 31 август 2005 г. Gugler GmbH, праводател на жалбоподателя, г‑н Alexander Gugler, регистрира в Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) като марка на Европейския съюз, под № 3324902, следната фигуративна марка на Европейския съюз (наричана по-нататък „оспорената марка“):
Тази регистрация е била поискана на 25 август 2003 г.
Стоките и услугите, за които с регистрирана оспорената марка, спадат към класове 6, 17, 19, 22, 37, 39 и 42 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно Международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 година и за всеки от тези класове отговарят на следното описание:
–
клас 6: „Защита срещу светлина, а именно щори, метални ролкови жалузи“;
–
клас 17: „Шумоизолационни материали, а именно минерална вата и елементи от пореста пластмаса“;
–
клас 19: „Прозорци, покриви, врати, порти, външни капаци за прозорци, стъклени и пластмасови кепенци; витражи, а именно оранжерии, покриви за оранжерии; защита срещу светлина, а именно пластмасови сгъваеми и ролкови жалузи“;
–
клас 22: „Защита срещу светлина, а именно пластмасови сенници“;
–
клас 37: „Услуги на производител на прозорци, а именно поставяне на врати, [на] порти и [на] прозорци“;
–
клас 39: „Транспорт“;
–
клас 42: „Услуги на производител на прозорци, а именно планиране на врати, [на] порти и [на] прозорци“.
На 15 декември 2009 г. EUIPO регистрира лицензията за използване на оспорената марка, предоставена от жалбоподателя на Gugler GmbH.
На 17 ноември 2010 г. встъпилата страна, Gugler France, подава искане за обявяване на недействителност на оспорената марка за всички стоки и услуги, обхванати от тази марка. Това искане е основано, от една страна, на недобросъвестност на притежателя на оспорената марка при подаването на заявката за марка по смисъла на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Европейския съюз (
ОВ L 78, 2009 г., стр. 1
) (понастоящем член 59, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 година относно марката на Европейския съюз (
ОВ L 154, 2017 г., стр. 1
) и от друга страна, на дружественото наименование на встъпилата страна, което ѝ позволява по силата на френското право да забрани използването на оспорената марка по смисъла на член 53, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 (понастоящем член 60, параграф 1, буква в) от Регламент 2017/1001) във връзка с член 8, параграф 4 от същия регламент (понастоящем член 8, параграф 4 от Регламент 2017/1001).
Встъпилата страна е учредена през януари 2002 г. и е вписана на 7 февруари 2002 г. в търговския регистър в Безансон (Франция) под дружественото наименование Gugler France. Според този регистър, както и според член 2 от учредителния ѝ акт встъпилата страна има за предмет на дейност „закупуване, търговия, продажба и поставяне на съоръжения за затваряне на сгради, с всякакви методи и способи“.
С решение от 21 декември 2011 г. отделът по отмяна на EUIPO уважава искането за обявяване на недействителност за всички стоки и услуги, обхванати от оспорената марка, на основание член 53, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009.
На 16 февруари 2012 г. жалбоподателят подава жалба срещу решението на отдела по отмяна.
На 26 август 2013 г. по искане на жалбоподателя регистрацията на оспорената марка е подновена частично, ограничена до стоките и услугите от класове 19, 37 и 42, посочени в точка 3 по-горе. Частичното подновяване е публикувано в Бюлетин на марките на Общността № 167/2013 от 4 септември 2013 г.
С решение от 16 октомври 2013 г. по преписка R 356/2012‑4 четвърти апелативен състав на EUIPO отменя решението на отдела по отмяна и отхвърля искането за обявяване на недействителност.
На 18 декември 2013 г. встъпилата страна подава жалба пред Общия съд срещу решението на четвърти апелативен състав на EUIPO.
Със съдебно решение от 28 януари 2016 г., Gugler France/СХВП — Gugler (GUGLER) (
T‑674/13
, непубликувано,
EU:T:2016:44
) Общият съд отменя това решение. Той приема, че апелативният състав е нарушил задължението за мотивиране, предвидено в член 75 от Регламент № 207/2009 (понастоящем член 94 от Регламент 2017/1001), от една страна, като се е произнесъл по основанието за недействителност, основано на член 53, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 във връзка с член 8, параграф 4 от същия регламент, и от друга страна, като се е произнесъл по основанието за недействителност, основано на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.
С решение от 6 юни 2016 г. президиумът на апелативните състави на EUIPO връща делото за разглеждане от първи апелативен състав, преписка R 1008/2016‑1, който да приеме ново решение съобразно член 65, параграф 6 от Регламент № 207/2009 (понастоящем член 72, параграф 6 от Регламент 2017/1001).
