CELEX: 62022CJ0050
Zahtjev za prethodnu odluku
Zaštita potrošača
Direktiva 2008/48/EZ
Ugovori o potrošačkim kreditima
Područje primjene
Pravo povlačenja
Članak 14. stavak 7.
Nacionalne odredbe kojima se utvrđuje rok tijekom kojeg izvršenje ugovora o kreditu ne može započeti
Nacionalna postupovna pravila kojima se uređuju ispitivanje po službenoj dužnosti i sankcioniranje nacionalnog suda povrede takvih odredaba
Članak 23.
Djelotvorne, proporcionalne i odvraćajuće sankcije

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 23. Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (
SL 2008., L 133, str. 66
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58. i ispravak
SL 2014., L 283, str. 66
.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Sogefinancement SAS, s jedne strane, i osoba RW i UV, s druge strane, u pogledu zahtjeva za plaćanje preostalog dugovanog iznosa na ime osobnog zajma koji im je Sogefinancement odobrio.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uvodne izjave 9. i 10. Direktive 2008/48 glase kako slijedi:
„(9)
Potpuno usklađivanje potrebno je kako bi se osiguralo da svi potrošači u Zajednici uživaju visoku i ekvivalentnu razinu zaštite svojih interesa i [stvorilo istinsko unutarnje tržište]. Stoga državama članicama ne bi trebalo dozvoliti zadržavanje ni uvođenje nacionalnih odredaba drugačijih od onih utvrđenih u ovoj Direktivi. Kada ne postoje tako usklađene odredbe, države članice trebale bi slobodno odlučiti hoće li zadržati ili uvesti nacionalno zakonodavstvo. […]
(10)
Definicije sadržane u ovoj Direktivi određuju opseg usklađivanja. Obveza država članica da provedu odredbe ove Direktive trebala bi stoga biti ograničena na opseg određen tim definicijama. […]”
Članak 14. te direktive, naslovljen „Pravo na povlačenje iz ugovora”, određuje:
„1.   Potrošač ima rok od 14 kalendarskih dana u kojem se može povući iz ugovora o kreditu bez navođenja bilo kakvog razloga.
[…]
7.   Ovaj članak ne dovodi u pitanje bilo kakva pravila nacionalnog prava o utvrđivanju roka u kojem izvršenje ugovora ne može započeti.”
Članak 22. navedene direktive, naslovljen „Usklađivanje i imperativna narav ove Direktive”, u stavku 1. propisuje:
„Ako ova Direktiva sadrži usklađene odredbe, države članice ne smiju zadržati niti uvoditi nove odredbe u svoje nacionalno pravo osim onih utvrđenih ovom Direktivom.”
Članak 23. te direktive, naslovljen „Sankcije”, određuje:
„Države članice utvrđuju pravila o sankcijama koje se primjenjuju na povrede nacionalnih odredaba koje se donose na temelju ove Direktive i poduzimaju sve mjere potrebne za osiguravanje njihove provedbe. Predviđene sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.”
Francusko pravo
Članak L. 311‑14 codea de la consommation (Zakonik o zaštiti potrošača), u verziji prije 1. srpnja 2016. (u daljnjem tekstu: Zakonik o zaštiti potrošača), predviđao je:
„Zajmodavac ne može zajmoprimcu ili za račun zajmoprimca, kao ni zajmoprimac zajmodavcu, ni u kojem obliku te ni na kojem temelju izvršiti nikakvo plaćanje u roku od sedam dana od zajmoprimčeva prihvaćanja ugovora.
U istom razdoblju zajmoprimac isto tako ne može na temelju predmetne transakcije položiti nikakav depozit u korist zajmodavca ili za njegov račun.
Ako zajmoprimac potpiše odobrenje za terećenje njegova bankovnog računa, valjanost i stupanje na snagu tog odobrenja podređeni su valjanosti i stupanju na snagu ugovora o kreditu.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Sogefinancement je 5. studenoga 2011. s osobama RW i UV sklopio ugovor o potrošačkom kreditu u iznosu od 15362,90 eura, otplativom u 84 mjesečna obroka (u daljnjem tekstu: predmetni ugovor o kreditu). Stranke su se 20. listopada 2015. dogovorile o restrukturiranju duga.
Tribunal d’instance du Raincy (Općinski sud u Raincyju, Francuska), kojemu je Sogefinancement podnio tužbu kojom se prvenstveno traži da se osobama RW i UV naloži plaćanje preostalog dugovanog iznosa, presudom od 25. siječnja 2018. naložio je potonjima povrat primljene glavnice, proglašavajući ništavost predmetnog ugovora o kreditu. U tu svrhu taj je sud po službenoj dužnosti istaknuo razlog koji se temelji na povredi članka L. 311‑14 Zakonika o zaštiti potrošača, utvrdivši da su, suprotno onomu što predviđa ta odredba nacionalnog javnog poretka, sredstva koja su predmet predmetnog ugovora o kreditu stavljena na raspolaganje osobama RW i UV manje od sedam dana nakon prihvaćanja ponude zajma.
Društvo Sogefinancement podnijelo je žalbu protiv te presude sudu koji je uputio zahtjev, tj. couru d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu, Francuska), ističući, s jedne strane, da se ništavost predmetnog ugovora o kreditu ne može po službenoj dužnosti ispitati nakon petogodišnjeg zastarnog roka koji se primjenjuje na same potrošače radi zahtijevanja poništenja takvog ugovora. S druge strane, to društvo smatra da se samo jedna stranka može pozvati na ništavost ugovora na temelju odredbe nacionalnog javnog poretka.
Primjećujući da članak L. 311‑14 Zakonika o zaštiti potrošača ulazi u okvir mogućnosti koju državama članicama daje članak 14. stavak 7. Direktive 2008/48, sud koji je uputio zahtjev osobito podsjeća na to da se, prema sudskoj praksi Suda, određivanje odgovarajućih zastarnih rokova može dopustiti jer se njime želi spriječiti mogućnost vremenski neograničenog preispitivanja ugovora i time se vodi računa o načelu pravne sigurnosti.
Osim toga, on smatra da bi poništenje ugovora koje izvrši sud u izostanku zahtjeva potrošača ili njegova pristanka na takvo poništenje moglo povrijediti načelo dispozitivnosti, kojemu bi se protivilo to da sud uspostavi protuzahtjev, kao i načelo pojedinačne i kolektivne pravne sigurnosti.
U tim je okolnostima cour d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Protivi li se načelu djelotvornosti sankcije koja proizlazi iz članka 23. Direktive [2008/48], s obzirom na načela pravne sigurnosti i postupovne autonomije država, to da sud nakon petogodišnjeg zastarnog roka, unutar kojeg potrošač može zatražiti poništenje ugovora o kreditu putem tužbe ili prigovora, ne može po službenoj dužnosti istaknuti odredbu nacionalnog prava proizašlu iz članka 14. prethodno navedene direktive koja se u nacionalnom pravu sankcionira ništavošću ugovora?
2.
Protivi li se načelu djelotvornosti sankcije koja proizlazi iz članka 23. Direktive [2008/48], s obzirom na načela pravne sigurnosti i postupovne autonomije država te na načelo dispozitivnosti, to da sud ne može proglasiti ništavost ugovora o kreditu nakon što je po službenoj dužnosti istaknuo odredbu nacionalnog prava proizašlu iz članka 14. prethodno navedene direktive ako potrošač nije podnio zahtjev za takvo poništenje ili se barem s njime složio?”
O prethodnim pitanjima
Dopuštenost
Francuska vlada i Europska komisija izražavaju sumnje u dopuštenost prethodnih pitanja.
Najprije, francuska vlada smatra da članak 14. stavak 7. Direktive 2008/48 ne predviđa nikakvo materijalno pravilo o ugovorima o potrošačkim kreditima i da se članak L. 311‑14 Zakonika o zaštiti potrošača stoga ne može kvalificirati kao nacionalna odredba „donesena na temelju” Direktive 2008/48 u smislu njezina članka 23. U tim je okolnostima cilj prethodnih pitanja samo riješiti normativni sukob u kojem su sukobljena različita pravila nacionalnog prava o zastari i o službenoj dužnosti nacionalnog suda koja sud koji je uputio zahtjev mora primijeniti u glavnom postupku.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru suradnje Suda i nacionalnih sudova koja je uspostavljena člankom 267. UFEU‑a, isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kad se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je u načelu dužan donijeti odluku (presuda od 14. srpnja 2022., Volkswagen,
C‑134/20
,
EU:C:2022:571
, t.
56.
i navedena sudska praksa).
Iz navedenog proizlazi da pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju pretpostavku relevantnosti. Sud može odbiti odgovoriti na prethodno pitanje nacionalnog suda samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (presuda od 14. srpnja 2022., Volkswagen,
C‑134/20
,
EU:C:2022:571
, t.
57.
i navedena sudska praksa).
Međutim, ovdje nije riječ o takvom slučaju.