С решение от 31 януари 2017 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“) първи апелативен състав на EUIPO отхвърля жалбата срещу решението на отдела по отмяна и приема, че искането за обявяване на недействителност на оспорената марка е трябвало да бъде уважено на основание член 53, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 във връзка с член 8, параграф 4 от същия регламент.
Апелативният състав отбелязва, че по-ранният знак, на който се основава искането за обявяване на недействителност, е дружественото наименование на встъпилата страна, Gugler France. Най-напред, той приема, че условията, предвидени в член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009, са били изпълнени. Всъщност той преценява, първо, че по-ранният знак е използван в деловия оборот с по-голям обхват от местния. В това отношение той приема, че представените от встъпилата страна доказателства, по-конкретно копията от нейния годишен доклад за 2002 г. и 2003 г., както и от фактури, са достатъчни да докажат, че тя е упражнявала под дружественото си наименование дейности, свързани с тези, за които е била създадена, преди датата на подаване на заявката за регистрация на оспорената марка и с по-голям обхват от местния. Второ, той посочва, че встъпилата страна е придобила правата върху знака в деня на своето вписване в търговския регистър, който е релевантната дата съгласно член L. 210‑6 от френския търговски кодекс, в случая 7 февруари 2002 г., т.е. преди датата на подаване на заявката за регистрация на оспорената марка. Трето, той констатира, че съгласно член L. 711‑4 от френския кодекс на интелектуалната собственост, на който се основава искането за обявяване на недействителност, дружественото наименование на встъпилата страна ѝ дава правото да забрани използването на по-нова марка, ако съществува вероятност от объркване в съзнанието на хората.
По-нататък, апелативният състав приема, че сред съответните потребители се включват френските крайни потребители и търговци, които показват висока степен на внимание. Той преценява, от една страна, че стоките и услугите, обхванати от оспорената марка, и защитените с по-ранния знак дейности са били идентични или сходни и от друга страна, че оспорената марка и по-ранният знак са много сходни. Апелативният състав заключава, че е налице вероятност от объркване, и от това извежда, че поставените от френското законодателство условия за забрана на използването на оспорената марка са били изпълнени.
Накрая, апелативният състав преценява, че условието за прилагане на изгубването на права вследствие на търпимост, предвидено в член 54, параграф 2 от Регламент № 207/2009 (понастоящем член 61, параграф 2 от Регламент 2017/1001), встъпилата страна да е знаела за използването на оспорената марка във Франция и да е търпяла това използване в продължение на пет години, не е било изпълнено.
Искания на страните
Жалбоподателят моли Общия съд:
–
да отмени обжалваното решение,
–
да осъди EUIPO да заплати съдебните разноски.
EUIPO и встъпилата страна искат от Общия съд:
–
да отхвърли жалбата,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят излага три основания. Първото основание е изведено от нарушение на принципа на добра администрация. Второто основание е изведено от нарушение на член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009 и се разделя по същество на две части, изведени, първата — от неправилна преценка от апелативният състав на условията за прилагане на член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009, а втората — от неправилна преценка на вероятността от объркване. Третото основание е изведено от нарушение на член 54, параграф 2 от същия регламент.
С оглед на процесуална икономия и на особените обстоятелства в конкретния случай Общият съд ще разгледа втората част от второто основание, изведена от неправилна преценка на вероятността от объркване.
В самото начало следва да се припомни, че съгласно член 53, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 марка на Европейския съюз се обявява за недействителна по искане, подадено до EUIPO, когато съществува по-ранно право, посочено в член 8, параграф 4 от този регламент, и установените в този параграф условия са изпълнени. По силата на член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009 при възражение на притежателя на нерегистрирана марка или на друг знак, използван/а в процеса на търговия с по-голямо значение от местното, марката, за която се подава заявка, не се регистрира, когато и доколкото, съгласно законодателството на държавата членка, което регламентира този знак, правата по отношение на този знак са били придобити преди датата на подаването на заявката за регистрация на марка на Европейския съюз или този знак предоставя на притежателя си правото да забрани използването на по-късно регистрирана марка.
Първите две условия, а именно свързаните с използването и с обхвата на посочения знак, като този обхват не трябва да бъде само местен, следват от самия текст на член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009 и следователно трябва да бъдат тълкувани в светлината на правото на Европейския съюз. Така Регламент № 207/2009 установява еднакви стандарти относно използването на знаците и обхвата им, които съответстват на принципите, от които се ръководи въведената с този регламент система (решение от 24 март 2009 г., Moreira da Fonseca/СХВП General Óptica (GENERAL OPTICA),
T‑318/06—T‑321/06
,
EU:T:2009:77
, т.