Naime, prethodna pitanja podrazumijevaju da se pojasni doseg članka 14. stavka 7. Direktive 2008/48 kako bi se utvrdilo jesu li nacionalna postupovna pravila kojima se uređuju ispitivanje po službenoj dužnosti i sankcioniranje nacionalnog suda zajmodavčeve povrede nacionalne odredbe koja je donesena ili zadržana u izvršavanju mogućnosti koju navedena odredba priznaje državama članicama obuhvaćena područjem primjene te direktive. U tom kontekstu pitanje dosega koji treba priznati navedenom članku 14. stavku 7. nije hipotetsko pitanje ili pitanje koje nije ni u kakvoj vezi s rješenjem spora u glavnom postupku.
Nadalje, francuska vlada primjećuje da se stranke ne slažu o točnom datumu stavljanja na raspolaganje iznosa pozajmljenog na temelju predmetnog ugovora o kreditu, tako da postoji nesigurnost u pogledu poštovanja roka propisanog člankom L. 311‑14 Zakonika o zaštiti potrošača u glavnom postupku. Ovisno o datumu koji će konačno prihvatiti sud koji je uputio zahtjev, tumačenje koje je potonji zatražio moglo bi se stoga pokazati hipotetskim.
Međutim, iako se sud koji je uputio zahtjev nije izjasnio o datumu stavljanja na raspolaganje iznosa pozajmljenog na temelju predmetnog ugovora o kreditu, pretpostavka relevantnosti koju uživaju prethodna pitanja, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 17. ove presude, ne može se oboriti pukom okolnošću da u ovom slučaju jedna od stranaka u glavnom postupku osporava tu činjenicu koju treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, a ne Sud (vidjeti u tom smislu presudu od 1. listopada 2020., A (Oglašavanje i prodaja lijekova na internetu),
C‑649/18
,
EU:C:2020:764
, t.
44.
i navedenu sudsku praksu).
Naposljetku, Komisija smatra da se drugo pitanje čini hipotetskim, s obzirom na to da su osobe RW i UV izričito navele da pristaju na poništenje predmetnog ugovora o kreditu.
U tom pogledu dovoljno je utvrditi da taj eventualni pristanak ne može drugo pitanje učiniti hipotetskim. Naime, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 16. ove presude, sud koji je uputio zahtjev jedini je u mogućnosti ocijeniti eventualni utjecaj te okolnosti kako na nužnost prethodne odluke tako i na relevantnost pitanja u svrhu nadzora koji treba provesti u pogledu presude kojom je niži sud istaknuo po službenoj dužnosti i sankcionirao povredu članka L. 311‑14 Zakonika o zaštiti potrošača.
Slijedom navedenog, prethodna pitanja su dopuštena.
Meritum
Svojim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe članka 14. stavka 7. i članka 23. Direktive 2008/48 u vezi s načelom djelotvornosti tumačiti na način da zajmodavčevu povredu odredbe nacionalnog prava kojom se predviđa rok u kojem izvršenje ugovora o kreditu ne može započeti mora moći, s jedne strane, istaknuti po službenoj dužnosti nacionalni sud neovisno o nacionalnom pravilu o petogodišnjoj zastari i, s druge strane, sankcionirati taj sud poništenjem ugovora o kreditu neovisno o nacionalnom pravilu kojim se takvo poništenje podvrgava zahtjevu ili barem pristanku potrošača u tom smislu.
Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, potrebno je prethodno provjeriti ulazi li odredba države članice, kao što je to članak L. 311‑14 Zakonika o zaštiti potrošača, čije je donošenje ili zadržavanje dopušteno člankom 14. stavkom 7. Direktive 2008/48, u područje primjene te direktive. Naime, samo bi pod tim uvjetom nacionalna postupovna pravila kojima se uređuju ispitivanje po službenoj dužnosti i sankcioniranje nacionalnog suda zajmodavčeve povrede takve odredbe trebala ispunjavati zahtjeve koji proizlaze iz navedene direktive.
U tom pogledu, s jedne strane, iz članka 22. stavka 1. Direktive 2008/48, tumačenog s obzirom na njezine uvodne izjave 9. i 10., proizlazi da je, što se tiče ugovora o kreditu koji ulaze u područje primjene te direktive, njome predviđeno potpuno usklađivanje te je, kao što to proizlazi iz naslova navedenog članka 22., ona imperativna. Iz toga slijedi da u područjima koja su posebno obuhvaćena tim usklađivanjem države članice nisu ovlaštene zadržati ili uvesti druge nacionalne odredbe osim onih koje su predviđene tom direktivom (vidjeti u tom smislu presudu od 12. srpnja 2012., SC Volksbank România,
C‑602/10
,
EU:C:2012:443
, t.
38.
).