).
Напротив, от израза „когато и доколкото, съгласно […] законодателството на държавата членка, което е приложимо за този знак“ следва, че посочените по-нататък в член 8, параграф 4, букви a) и б) от Регламент № 207/2009 други две условия представляват установени в Регламента условия, които за разлика от предходните се преценяват с оглед на критериите, предвидени от правото, уреждащо посочения знак. Основание за това препращане към правото, уреждащо посочения знак, дава обстоятелството, че Регламент № 207/2009 признава възможността срещу марка на Европейския съюз да се направи позоваване на знаци, които не са включени в системата на марката на Европейския съюз. При това положение единствено правото, което урежда знака, на който е направено позоваване, позволява да се установи дали същият предхожда марката на Европейския съюз и дали то може да обоснове забрана за използване на по-нова марка (решения от 24 март 2009 г., GENERAL OPTICA,
T‑318/06—T‑321/06
,
EU:T:2009:77
, т.
и от 18 септември 2015 г., Federación Nacional de Cafeteros de Colombia/СХВП — Accelerate (COLOMBIANO COFFEE HOUSE),
T‑359/14
, непубликувано,
EU:T:2015:651
, т.
).
В конкретния случай апелативният състав отбелязва, че встъпилата страна се е основала на член L. 711‑4 от френския кодекс на интелектуалната собственост, допълнен с доказателства, установяващи начина, по който се прилага това законодателство. Той сочи, че встъпилата страна е представила копие от решение от 24 ноември 1999 г. на Cour d’appel de Paris (Апелативен съд, Париж, Франция) по спор относно конфликт между френско дружествено наименование, от една страна, и по-ново дружествено наименование и по-нови марки, от друга. В това решение Cour d’appel de Paris е постановил, че узурпирането или накърняването на дружественото наименование посредством възпроизвеждане или имитация съставлява проява на нелоялна конкуренция, ако се установи, че е съществувала вероятност от объркване и че закрилата по член L 711‑4 от френския кодекс на интелектуалната собственост изисква съществуването на вероятност от объркване. Според апелативния състав от тази разпоредба и от начина, по който е прилагана, произтича, че условието за установяване от встъпилата страна на забрана за използване на оспорената марка въз основа на нейното дружествено наименование е наличието на вероятност от объркване.
Апелативният състав приема, че понятието за вероятност от объркване във френското право не се различава от това в правото на Съюза, тъй като то предполага наличието на сходство между стоките и услугите, обхванати от оспорената марка, и защитените с по-ранния знак дейности, от една страна, и конфликтните знаци, от друга. Следователно той правилно е приложил съображения по аналогия с критериите, установени за прилагането на член 8, параграф 1 от Регламент № 207/2009 (понастоящем член 8, параграф 1 от Регламент 2017/1001).
Съгласно член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 при възражение на притежателя на по-ранна марка се отказва регистрация на заявената марка, когато поради своята идентичност или прилика с по-ранната марка и поради идентичността или приликата на стоките или услугите, които двете марки обозначават, съществува вероятност от объркване в съзнанието на потребителите на територията, в която по-ранната марка е защитена.
Според постоянната съдебна практика вероятност от объркване означава вероятността потребителите да повярват, че съответните стоки или услуги произхождат от едно и също предприятие или от икономически свързани предприятия. Съгласно същата съдебна практика вероятността от объркване трябва да се преценява общо според възприемането на разглежданите знаци и на стоките или услугите от съответните потребители, като се вземат предвид всички релевантни в конкретния случай фактори, и по-конкретно взаимната зависимост между сходството на знаците и сходството на обозначените с тях стоки или услуги (вж. решение от 9 юли 2003 г., Laboratorios RTB/СХВП — Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS),
T‑162/01
,
EU:T:2003:199
, т.
—
и цитираната съдебна практика).
Жалбоподателят изтъква факта, че до октомври 2009 г. е упражнявал дейността си в тясна търговска връзка с встъпилата страна и че стоките, търгувани от последната, произхождат от предприятието, притежател на оспорената марка, впоследствие от предприятието, лицензопритежател за тази марка, т.е. и в двата случая Gugler GmbH. Встъпилата страна рекламирала прозорците, които е продавала, като произведени в Максдорф (Германия) — града, в който е седалището на Gugler GmbH. Жалбоподателят заключава, че през периода, в който встъпилата страна е търгувала във Франция стоките на Gugler GmbH, е посочвала техния германски произход. Следователно съответните потребители не са могли да бъдат подведени относно техния произход и не е съществувала вероятност от объркване.
Накрая, жалбоподателят отбелязва, че след прекъсването на деловата връзка между Gugler GmbH и встъпилата страна през 2010 г. също не е съществувала вероятност от объркване, тъй като встъпилата страна е променила дружественото си наименование, снабдявала се е от друг германски производител на прозорци и вече не е търгувала със стоките с марката „GUGLER“.
Следва да се припомни, че датата, която трябва да се вземе предвид при преценката на вероятността от объркване, е датата на подаване на заявката за регистрация на оспорената марка, а именно 25 август 2003 г.
При това положение доводите на жалбоподателя, че не е съществувала вероятност от объркване след прекъсването на деловата връзка между Gugler GmbH и встъпилата страна през 2010 г., трябва да бъдат отхвърлени като неотносими.
Въпреки това трябва да се разгледа дали наличието, към датата на подаване на заявката за регистрация на оспорената марка, на икономически връзки между притежателя на оспорената марка и подалото искането за обявяване на недействителност лице допуска констатиране, че съществува вероятност от объркване.
Апелативният състав приема, че дори да се предположи, че съответните потребители показват висока степен на внимание, фактът, че конфликтните знаци са били идентични по отличителния си компонент, би неутрализирал слабото сходство, съществуващо между някои стоки и услуги, обхванати от оспорената марка, и дейностите, защитени с по-ранния знак. Той счита, че понеже пред потребителите е било използвано дружественото наименование в областта на затварящите съоръжения за сгради, същите биха помислили разумно, че идентични или сходни затварящи съоръжения, както и свързани изолационни продукти, търгувани във Франция с марката „GUGLER“, са имали същия търговски произход, и следователно прави извода, че съществува вероятност от объркване.
В обжалваното решение апелативният състав отхвърля довода на жалбоподателя, свързан с факта, че встъпилата страна и Gugler GmbH са били част от една дистрибуторска мрежа. Той приема, че нищо не доказва, че наличието на споразумение за дистрибуция е било известно на потребителите, и че фактът, че произведените в Германия стоки са продавани във Франция с марката „GUGLER“, не дава никакво право на Gugler GmbH върху тази марка във Франция, доколкото по силата на френското право използването на марка не поражда изключителни права над същата.
Трябва да се припомни, че към датата на подаване на заявката за регистрация на оспорената марка, 25 август 2003 г., са съществували търговски отношения между встъпилата страна и Gugler GmbH, тогава притежател на оспорената марка. Всъщност встъпилата страна е била дистрибуторът във Франция на стоките на Gugler GmbH. Техните делови отношения датират от 2000 г., макар че встъпилата страна все още се е наричала PK Fermetures. От юли 2002 г. Gugler GmbH е притежател на 498 дяла в капитала на встъпилата страна.
По-нататък, през 2003 г. Gugler GmbH създава с френски партньори, сред които учредителите на встъпилата страна, дружеството Gugler Europe, което е притежател от 28 август 2003 г. на френската фигуративна марка „GUGLER“. Gugler Europe е предоставило лицензия върху тази марка на встъпилата страна.
В конкретния случай се поставя въпросът дали съществуването, към датата на подаване на заявката за регистрация на оспорената марка, на икономическа връзка между притежателя на оспорената марка и подалото искането за обявяване на недействителност лице допуска констатацията за съществуването на вероятност от объркване, която е дефинирана като „вероятността потребителите да повярват, че съответните стоки или услуги произхождат от едно и също предприятие или от икономически свързани предприятия“.
В това отношение следва да се припомни, че констатирането на вероятност от объркване има за цел да защити първоначалната функция на марката, като позволява да се възрази срещу регистрацията на марка или да се поиска обявяването ѝ за недействителна, ако съществува вероятност потребителят да бъде въведен в грешка относно произхода на разглежданите стоки или услуги, като неоснователно повярва, че стоките и услугите, обхванати от конфликтните знаци, произхождат от едно и също предприятие или от икономически свързани предприятия.
Основната функция на марката се състои в това да гарантира на потребителя или на крайния потребител какъв е произходът на обозначената с марката стока или услуга, като му се позволява без вероятност от объркване да отличи тази стока или услуга от такива с друг произход. Всъщност, за да може марката да играе своята роля на съществен елемент в системата на ненарушена конкуренция, която Договорът иска да създаде и да запази, тя трябва да представлява гаранцията, че всички стоки или услуги, които обозначава, са били произведени или доставени под контрола на едно-единствено дружество, което може да носи отговорността за тяхното качество (вж. решения от 12 ноември 2002 г., Arsenal Football Club,
C‑206/01
,
EU:C:2002:651
, т.
и цитираната съдебна практика и от 8 юни 2017 г., W. F. Gözze Frottierweberei и Gözze,
C‑689/15
,
EU:C:2017:434
, т.
и цитираната съдебна практика).
За да може да се осигури тази гаранция за произход, която представлява основната функция на марката, притежателят на марката трябва да бъде защитен срещу конкурентите, които биха искали да злоупотребят с позицията и репутацията на марката, като продават стоки, които неоснователно носят същата (решение от 12 ноември 2002 г., Arsenal Football Club,
C‑206/01
,
EU:C:2002:651
, т.
).
В случая констатацията за наличие на вероятност от объркване относно произхода на обхванатите от оспорената марка стоки и услуги предполага, че съответните потребители биха могли неоснователно да повярват, че обхванатите от същата стоки и услуги и дейностите, защитени с по-ранния знак, произхождат от икономически свързани предприятия.
В конкретния случай обаче именно стоките, обхванати от оспорената марка, са произведени от Gugler GmbH и притежателят на по-ранното дружествено наименование е дистрибуторът на тези стоки. При това положение става въпрос за случай, в който фактът, че потребителят може да повярва, че разглежданите стоки и услуги произхождат от икономически свързани предприятия, не е грешка относно произхода им.
Трябва също така да се обсъди въпросът дали, както твърди апелативният състав, за да изключи вероятността от объркване, потребителят трябва да е запознат с икономическата връзка, съществуваща между притежателя на по-ранния знак и притежателя на оспорената марка.
Както отбелязва EUIPO, френските потребители вероятно не са знаели за съществуването на Gugler GmbH и за факта, че това предприятие е произвеждало стоките, разпространявани от встъпилата страна, като не се е представяло изрично като дистрибутор на Gugler GmbH. EUIPO посочва, че само фактът, че встъпилата страна е представяла своите стоки като произведени в Максдорф в Германия, не е достатъчен, за да знаят френските потребители, че става въпрос за мястото, където е било седалището на Gugler GmbH.
Преценката на вероятността от объркване е обективна. По-конкретно не се изисква потребителят да е знаел, че допуска грешка, вярвайки, че разглежданите стоки и услуги произхождат от едно и също предприятие или от икономически свързани предприятия. По същия начин не може да се изисква той да знае, че няма да се заблуди относно произхода на стоките, защото знае за съществуването на икономическа връзка между притежателите на конфликтните знаци.
От съдебната практика следва, че точният търговски произход, с който съответните потребители ще свържат стоките или услугите, обхванати от всяка от двете конфликтни марки, не е от значение, когато става въпрос за това дали съществува вероятност от объркване между тях. От значение е дали съответните потребители биха могли да приемат, че двете марки имат един и същ търговски произход (решение от 9 юни 2010 г., Muñoz Arraiza/СХВП — Consejo Regulador de la Denominación de Origen Calificada Rioja (RIOJAVINA),
T‑138/09
,
EU:T:2010:226
, т.
).
Следователно трябва да се приеме, обратно на приетото от апелативния състав, че за да се изключи съществуването на вероятност от объркване, когато притежателите на конфликтните знаци са икономически свързани, не е необходимо потребителят да знае за тази икономическа връзка.
От това произтича, че икономическата връзка, съществуваща между встъпилата страна, притежател на по-ранното дружествено наименование, и Gugler GmbH, притежател на оспорената марка към датата на подаване на заявката за регистрация, не допуска констатацията за наличие на вероятност от объркване.
Следователно апелативният състав неправилно е заключил, че съществува вероятност от объркване, поради което втората част от второто основание трябва да бъде уважена.
Ето защо обжалваното решение трябва да се отмени, без да е необходимо да се разглежда в рамките на първата част от второто основание дали апелативният състав е приложил погрешно условията за прилагане на член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009. Вследствие на това не е необходимо също така да има произнасяне по първото и третото основание, нито по доводите на EUIPO във връзка с допустимостта на някои приложения към жалбата.
По съдебните разноски
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Тъй като EUIPO е загубила делото, тя следва да бъде осъдена да понесе, освен собствените си разноски, и разноските на жалбоподателя съгласно направените от последния искания.
Тъй като встъпилата страна е загубила делото, тя следва да понесе направените от нея разноски.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (осми състав)
реши:

1)
Отменя решението на първи апелативен състав на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) от 31 януари 2017 г. (преписка R 1008/2016–1).

2)
EUIPO понася, освен собствените си разноски, и разноските, направени от г‑н Alexander Gugler.

3)
Gugler France понася направените от него разноски.

Collins
Kънчева
De Baere
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 25 септември 2018 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.