S druge strane, članak 14. Direktive 2008/48 propisuje uvjete i načine ostvarivanja prava potrošača na povlačenje nakon sklapanja ugovora o kreditu, pojašnjavajući u stavku 7. da odredbe tog članka ne dovode u pitanje bilo kakva pravila nacionalnog prava o utvrđivanju roka u kojem izvršenje ugovora ne može započeti.
Međutim, ostavljajući državama članicama mogućnost donošenja ili zadržavanja odredaba kojima se određuje rok prije kojeg izvršenje ugovora ne može započeti, korištenje izraza „ne dovodi u pitanje” u članku 14. stavku 7. Direktive 2008/48 podrazumijeva da potpuno i imperativno usklađivanje koje ta direktiva provodi u području prava povlačenja potrošača ne obuhvaća načine početka izvršenja ugovora o kreditu, a osobito ne stavljanja na raspolaganje sredstava zajmoprimcu.
Iz toga slijedi da članak 14. stavak 7. Direktive 2008/48 samo priznaje mogućnost država članica da predvide odredbe kojima se određuje rok tijekom kojeg izvršenje ugovora o kreditu ne može započeti, izvan okvira sustava uspostavljenog tom direktivom (vidjeti po analogiji presude od 20. studenoga 2014., Novo Nordisk Pharma,
C‑310/13
,
EU:C:2014:2385
, t.
25.
i
29.
i od 19. studenoga 2019., TSN i AKT,
C‑609/17 i C‑610/17
,
EU:C:2019:981
, t.
49.
).
Osim toga, donošenje ili zadržavanje nacionalne odredbe na temelju članka 14. stavka 7. Direktive 2008/48 ne može ni utjecati na ili ograničiti potrošačevo djelotvorno ostvarivanje prava povlačenja kojim raspolaže na temelju tog članka 14. ni utjecati na druge odredbe te direktive, njezinu usklađenost ili ciljeve koji se njome žele postići (vidjeti po analogiji presude od 20. studenoga 2014., Novo Nordisk Pharma,
C‑310/13
,
EU:C:2014:2385
, t.
28.
i
31.
i od 19. studenoga 2019., TSN i AKT,
C‑609/17 i C‑610/17
,
EU:C:2019:981
, t.
51.
). Puka okolnost da zajmodavčeva povreda takve nacionalne odredbe može potrošaču uskratiti zaštitu dodijeljenu nacionalnim pravom u tom pogledu nije relevantna.
Iz prethodno navedenog proizlazi da, kad države članice u izvršavanju mogućnosti koja im je priznata člankom 14. stavkom 7. Direktive 2008/48 propišu odredbe kojima se određuje rok tijekom kojeg izvršenje ugovora o kreditu ne može započeti, nacionalna postupovna pravila kojima se uređuju ispitivanje po službenoj dužnosti i sankcioniranje nacionalnog suda zajmodavčeve povrede takvih odredbi ulaze u zadržanu nadležnost država članica i nisu uređena tom direktivom niti ulaze u njezino područje primjene (vidjeti po analogiji presude od 19. studenoga 2019., TSN i AKT,
C‑609/17 i C‑610/17
,
EU:C:2019:981
, t.
52.
i od 10. lipnja 2021., Land Oberösterreich (Potpora za stanovanje),
C‑94/20
,
EU:C:2021:477
, t.
47.
).
U tim okolnostima, s jedne strane, nije potrebno ocijeniti protive li se načelu djelotvornosti nacionalna postupovna pravila kojima se uređuje ispitivanje nacionalnog suda po službenoj dužnosti zajmodavčeve povrede odredbe nacionalnog prava koja je obuhvaćena mogućnošću ostavljenom državama članicama člankom 14. stavkom 7. Direktive 2008/48. S druge strane, ne može se smatrati da je takva odredba nacionalnog prava „donesena na temelju” te direktive u smislu njezina članka 23., tako da taj članak nije potrebno tumačiti kako bi se utvrdilo protivi li se tom članku sustav sankcija primjenjivih u slučaju povrede navedene odredbe nacionalnog prava.
S obzirom na te razloge, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 14. stavak 7. Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da nacionalna postupovna pravila kojima se uređuju ispitivanje po službenoj dužnosti i sankcioniranje nacionalnog suda zajmodavčeve povrede nacionalne odredbe kojom se predviđa rok tijekom kojeg izvršenje ugovora o kreditu ne može započeti ne ulaze u područje primjene te direktive.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:

Članak 14. stavak 7. Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ

treba tumačiti na način da:

nacionalna postupovna pravila kojima se uređuju ispitivanje po službenoj dužnosti i sankcioniranje nacionalnog suda zajmodavčeve povrede nacionalne odredbe kojom se predviđa rok tijekom kojeg izvršenje ugovora o kreditu ne može započeti ne ulaze u područje primjene te direktive.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski