CELEX: 62014TJ0817
Izvanugovorna odgovornost
Zdravlje životinja
Kontrola influence ptica
Zabrana uvoza u Uniju divljih ptica
Uredba (EZ) br. 318/2007 i Provedbena uredba (EU) br. 139/2013
Dovoljno ozbiljna povreda pravnih pravila koja dodjeljuju prava pojedincima
Očito i teško nepoštovanje granica diskrecijske ovlasti
Proporcionalnost
Dužna pažnja
Članci 15. do 17. Povelje o temeljnim pravima

Okolnosti spora
Predstavljanje tužitelja
Tužitelji, Zoofachhandel Züpke GmbH, Zoohaus Bürstadt, Helmut Ofenloch GmbH & Co. KG, Zoofachgeschäft – Vogelgroßhandel Import‑Export Heinz Marche, Rita Bürgel i Norbert Kass, trgovci su životinjama sa sjedištem ili stalnom adresom u Njemačkoj koji osobito obavljaju ili su obavljali djelatnost uvoza u Europsku uniju divljih ptica ulovljenih u divljini namijenjenih za ukrase u krletkama poput papiga.
Direktive 91/496/EEZ i 92/65/EEZ
Vijeće Europskih zajednica 15. srpnja 1991. na temelju članka 37. UEZ‑a, koji uređuje zajedničku poljoprivrednu politiku, donijelo je Direktivu 91/496/EEZ o utvrđivanju načela o organizaciji veterinarskih pregleda životinja koje se unose u Zajednicu iz trećih zemalja i o izmjeni direktiva 89/662/EEZ, 90/425/EEZ i 90/675/EEZ (
SL L 268, str. 56
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 13., str. 98.). Kada je riječ o općim uvjetima koje je potrebno zadovoljiti u pogledu karantenskih centara, članak 10. stavak 3. Direktive 91/496 upućuje na njezin Prilog B.
Vijeće je 13. srpnja 1992. donijelo Direktivu 92/65/EEZ o utvrđivanju uvjeta zdravlja životinja kojima se uređuje trgovina i uvoz u Zajednicu životinja, sjemena, jajnih stanica i zametaka koji ne podliježu uvjetima zdravlja životinja utvrđenima u određenim propisima Zajednice iz Priloga A dijela I. Direktive 90/425/EEZ (
SL L 268, str. 54
) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 13., str. 133.). Direktivom 92/65 utvrđeni su posebni zahtjevi koje su dužni ispuniti zemlje i gospodarstvenik podrijetla, uvedena su pravila koja se odnose na certifikate o zdravlju životinja koji moraju pratiti uvezene životinje i određeno je kojim ispitivanjima podliježu životinje. Članak 17. stavci 2. i 3. navedene direktive u bitnome osobito propisuje da se u Uniju mogu uvoziti samo životinje koje potječu iz treće zemlje s popisa trećih zemalja ili njihovih dijelova koje pružaju jamstva koja su istovrijedna zahtjevima primjenjivima na trgovinu unutar Unije i da se mogu uspostaviti posebni uvjeti zdravlja životinja, osobito oni kojima je cilj zaštititi Uniju od određenih egzotičnih bolesti.
Mišljenje EFSA‑e iz 2005.
Povodom zahtjeva Komisije Europskih zajednica iz 2004., Europska agencija za sigurnost hrane (EFSA) 14. i 15. rujna 2005. iznijela je znanstveno mišljenje o aspektima zdravlja i dobrobiti životinja kod influence ptica (The EFSA Journal (2005) 266, str. 1. do 21.) (u daljnjem tekstu: mišljenje EFSA‑e iz 2005.). EFSA se, uzimajući u obzir zadaću koja joj je bila povjerena, u tom mišljenju izjasnila isključivo o riziku zaraze peradi Unije influencom ptica ili ptičjom gripom.
U uvodu svojeg mišljenja iz 2005. EFSA je podsjetila da se influenca ptica kod peradi pojavljivala u dvama različitim kliničkim oblicima, to jest u obliku visokopatogene influence ptica (u daljnjem tekstu: VPIP) i niskopatogene influence ptica (u daljnjem tekstu: NPIP). VPIP uzrokuju virusi podtipa H5 i H7, koji imaju određene molekularne karakteristike koje mogu uzrokovati sustavnu infekciju, kojih nema kod NPIP‑a. Virus H5N1 jedan je od onih podtipova virusa koji uzrokuje VPIP.
EFSA je također upozorila da je kratko vrijeme prije iznošenja njezina mišljenja, nakon neuobičajene endemije virusa H5N1 kod peradi u određenim zemljama Azije, navedeni virus zarazio populaciju divljih ptica, kako sedentarnih tako i selica. Ta epidemiološka situacija, koja se prema njezinu mišljenju nikad prije nije pojavila, mogla je biti uzrok virusa koji je za čovjeka pandemičan i dovesti do nepredvidljivih posljedica. Međutim, uzimajući u obzir nedostatak znanja o zarazama tipa VPIP kod divljih ptica, smatrala je da se procjena i predviđanja budućeg razvoja ne mogu potkrijepiti dovoljnim znanstvenim podacima.
Kada je riječ o riziku koji za perad Unije predstavljaju ptice u krletci, koje osobito obuhvaćaju ukrasne ptice i ptice domaće životinje, EFSA je procijenila da one mogu biti zaražene virusima koji uzrokuju influencu ptica, uključujući podtipovima H5 i H7, i da stoga u slučaju uvoza mogu predstavljati rizik unošenja tih virusa u Uniju.
Odluka 2005/760/EZ i produljenje donesenih mjera
Komisija je 27. listopada 2005. donijela Odluku 2005/760/EZ o određenim zaštitnim mjerama u vezi s prisutnošću VPIP‑a u određenim trećim zemljama primjenjivima na uvoz ptica u zatočeništvu (
SL L 285, str. 60
.), kojom je suspendiran uvoz živih ptica osim peradi u Uniju. Te su se mjere trebale primjenjivati do 30. studenoga 2005.
Mjere donesene u Odluci 2005/760 različitim Komisijinim odlukama izmijenjene su i produljene do 30. lipnja 2007., pri čemu je zadnje produljenje bilo propisano Odlukom 2007/183/EZ od 23. ožujka 2007. o izmjeni Odluke 2005/760 (
SL L 84, str. 44
.).
Mišljenje EFSA‑e iz 2006.
U odgovoru na Komisijin zahtjev od 25. travnja 2005., EFSA je 27. listopada 2006. donijela Znanstveno mišljenje o rizicima po zdravlje i dobrobit životinja povezanim s uvozom divljih ptica osim peradi u Uniju (The EFSA Journal (2006) 410, str. 1. do 55.) (u daljnjem tekstu: mišljenje EFSA‑e iz 2006.). Ona je u tom mišljenju dala preporuke za zdravlje i dobrobit ptica ulovljenih u divljini te je ispitala različite uzročnike zaraze kod ptica, uključujući influencu ptica.
Kada je riječ o aspektima koji se tiču zdravlja, EFSA je smatrala da je vjerojatnost da su uzročnici zaraze bili uneseni u Uniju nakon izlaska ulovljenih divljih ptica iz karantene varirala od „zanemarive“ do „vrlo visoke“. Smatrala je da je vjerojatnost da je ulovljena divlja ptica zaražena prilikom izlaska iz karantene varirala od jedne do druge vrste i da je ovisila o vjerojatnosti zaraze u pretkliničkim fazama. Ta su je utvrđenja navela na to da preporuči da se potreba nastavka uvoza ulovljenih divljih ptica pažljivo ispita. Također je navela da su se divlje ptice mogle zaraziti horizontalnom kontaminacijom koja potječe od drugih zaraženih divljih ptica, kontaminiranom okolinom ili zaraženom peradi.
Usto, EFSA je istaknula da je 95% ptica uvezenih u Uniju pripadalo jednoj od triju porodica koje su se sastojale od vrapčarki (64%), papigašica (17%) i kokoški (14%), da je 2005. 88% uvoza divljih ptica potjecalo iz Afrike i 78% iz pet afričkih država te da su općenito ulovljene ptice jeftinije od ptica uzgojenih u zatočeništvu.
Kada je konkretno riječ o influenci ptica, EFSA je najprije smatrala da vrste ptica koje su uvezene u većem broju, to jest vrapčarke i papigašice, nemaju veću ulogu u epidemiologiji influence ptica. Usto je navela da svi virusi koji uzrokuju VPIP prisutni kod ptica imaju ograničen potencijal prijenosa sa životinja na ljude. Međutim, EFSA je smatrala da bi, s obzirom na to da je genom virusa influence ptica ili njegov dio u prošlosti bio uključen u velike pandemije i u trenutku pisanja mišljenja u pandemiju virusa H5N1, dobar program nadzora mogao spriječiti prodiranje virusa influence ptica u Uniju putem zakonito uvezenih ptica.
Nadalje, EFSA je istaknula da su osobito za vrapčarke i kokoške virusi koji uzrokuju VPIP imali vrlo kratka inkubacijska i klinička razdoblja, dovodeći do visoke smrtnosti u nekoliko dana, dok je za patkarice razdoblje inkubacije moglo biti znatno dulje. Također je smatrala da bi, uzimajući u obzir kratko razdoblje inkubacije, ptica koja je došla u karantenu zaražena virusom influence ptica ili koja je zaražena tim virusom tijekom karantene pokazivala kliničke znakove tijekom razdoblja karantene. Stoga je procijenila da je vjerojatnost da se takva ptica pusti iz karantene a da ne bude otkrivena mala, odnosno zanemariva. Ona je, međutim, navela da postoji rizik da su ptice koje su bile infraklinički zaražene bile puštene premda su bile zaražene.
Naposljetku, EFSA je preporučila da se pažljivo procijeni potreba nastavka uvoza divljih ptica i da prednost treba dati uvozu jaja, s obzirom na rizik unošenja velikog broja uzročnika zaraze u Uniju. Također je preporučila da se provede redovita ocjena rizika uvoza zaraznih bolesti, kako bi se odredila visokorizična područja i zemlje te visokorizične vrste jer su se oni tijekom vremena mijenjali.
Uredba (EZ) br. 318/2007
Komisija je 23. ožujka 2007. donijela Uredbu (EZ) br. 318/2007 o utvrđivanju zahtjeva zdravlja životinja za uvoz određenih vrsta ptica u Zajednicu i o uvjetima njihove karantene (
SL L 84, str. 7
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 19., str. 118.). Pravni temelji za donošenje navedene uredbe bili su osobito članak 10. stavak 3. drugi podstavak i stavak 4. prvi podstavak Direktive 91/496 kao i članak 17. stavak 2. točka (b) i stavak 3. te članak 18. stavak 1. prva i četvrta alineja Direktive 92/65. U skladu s člankom 20., navedena uredba stupila je na snagu 1. srpnja 2007.
Uvodne izjave 4., 5. i 8. do 10. Uredbe br. 318/2007 glase:
Članak 1. Uredbe br. 318/2007, pod naslovom „Predmet“, glasi:
„Ova Uredba propisuje uvjete zdravlja životinja za uvoz određenih vrsta ptica u [Uniju] iz trećih zemalja i njihovih dijelova, kako se spominje u Prilogu I., te uvjete karantene za navedeni uvoz.“
Članak 2. Uredbe br. 318/2007, pod naslovom „Područje primjene“, propisuje da se ta uredba primjenjuje na životinje vrste ptice, osim, među ostalim, peradi.
Članak 4. Uredbe br. 318/2007, pod naslovom „Odobreni objekti za uzgoj“, u bitnome propisuje da se uvoz ptica iz objekata za uzgoj odobrenih od nadležnog tijela treće zemlje podrijetla odobrava na temelju udovoljavanja uvjetima iz Priloga II. te uredbe i obavještavanja Komisije o odobrenom broju.
Člankom 5. Uredbe br. 318/2007, pod naslovom „Uvjeti uvoza“, kako je izmijenjen, određeno je:
„Uvoz ptica bit će odobren samo ako ptice ispunjavaju sljedeće uvjete:
(a)
ptice moraju biti uzgojene u zatočeništvu [definirane člankom 3. točkom (c) iste uredbe kao ‚ptice koje nisu ulovljene u divljini, već su rođene i uzgojene u zatočeništvu i potječu od roditelja koji su se parili ili su oplođena jaja na drugi način prenesena u zatočeništvo’];
(b)
ptice moraju potjecati iz trećih zemalja ili dijelova tih zemalja navedenih u Prilogu I.;
(ba)
ptice moraju dolaziti iz odobrenih objekata za uzgoj koji udovoljavaju uvjetima iz članka 4.;
(c)
ptice moraju biti podvrgnute laboratorijskom testiranju u razdoblju od 7 do 14 dana prije otpreme s negativnim rezultatom na bilo koji virus influence ptica i virus newcastleske bolesti;
(d)
ptice ne smiju biti cijepljene protiv influence ptica;
(e)
ptice mora pratiti certifikat o zdravlju životinja u skladu s obrascem certifikata iz Priloga III. (‚certifikat o zdravlju životinja’);
(f)
ptice moraju biti označene individualnim identifikacijskim brojem […]“
Članak 11. stavak 1. Uredbe br. 318/2007, pod naslovom „Odredbe o karanteni“, propisuje:
„Ptice moraju provesti najmanje 30 dana u odobrenom karantenskom objektu ili centru (karantena).“
Prilogom I. Uredbi br. 318/2007, pod naslovom „Popis trećih zemalja koje mogu koristiti certifikat o zdravlju životinja iz Priloga III.“, određeno je:
Odluka Komisije 2006/696/EZ od 28. kolovoza 2006. o utvrđivanju popisa trećih zemalja iz kojih se perad, jaja za nasad, jednodnevni pilići, meso peradi, bezgrebenki i pernate divljači, jaja i proizvodi od jaja te jaja slobodna od specifičnih uzročnika bolesti mogu uvoziti u Zajednicu i kroz nju provoziti te uvjeti koji se primjenjuju na veterinarsko certificiranje, kao i o izmjeni odluka 93/342/EEZ, 2000/585/EZ i 2003/812/EZ (
SL L 295, str. 1
.), spomenuta u Prilogu I. Uredbi br. 318/2007, stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredbom Komisije br. 798/2008 od 8. kolovoza 2008. o utvrđivanju popisa trećih zemalja, državnih područja, zona ili kompartmenta iz kojih je dozvoljen uvoz i provoz peradi i proizvoda od peradi kroz Zajednicu te o zahtjevima veterinarskog certificiranja (
SL L 226, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 12., str. 134.), koja je više puta izmijenjena.
Mišljenje EFSA‑e iz 2008.
U odgovoru na Komisijin zahtjev iz 2007., EFSA je 7. svibnja 2008. iznijela mišljenje o aspektima zdravlja i dobrobiti životinja kod influence ptica i o riziku njezina unošenja u peradarske farme Europske unije (The EFSA Journal (2008.) 715, str. 1. do 161.) (u daljnjem tekstu: mišljenje EFSA‑e iz 2008.). Komisija je EFSA‑i povjerila zadaću utvrđivanja glavnih zaključaka i preporuka svojih prethodnih mišljenja i ponovne procjene rizika prijenosa influence ptica na europske peradarske farme s obzirom na nove znanstvene spoznaje. Budući da je donesena Uredba br. 318/2007, rizik unošenja virusa koji uzrokuje niskopatogenu influencu ptica (NPIP) ili visokopatogenu influencu ptica (VPIP), koji su danas zabranjeni, uvozom ulovljenih divljih ptica nije posebno ponovno ispitan.
Najprije, EFSA je navela da su prema analizama sojeva u državama članicama Unije svi virusi otkriveni u peradi i divljim pticama od 2006. bili usko povezani. Kada je riječ o patogenezi i prijenosu, smatrala je da virus H5N1 i dalje može uzrokovati značajnu smrtnost unutar populacije divljih ptica te je istaknula da bi, prema eksperimentalnim istraživanjima, pojedine vrste mogle biti zaražene čak i ako nema kliničkih znakova.
Nadalje, kada je riječ o riziku prijenosa influence ptica od divljih ptica, EFSA je podsjetila da su one bile uključene u navedeni prijenos kroz Aziju, Bliski istok, Europu i Afriku. Iako je od njezina mišljenja iz 2006. relativno malen broj vrsta bilo podvrgnut eksperimentalnoj zarazi, EFSA je ipak istaknula da su divlje ptice uključene u taj prijenos obuhvaćale veći broj vrsta od prethodno očekivanog, osobito otpuštanjem zaraženog izmeta, bilo prije nego što su se pokazali simptomi, bilo bez simptoma. S obzirom na broj slučajeva zaraze virusom H5N1 zamijećen kod divljih ptica između 2006. i 2008., rizik prijenosa VPIP‑a od divljih ptica bio je „uobičajen“, a ne vrlo rijedak ili vrlo čest događaj. Stalna prisutnost navedenog virusa unutar populacije divljih ptica od 2006. nije mogla biti isključena, s obzirom na to da se virus mogao kretati na neopazivoj razini. Stoga EFSA smatra da je postojao „poznat“ rizik kontaminacije europske peradi od zaraženih divljih ptica.
Naposljetku, kada je riječ o riziku prijenosa influence ptica uvozom divljih ptica iz trećih zemalja, EFSA je utvrdila sljedeće:
Provedbena uredba (EU) br. 139/2013
Provedbena uredba Komisije (EU) br. 139/2013 od 7. siječnja 2013. o utvrđivanju uvjeta zdravlja životinja za uvoz određenih vrsta ptica u Uniju i o uvjetima njihove karantene (
SL L 47, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 62., str. 318.) stupila je na snagu 12. ožujka 2013.
Provedbena uredba br. 139/2013, kojom je stavljena izvan snage Uredba br. 318/2007, predstavlja, u skladu s uvodnom izjavom 1., „kodifikaciju“ potonje uredbe. Uvodne izjave 4., 5. i 8. do 10. Uredbe br. 318/2007 tako su postale uvodne izjave 3. do 7. Provedbene uredbe br. 139/2013, dok se brojevi članaka nisu mijenjali. Prilog I. Provedbenoj uredbi br. 139/2013 od sada upućuje na popis trećih zemalja uspostavljen Uredbom br. 798/2008 (vidjeti gornju točku 24.) te se na njega dodaju Argentinska Republika i jedna od regija Republike Filipina.
Presuda ATC i dr./Komisija iz 2013.
U presudi od 16. rujna 2013., ATC i dr./Komisija (T‑333/10, Zb., u daljnjem tekstu: presuda ATC i dr.,
EU:T:2013:451
) Opći sud (prvo vijeće) odlučujući međupresudom presudio je da je Komisija donošenjem Odluke 2005/760 i naknadne odluke o produljenju te prve odluke počinila više nezakonitosti koje se sastoje u povredama načela proporcionalnosti i dužne pažnje takve naravi da dovode do odgovornosti Unije za naknadu štete koju su tužitelji u tom predmetu pretrpjeli zbog suspenzije uvoza divljih ptica iz trećih zemalja koje pripadaju regionalnim povjerenstvima Međunarodnog ureda za epizootije (OIE, koji je postao Svjetska organizacija za zdravlje životinja) (gore navedena presuda ATC i dr.,
EU:T:2013:451
, t.
193.
).
Opći sud u preostalom dijelu odbio je tužbeni zahtjev, to jest u dijelu koji se odnosi na Uredbu br. 318/2007, zaključivši također da Komisija njezinim donošenjem, s obzirom na prigovore koje su ti tužitelji istaknuli, nije počinila dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila kojim se štite pojedinci zbog koje bi Unija mogla biti odgovorna (presuda ATC i dr., t. 31.
supra
,
EU:T:2013:451
, t.
192.
). Kada je riječ o zakonitosti navedene uredbe, Opći je sud utvrdio da prigovori koje su istaknuli navedeni tužitelji nisu obuhvaćali povredu načela proporcionalnosti upravo zbog zemljopisnog dosega zabrane uvoza u Uniju divljih ptica, tako da nije odlučivao o tom pitanju, o kojem se nije trebalo izjasniti jer bi u protivnom odlučivao
ultra petita
(presuda ATC i dr., t. 31.
supra
,
EU:T:2013:451
, t.
149.
i
165.
).
U rješenju od 17. rujna 2014., ATC i dr./Komisija (
T‑333/10
,
EU:T:2014:842
) Opći sud (osmo vijeće), uzimajući u obzir sporazum stranaka o iznosima naknade štete koju su ti tužitelji pretrpjeli zbog nezakonitosti Odluke 2005/760 i odluka o njezinu produljenju, utvrdio je da se postupak obustavlja.
Mišljenje EFSA‑e iz 2014.
EFSA je 15. prosinca 2014. u odgovoru na novo Komisijino pitanje iz iste godine iznijela mišljenje o podtipu visokopatogene influence ptica H5N8 (The EFSA Journal 2014;12(12):3941, str. 32.) (u daljnjem tekstu: mišljenje EFSA‑e iz 2014.).
U tom novom mišljenju EFSA je istaknula da su na peradarskim farmama u Aziji od siječnja, a u Europi od studenoga 2014. utvrđeni slučajevi peradi koja je kontaminirana virusom H5N8. Budući da izvor virusa još nije bio poznat, ona je razmotrila različite mogućnosti kontaminacije, među kojima neizravan prijenos putem čovjeka, vozila ili živih životinja, te je smatrala da izravan kontakt s divljim pticama na farmama nije bila najprihvatljivija od tih mogućnosti. Bez obzira na to, navela je da bi, s obzirom na navodno nisku patogenost navedenog virusa za određene vrste divljih ptica, pojačan aktivni i pasivni nadzor tih živih ili uginulih ptica poboljšao razumijevanje rizika prijenosa na perad i olakšao određivanje ciljanih mjera. Također je navela da je taj virus otkriven unutar populacije divljih ptica u Njemačkoj i Nizozemskoj.
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom za naknadu štete podnesenom tajništvu Općeg suda 18. prosinca 2014. tužitelji su pokrenuli ovaj postupak.
Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:
—
Komisiji naloži da im nadoknadi štetu koju trpe od 1. siječnja 2010. zbog donošenja zabrane uvoza ulovljenih divljih ptica u Uniju koja se primjenjivala gotovo u cijelom svijetu, sadržane u Uredbi br. 318/2007 i Provedbenoj uredbi br. 139/2013;
—
Komisiji naloži snošenje troškova.
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
—
odbije tužbu;
—
tužiteljima naloži snošenje troškova.
Pravo
U skladu s člankom 340. drugim stavkom UFEU‑a, u području izvanugovorne odgovornosti Unija je, u skladu s općim načelima koja su zajednička pravima država članica, dužna naknaditi svaku štetu koju njezine institucije ili službenici prouzroče pri obavljanju svojih dužnosti.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, za postojanje izvanugovorne odgovornosti Unije zbog nezakonitog postupanja njezinih institucija ili tijela, u smislu članka 340. drugog stavka UFEU‑a, mora se kumulativno ispuniti nekoliko uvjeta, tj. postupanje institucija ili tijela Unije mora biti nezakonito, mora se pretrpjeti stvarna šteta i mora postojati uzročna veza između navedenog postupanja i štete na koju se poziva (vidjeti presudu ATC i dr., t. 31.
supra
,
EU:T:2013:451
, t.
61.
i navedenu sudsku praksu).
Konkretnije, kada je riječ o prvom uvjetu koji se odnosi na nezakonito postupanje koje se zamjera predmetnoj instituciji ili tijelu Unije, sudska praksa nalaže utvrđivanje dovoljno ozbiljne povrede pravnog pravila kojemu je svrha dodjeljivanje prava pojedincima. Odlučujući kriterij koji omogućuje utvrđenje da je povreda dovoljno ozbiljna sastoji se u očitom i teškom nepoštovanju institucije ili odnosnog tijela Unije granica njegove diskrecijske ovlasti. Obična povreda prava Unije dostatna je za utvrđivanje postojanja dovoljno ozbiljne povrede samo kada ta institucija ili to tijelo ima znatno smanjenu marginu prosudbe ili je uopće nema (vidjeti presudu ATC i dr., t. 31.
supra
,
EU:T:2013:451
, t.
62.
i navedenu sudsku praksu).
Kada je riječ o primjeni kriterija dovoljno ozbiljne povrede u sklopu ovog slučaja, valja pojasniti da se eventualno dovoljno ozbiljna povreda predmetnih pravnih pravila mora temeljiti na očitom i teškom nepoštovanju granica široke diskrecijske ovlasti kojom zakonodavac Unije raspolaže prilikom izvršavanja nadležnosti u području zajedničke poljoprivredne politike na temelju članka 43. UFEU‑a. Naime, izvršavanje te diskrecijske ovlasti podrazumijeva potrebu da zakonodavac Unije predvidi i procijeni složen i neizvjestan ekološki, znanstveni, tehnički i ekonomski razvoj (vidjeti u tom smislu presudu ATC i dr., t. 31.
supra
,
EU:T:2013:451
, t.
64.
i navedenu sudsku praksu). U tom pogledu, iako institucije Unije trebaju uzeti u obzir istraživanja i znanstvena mišljenja, navedene institucije, a ne znanstvenici, obavljaju politički izbor određivanja prikladne razine zaštite društva (presuda od 12. travnja 2013., Du Pont de Nemours (France) i dr./Komisija,
T‑31/07
,
EU:T:2013:167
, t.
270.
).
Usto, valja podsjetiti da je cilj zahtjeva dovoljno ozbiljne povrede prava Unije, ma kakva bila narav predmetnog nezakonitog akta, izbjegavanje da rizik od naknađivanja šteta koje su zatražili odnosni poduzetnici ograniči sposobnost predmetne institucije da u potpunosti ispunjava svoje ovlasti u općem interesu, kako u okviru normativne aktivnosti ili aktivnosti koja uključuje izbore ekonomske politike tako i u području upravne nadležnosti, a da unatoč tome ne optereti pojedince posljedicama očitih povreda za koje nema izgovora (vidjeti presudu ATC i dr., t. 31.
supra
,
EU:T:2013:451
, t. 65 i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju tužitelji u bitnome ističu da je Komisija donošenjem Uredbe br. 318/2007 i Provedbene uredbe br. 139/2013, kojima je
de facto
uvela zabranu uvoza u Uniju ulovljenih divljih ptica koja vrijedi gotovo u cijelom svijetu, počinila dovoljno ozbiljnu povredu određenih pravnih pravila čija je svrha dodijeliti im prava te da im je ta povreda prouzrokovala stvarnu i izvjesnu štetu.
U tom pogledu valja istaknuti da se tužitelji pozivaju na nezakonitost Uredbe br. 318/2007 i Provedbene uredbe br. 139/2013 u cijelosti a da ne preciziraju posebne odredbe iz kojih bi proizlazila zabrana uvoza u Uniju ulovljenih divljih ptica. Međutim, Opći sud smatra da je argumentacija tužiteljâ dovoljno jasna kako bi Komisija i sud Unije mogli bez teškoća identificirati navedene odredbe (vidjeti također analogijom presudu od 10. svibnja 2006., Galileo International Technology i dr./Komisija,
T‑279/03
, Zb.,
EU:T:2006:121
, t.
47.
).
Najprije valja ispitati postojanje Komisijina nezakonitog postupanja, s obzirom na načela navedena u gornjim točkama 39. do 43.
Postojanje nezakonitog postupanja
U cilju dokazivanja postojanja Komisijina nezakonitog postupanja, tužitelji se u bitnome pozivaju na tri tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na ozbiljnoj povredi slobode poduzetništva, slobode izbora zanimanja i prava vlasništva, kako su zajamčeni člancima 15. do 17. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, drugi na ozbiljnoj povredi načela proporcionalnosti i treći na ozbiljnoj povredi dužne pažnje.
Opći sud smatra prikladnim ispitati, redom, drugi, treći i prvi tužbeni razlog.
Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na ozbiljnoj povredi načela proporcionalnosti
Drugim tužbenim razlogom tužitelji navode da je Komisija donošenjem i održavanjem na snazi Uredbe br. 318/2007 i Provedbene uredbe br. 139/2013 ozbiljno povrijedila načelo proporcionalnosti. U tom pogledu ističu tri prigovora, od kojih se prvi odnosi na preširok zemljopisni doseg zabrane uvoza u Uniju ulovljenih divljih ptica, koji također povređuje načelo opreznosti, drugi na neprimjeni rješenja koje se sastoji od karantene kao manje ograničavajućeg sredstva za borbu protiv influence ptica i treći na neprimjeni intenzivnijeg nadzora ptica selica kao učinkovitijeg sredstva za navedenu borbu.
U tom pogledu valja podsjetiti da načelo proporcionalnosti, koje je dio općih načela prava Unije i koje je preuzeo članak 5. stavak 4. UEU‑a, zahtijeva da akti institucija Unije ne prelaze granice onoga što je prikladno i nužno za ostvarenje legitimnih ciljeva propisa o kojem je riječ, pri čemu je, kad je moguće odabrati između više prikladnih mjera, potrebno odabrati onu koja je najmanje ograničavajuća i čiji nedostaci ne smiju biti nerazmjerni ciljevima kojima se teži. Kada je riječ o sudskom nadzoru uvjeta provedbe tog načela, s obzirom na široku diskrecijsku ovlast kojom zakonodavac Unije raspolaže u području zajedničke poljoprivredne politike, na zakonitost takve mjere može utjecati samo očita neprikladnost mjere koja je donesena u tom području s obzirom na cilj koji nadležne institucije nastoje ostvariti. Stoga nije riječ o određivanju jesu li mjere koje je zakonodavac Unije poduzeo jedine ili najbolje moguće, nego jesu li one ili nisu očito neprikladne s obzirom na cilj koji se nastoji ostvariti (vidjeti presudu ATC i dr., t. 31.
supra
,
EU:T:2013:451
, t.
98.
i
99.
i navedenu sudsku praksu).
Također valja podsjetiti da je načelo opreznosti temeljno načelo prava Unije, koje proizlazi iz članka 11. UFEU‑a, članka 168. stavka 1. UFEU‑a, članka 169. stavaka 1. i 2. UFEU‑a i članka 191. stavaka 1. i 2. UFEU‑a, koje dotičnim tijelima nameće obvezu da u preciziranom okviru izvršavanja nadležnosti koje su im dodijeljene relevantnim propisima poduzmu prikladne mjere u svrhu sprečavanja potencijalnih rizika za javno zdravlje, sigurnost i okoliš, dajući prednost zahtjevima koji su povezani sa zaštitom tih interesa pred gospodarskim interesima. Stoga u slučaju dvojbi glede postojanja ili opsega opasnosti za zdravlje ljudi, načelo opreznosti omogućuje institucijama poduzeti zaštitne mjere a da se pritom ne čeka da se potpuno iskažu postojanje i ozbiljnost tih rizika ili da se ostvare negativni učinci na zdravlje. Usto, načelo opreznosti opravdava primjenu ograničavajućih mjera kada se zbog nedovoljnih, neuvjerljivih ili nepreciznih rezultata provedenih istraživanja pokaže nemogućim sa sigurnošću utvrditi postojanje ili opseg navodnog rizika, a u slučaju njegova ostvarenja postoji vjerojatnost nastanka stvarne štete za javno zdravlje, pod uvjetom da su te mjere nediskriminirajuće i objektivne (vidjeti u tom smislu presudu ATC i dr., t. 31.
supra
,
EU:T:2013:451
, t.
79.
do
81.
i navedenu sudsku praksu).
Kao prvo u ovom slučaju nije sporno da se cilj koji se nastoji ostvariti Uredbom br. 318/2007 i Provedbenom uredbom br. 139/2013, u mjeri u kojoj se njima uspostavljaju zahtjevi zdravlja životinja, odnosi na zaštitu zdravlja ljudi i zdravlja životinja te da je on legitiman.
– Prvi prigovor, koji se odnosi na preširok zemljopisni doseg zabrane uvoza ulovljenih divljih ptica u Uniju
Prvim prigovorom tužitelji navode da Uredba br. 318/2007 i Provedbena uredba br. 139/2013 imaju preširok zemljopisni doseg jer propisuju „apsolutnu zabranu trgovine“ ulovljenim divljim pticama u cijelom svijetu, premda, u skladu sa znanstvenim spoznajama koje je od 2010. utvrdio osobito OIE, određene treće zemlje, osobito one Južne Amerike i Oceanije, nisu pogođene ptičjom gripom. Temeljeći se uglavnom na presudi ATC i dr., t. 31.
supra
(
EU:T:2013:451
), ističu da bi se na navedene uredbe, zbog preširokog zemljopisnog dosega zabrane uvoza ulovljenih divljih ptica u Uniju, trebala primjenjivati ista ocjena povrede načela proporcionalnosti kao i ona koju je Opći sud iznio u navedenoj presudi za Odluku 2005/760 i produljenje donesenih mjera (vidjeti gornje točke 8. i 9.).
Usto, tužitelji smatraju da ciljevi Uredbe br. 318/2007 i Provedbene uredbe br. 139/2013, u skladu s njihovim pravnim temeljima, to jest direktivama 91/496 i 92/65, nisu, kako to tvrdi Komisija, istovrijedna jamstva u trećim zemljama, već načelo opreznosti i zaštita zdravlja ljudi i životinja od kontaminacije virusom ptičje gripe. Međutim, ti ciljevi zaštite zdravlja ne omogućuju zanemarivanje bilo kakve teritorijalne poveznice i bilo kakvog konkretnog rizika prijenosa iz treće zemlje na temelju ujednačenog širenja svijetom. Nasuprot tomu, samo propis koji u obzir uzima različite stupnjeve konkretnih rizika koje predstavljaju zemlje i kontinenti bio bi u skladu s načelima proporcionalnosti i opreznosti.
Komisija osporava argumentaciju tužiteljâ.
U ovom slučaju valja, kao prvo, pojasniti pravni doseg nezakonitosti utvrđenih u presudi ATC i dr., t. 31.
supra
(
EU:T:2013:451
), kao drugo, ispitati, s obzirom na načela proporcionalnosti i opreznosti, zakonitost propisa koji uvoz ptica u Uniju osobito uvjetuje njihovim uzgojem u zatočeništvu i podrijetlom iz trećih zemalja koje mogu pružiti jamstva istovrijedna onima u Uniji te, kao treće, odučiti o proporcionalnoj naravi zemljopisnog dosega zabrane uvoza ulovljenih divljih ptica u Uniju, kako proizlazi osobito iz članka 5. Uredbe br. 318/2007 i Provedbene uredbe br. 139/2013, u vezi s njihovim člankom 3. točkom (c) (vidjeti gornje točke 21. i 45.).
Kao prvo, kada je riječ o pravnom dosegu nezakonitosti utvrđenih u presudi ATC i dr., t. 31.
supra
(
EU:T:2013:451
), najprije treba podsjetiti da se, kada je riječ o zakonitosti Uredbe br. 318/2007, u toj presudi Opći sud nije izjasnio o eventualnoj povredi načela proporcionalnosti zbog preširokog zemljopisnog dosega zabrane uvoza ulovljenih divljih ptica u Uniju (vidjeti gornju točku 32.).
Nadalje, valja istaknuti da su se mjere koje je Opći sud u presudi ATC i dr., t. 31.
supra
(
EU:T:2013:451
) ocijenio neproporcionalnima zbog njihova preširokog zemljopisnog dosega i proglasio nezakonitima, to jest one predviđene Odlukom 2005/760 i naknadno produljene, sastojale od zaštitnih mjera koje se temelje na članku 18. stavku 1. Direktive 91/496.
Međutim, uvjet primjene članka 18. stavka 1. Direktive 91/496 osobito je da se „zoonoz[a] ili ostale bolesti ili pojave koje bi mogle predstavljati ozbiljnu opasnost za zdravlje životinja ili ljudi, pojave ili prošire na državnom području određene treće zemlje“. U tom slučaju Komisija bez odgode donosi jednu od mjera koje se sastoje od „[bilo] suspen[zije] uvoz[a] iz cijele ili dijela dotične treće zemlje, i prema potrebi iz treće zemlje provoza, [bilo] utvr[đenja] posebn[ih] uvjet[a] vezano uz životinje koje dolaze iz cijele ili dijela dotične treće zemlje“. Ta se odredba stoga odnosi na posebnu treću zemlju u kojoj postoji dokazan rizik za zdravlje. U presudi ATC i dr., t. 31.
supra
(
EU:T:2013:451
) Opći je sud iz toga zaključio da su predmetne zaštitne mjere trebale biti u dovoljno izravnoj vezi s „cijelom ili dijelom dotične treće zemlje“ u smislu navedene odredbe (presuda ATC i dr., t. 31.
supra
,
EU:T:2013:451
, t.
86.
).
Nasuprot tomu, pravni temelji Uredbe br. 318/2007 i Provedbene uredbe br. 139/2013, koji su u ovom slučaju mjerodavni, ne sadržavaju nikakvo upućivanje na posebnu treću zemlju u kojoj postoji dokazan rizik za zdravlje. Nasuprot tomu, članak 17. stavak 3. točka (a) Direktive 92/65 Komisiji omogućuje da propiše opće uvjete zdravlja životinja koji jamče da uvoz potječe isključivo iz trećih zemalja koje „mogu državama članicama i Komisiji dostaviti jamstva istovrijedna onima iz poglavlja II. kada je riječ o životinjama, životinjskom sjemenu, jajnim stanicama i zametcima“. Isto tako, kada članak 17. stavak 3. točka (c) navedene direktive spominje „posebne uvjete zdravlja životinja – posebno za zaštitu [Unije] od određenih egzotičnih bolesti ili jamstva istovrijedna onima propisanima ovom Direktivom“, on ponovno propisuje opće zahtjeve sa zemljopisne točke gledišta a da ne upućuje na posebnu treću zemlju. Ni ostali pravni temelji navedenih uredbi, to jest članak 18. stavak 1. prva i četvrta alineja te direktive kao i članak 10. stavak 3. drugi podstavak i stavak 4. prvi podstavak Direktive 91/496, ne upućuju na predmetnu treću zemlju.
Stoga Uredba br. 318/2007 i Provedbena uredba br. 139/2013 ne predstavljaju zaštitne mjere, već, u skladu sa svojim pravnim temeljima, za sve treće zemlje propisuju opće uvjete zdravlja životinja za uvoz životinja u Uniju.
Iz toga slijedi da su nezakonitosti koje je Opći sud utvrdio u presudi ATC i dr., t. 31.
supra
(
EU:T:2013:451
) počinjene u posebnom okviru zaštitnih mjera i da se kao takve ne mogu prenijeti na Uredbu br. 318/2007 i Provedbenu uredbu 139/2013.
Kao drugo, kada je riječ o zakonitosti propisa koji uvoz ptica u Uniju uvjetuje osobito njihovim uzgojem u zatočeništvu i podrijetlom iz trećih zemalja koje mogu pružiti jamstva istovrijedna onima u Uniji, s obzirom na načela proporcionalnosti i opreznosti, najprije valja istaknuti da se, u skladu s poglavljem 1. Priloga II. Uredbi br. 318/2007 i Provedbenoj uredbi br. 139/2013, uvjeti za upis treće zemlje na popis iz članka 17. stavka 3. točke (c) Direktive 92/65 u biti sastoje od dvostrukog jamstva. S jedne strane, zemlja podrijetla mora imati djelotvoran veterinarski sustav sa stručnim laboratorijima. S druge strane, životinje uvezene u Uniju moraju dolaziti iz objekta odobrenog za uzgoj u toj zemlji i stoga ondje biti uzgojene u zatočeništvu. Svrha je tih dvaju uvjeta omogućiti strogi nadzor životinja i brzu provedbu mjera borbe protiv bolesti.
U tom pogledu valja podsjetiti da je u presudi ATC i dr., t. 31.
supra
(
EU:T:2013:451
) Opći sud presudio da sustav koji definira zahtjeve zdravlja životinja kojim su uređeni trgovina i uvoz životinja u Uniju, kako je ustanovljen osobito Direktivom 92/65 i posebno njezinim člankom 17. stavcima 2. i 3. i člankom 18. stavkom 1. prvom i četvrtom alinejom, na kojima se temelji Uredba br. 318/2007, počiva na načelu prethodnog odobrenja. U skladu s tim načelom, zbog razloga vezanih za zdravlje životinja i prevenciju, svaki uvoz životinja iz trećih zemalja u načelu je zabranjen, a dopušten je samo pod uvjetom izričitog odobrenja povezanog s ispunjenjem formalnosti i provedbom prethodnih obveznih kontrola, koje dovode do nastanka popisa trećih zemalja iz kojih je uvoz dopušten (vidjeti u tom smislu presudu ATC i dr., t. 31.
supra
,
EU:T:2013:451
, t.
140.
i
141.
). Stoga Komisija na temelju članka 17. stavka 2. Direktive 92/65 može s tog popisa isključiti ili izbrisati određene treće zemlje, tako da je svaki uvoz životinja iz navedenih zemalja automatski zabranjen (vidjeti u tom smislu presudu ATC i dr., t. 31.
supra
,
EU:T:2013:451
, t.
142.
i
143.
).
Komisija tako raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću za „don[ošenje] pravila koja se odnose na zdravlje životinja radi stavljanja na tržište životinja“, u smislu pete uvodne izjave Direktive 92/65, koja nužno obuhvaća mogućnost nedopuštanja uvoza u Uniju određenih vrsta životinja koje potječu iz određenih zemalja koje ne udovoljavaju propisanim uvjetima uvoza (vidjeti u tom smislu presudu ATC i dr., t. 31.
supra
,
EU:T:2013:451
, t.
146.
). Usto, u skladu s člankom 17. stavkom 3. točkom (c) Direktive 92/65, koji spominje Komisijinu ovlast utvrđenja „posebni[h] uvjet[a] zdravlja životinja – posebno za zaštitu [Unije] od određenih egzotičnih bolesti“, ispunjava se cilj zaštite i prevencije koji je svojstven načelu opreznosti, za čiju provedbu u tom okviru Komisija raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću (vidjeti u tom smislu presudu ATC i dr., t. 31.
supra
,
EU:T:2013:451
, t.
147.
).
U presudi ATC i dr., t. 31.
supra
(
EU:T:2013:451
) Opći je sud tako u bitnome presudio da je odredba koja uvoz ptica u Uniju uvjetuje njihovim podrijetlom iz trećih zemalja koje mogu pružiti jamstva istovrijedna onima u Uniji, kako je sadržana u Uredbi br. 318/2007, bila u skladu s ciljevima i propisima Direktive 92/65 kao i s načelom opreznosti a da pritom nije bila neproporcionalna.
U okolnostima ovog slučaja valja navesti da je taj načelni zaključak primjenjiv kako na Uredbu br. 318/2007 tako i na Provedbenu uredbu br. 139/2013, pri čemu je potonja „kodifikacija“ Uredbe br. 318/2007 te u osnovi preuzima njezin sadržaj (vidjeti gornju točku 30.).
Usto valja istaknuti da navodna „apsolutna zabrana uvoza“ ulovljenih divljih ptica predstavlja samo posljedicu zahtjeva u skladu s kojim životinje moraju potjecati iz objekta odobrenog za uzgoj, gdje su uzgojene u zatočeništvu, a ne iz divljine.
Međutim, uzimajući u obzir neizvjesnosti vezane uz zdravstveno stanje ulovljenih divljih ptica (vidjeti u tom smislu presudu ATC i dr.31.
supra
, , t.
EU:T:2013:451
, t.
159.
), potrebno je utvrditi da zahtjev u skladu s kojim životinje moraju potjecati iz objekta odobrenog za uzgoj, gdje su uzgojene u zatočeništvu, zajedno sa zahtjevom djelotvornog veterinarskog sustava, predstavlja nužan uvjet zdravstvenog nadzora i preventivne kontrole u trećim zemljama podrijetla, a ti su zahtjevi uvjet poštovanja te treće zemlje jamstava istovrijednih onima u Uniji i njezina upisa na popis trećih zemalja iz kojih je uvoz životinja u Uniju dopušten.
Stoga načelo prethodnog odobrenja, kako je opisano u gornjoj točki 64., određeno u skladu s pravnim temeljima Uredbe br. 318/2007 i Provedbene uredbe br. 139/2013 i načelom opreznosti, treba primijeniti ne na temelju pretpostavki o općoj zdravstvenoj situaciji u trećim zemljama podrijetla, nego na temelju dobivanja jamstava o zdravstvenom nadzoru ptica uzgojenih u objektu koji je ta zemlja odobrila za uzgoj. Ta jamstva omogućuju osobito određivanje s dovoljnom znanstvenom sigurnošću ima li u navedenoj zemlji bolesti, neovisno o njezinu zemljopisnom položaju i takvim pretpostavkama.
Iz toga slijedi da Komisija – s obzirom na to da je navodna „apsolutna zabrana uvoza“ ulovljenih divljih ptica u Uniju posljedica jamstava koja se zahtijevaju u skladu s načelom prethodnog odobrenja trećih zemalja – zahtijevajući takva jamstva u Uredbi br. 318/2007 i Provedbenoj uredbi br. 139/2013 u okviru svoje široke diskrecijske ovlasti (vidjeti gornju točku 42.) nije počinila nikakvu očitu pogrešku niti ikakvu ozbiljnu povredu načela proporcionalnosti ili načela opreznosti.
Kao treće, kada je riječ o proporcionalnosti zemljopisnog dosega zabrane uvoza ulovljenih divljih ptica u Uniju u ovom slučaju, valja navesti da je Komisija mogla prekoračiti svoju diskrecijsku ovlast i povrijediti načelo proporcionalnosti samo neodobravanjem uvoza takvih ptica podrijetlom iz područja u kojima očito nema influence ptica.
Međutim, s obzirom na znanstvene podatke koje su stranke dostavile u spis, potrebno je navesti da influenca ptica, u obliku VPIP‑a ili NPIP‑a, može biti prisutna kod divljih ptica na svim kontinentima.
Kao prvo, članak 10.4.27 drugi stavak 23. kodeksa o zdravlju kopnenih životinja OIE‑a glasi:
„Prisutnost virusa influence tipa A kod divljih ptica predstavlja osobit problem. Nijedna država članica ne može u osnovi proglasiti da u njoj nema influence tipa A kod divljih ptica [s obzirom na ograničenja za te ptice od opće obveze obavješćivanja i na razmjenu informacija kako je predviđena za perad].“
U Komisijinu priopćenju od 19. svibnja 2015. OIE ističe i ulogu divljih ptica kao sakupljača i prijenosnika virusa prilikom različitih epidemija influence ptica, inzistirajući pritom na postojanju drugih čimbenika prijenosa, osobito među uzgajalištima peradi kada nisu poduzete odgovarajuće mjere opreza.
Kao drugo, valja utvrditi da su područja Južne Amerike i Oceanije već bila pogođena virusom influence ptica i da su ondje divlje ptice bile zaražene. Suprotni navodi tužiteljâ temelje se na nejasnim zemljovidima OIE‑a koji se odnose samo na ograničena razdoblja (2010., 2011. i 2013.) i na dokumentima koji se odnose isključivo na virus H5N1, iako je EFSA u svojim mišljenjima iz 2005., 2006. i 2008. ispitala različite viruse podtipova H5 i H7.
U tom pogledu najprije valja istaknuti da, u skladu sa znanstvenim podacima koje je podnijela Komisija i čiju pouzdanost tužitelji ne osporavaju, Organizacija Ujedinjenih naroda za hranu i poljoprivredu (FAO) u svojem izvješću o VPIP‑u u Meksiku („Highly Pathogenic Avian Influenza in Mexico (H7N3)“ (Visokopatogena influence ptica u Meksiku (H7N3)), Empres Watch, Vol. 26., kolovoz 2012., str. 63. do 71.) potvrđuje da je virus H7N3 prisutan kod divljih ptica u cijelom svijetu, kako je to pokazala kontrola provedena u Sjevernoj Americi, Južnoj Americi (osobito Peruu), u Europi i Aziji, te navodi da su migracija divljih ptica i kontakt s domaćom peradi način unosa ili širenja najčešće zamijećenog virusa. Nadalje, prema znanstvenom članku koji je podnijela Komisija, virus H5N9 također je otkriven kod divljih ptica u Čileu između 2007. i 2009. („Avian Influenza in wild birds from Chile, 2007‑2009“ (Influenca divljih ptica u Čileu, 2007.‑2009.), Virus Research 199 (2015) str. 42. do 45.). Prema internetskoj stranici OIE‑a, epidemije virusa H7N7 također su primijećene u Australiji 2012. i 2013. Nadalje, novi virusi koji uzrokuju VPIP, osobito virus H5N8, zamijećeni su 2014. u Sjedinjenim Državama i Meksiku i mogli bi se proširiti u Južnu Ameriku te se ondje povezati s virusima koji postoje kod populacije divljih ptica. Naposljetku, pojavio se virus H7N9, niskopatogeni virus koji ne pokazuje gotovo nikakav klinički znak kod ptica, ali predstavlja ozbiljnu opasnost za čovjeka.
Kada je riječ o navodima tužiteljâ u skladu s kojima su se slučajevi zaraza otkriveni u Južnoj Americi odnosili samo na izdvojene divlje ptice, pronađene duž migracijskih putova uz obale Tihog oceana, a ne na žarištima kao što su peradarske farme, valja smatrati da se takva razlika može objasniti nemogućnošću nadziranja divljih ptica tako strogo kao peradi s peradarskih farmi, tako da takva otkrića nužno ostaju izolirana i raspoloživi znanstveni podaci ne moraju predstavljati ukupan broj zaraženih divljih ptica.
Naime, mnoge treće zemlje ne raspolažu sredstvima potrebnima za otkrivanje virusa kod divljih ptica, koje pretpostavlja postojanje sustava veterinarskog nadzora na cijelom državnom području i dijagnoze stručnih laboratorija. Međutim, budući da nije na Komisiji da provodi programe nadzora ili da uspostavlja dijagnostičke laboratorije u trećim zemljama, zemlja podrijetla dužna je dokazati da u njoj nema bolesti, pružajući jamstva koja odgovaraju zahtjevima Unije, poput onih iz Priloga II. Uredbi br. 318/2007 i Provedbenoj uredbi br. 139/2013. U tom pogledu valja, poput Komisije, istaknuti da određene južnoameričke zemlje (Višenacionalna Država Bolivija, Gvajana, Republika Paragvaj, Republika Surinam i Bolivarijanska Republika Venezuela) nisu ni zahtijevale upis na popis zemalja kojima je dopušten uvoz peradi u Uniju, predviđen Uredbom br. 798/2008 (vidjeti gornju točku 24.), s obzirom na to da se taj popis na temelju Priloga I. Provedbenoj uredbi br. 139/2013 (vidjeti gornju točku 30.) primjenjuje i na druge ptice čiji je uvoz dopušten, poput divljih ptica uzgojenih u zatočeništvu.
Kao treće, iz različitih dokumenata koje su stranke podnijele u spis proizlazi da uvoz ulovljenih divljih ptica iz trećih zemalja ostaje visokorizičan način prijenosa, poglavito u razdoblju migracije, i da osobito predstavlja rizik unošenja novih sojeva virusa VPIP‑a i NPIP‑a koji još ne postoje u Uniji, a koji bi se mogli povezati u visokopatogene viruse i izravno ili neizravno prenijeti na europske populacije divljih ptica ili peradi.
Stoga, u skladu s mišljenjem Friedrich‑Loeffler‑Instituta (Institut Friedrich Loeffler) od 25. studenoga 2014. koje su podnijeli sami tužitelji, rizik prijenosa virusa VPIP‑a s divljih ptica na perad u Njemačkoj kvalificiran je kao „visok“, kao i onaj koji proizlazi iz nezakonitog uvoza iz trećih zemalja, dok se rizik koji proizlazi iz zakonitog uvoza iz trećih zemalja – to jest od donošenja Uredbe br. 318/2007 ptica uzgajanih u zatočeništvu – ili iz trgovine među državama članicama kvalificira kao „zanemariv“ te se onaj vezan uz kretanje osoba i vozila u Uniji kvalificira kao „nizak“.
U svojem sljedećem mišljenju od 3. lipnja 2015., koje je dostavila Komisija, Friedrich‑Loeffler‑Institut najprije utvrđuje da „je stanje VPIP‑a u svijetu, koje su uzrokovali različiti sojevi, dosegnulo razinu koja je do sada bez presedana“. Nadalje navodi da su „međusobni prijenosi [virusa H5N8] među divljim pticama i peradi mogući izravnim kontaktom i kontaktom s materijalom kontaminiranim izmetom“ te da se na temelju „visoke učestalosti povezivanja na američkom kontinentu može pretpostaviti da je [navedeni virus] od 2014. već trebao biti vrlo raširen u populaciji divljih ptica Sjeverne Amerike“. Rizik vezan uz divlje ptice u Njemačkoj doista se smanjio na „nisko‑umjereni“ ali samo do kolovoza 2015., razdoblja migracije tih ptica.
Iz svih znanstvenih podataka koje je Komisija dostavila, čiju pouzdanost tužitelji nisu osporili, osobito proizlazi, kao prvo, da prema pravilima OIE‑a na snazi u trenutku kada su se dogodile činjenice nijedna zemlja ne može proglasiti da u njoj nema virusa NPIP‑a i VPIP‑a kod divljih ptica, kao drugo, da su slučajevi zaraze virusom primijećeni u Južnoj Americi i Oceaniji, dok drugi eventualni slučajevi ondje ne mogu biti otkriveni postojećim sredstvima, i, kao treće, da uvoz ulovljenih divljih ptica u Uniju ostaje visokorizičan način prijenosa virusa.
Međutim, tužitelji nisu podnijeli nijedan dokument koji bi jasno i dovoljno uvjerljivo potvrđivao da u određenim zemljama ili na određenim kontinentima, posebno Južnoj Americi i Oceaniji, trajno nema virusa influence ptica ili da općenito ulovljene divlje ptice ne predstavljaju nikakav rizik za širenje tog virusa.
Stoga je potrebno utvrditi da postoji visok stupanj znanstvene nesigurnosti vezane uz rizik širenja influence ptica u Uniji uvozom ulovljenih divljih ptica koje potječu iz trećih zemalja iz cijelog svijeta.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da se prvi prigovor, koji se temelji na ozbiljnoj povredi načela proporcionalnosti zbog preširokog zemljopisnog dosega zabrane uvoza ulovljenih divljih ptica u Uniju iz Uredbe br. 318/2007 i Provedbene uredbe br. 139/2013, ne može prihvatiti.
– Drugi prigovor, koji se odnosi na neprimjenu rješenja koje se sastoji od karantene kao manje ograničavajućeg sredstva
Drugim prigovorom tužitelji navode da je Komisija, s obzirom na usporavanje širenja zaraza u zemljama koje su i dalje pogođene ptičjom gripom, trebala dati prednost rješenju koje se sastoji od karantene, pa čak i dvostruke, to jest istodobno u trećim zemljama i u državi članici uvoza, kao manje ograničavajućem sredstvu borbe protiv navedenog širenja.
Komisija osporava argumentaciju tužiteljâ.
Najprije valja istaknuti da je ovaj prigovor sličan prigovoru koji je Opći sud ispitao u presudi ATC i dr., t. 31.
supra
(
EU:T:2013:451
).
U tom pogledu treba podsjetiti da je Opći sud u presudi ATC i dr., t. 31.
supra
(
EU:T:2013:451
, t.
158.
i
159.
) presudio sljedeće:
Usto, Opći je sud u presudi ATC i dr., t. 31.
supra
(
EU:T:2013:451
) istaknuo da se, kad je riječ o prevenciji rizika, divlje ptice razlikuju od onih uzgajanih u zatočeništvu. Naime, u slučaju potonjih moguće je nametnuti strogu zdravstvenu kontrolu od njihova rođenja, koja može ići dotle da se one uzgoje u zatvorenoj sredini, ili uključivati njihovo odvajanje od peradi. Slijedom toga, Opći sud zaključio je da tužitelji u predmetu u kojem je donesena ta presuda ne mogu Komisiji prigovarati da je donijela očito neproporcionalnu mjeru time što je razlikovala divlje ptice od onih uzgajanih u zatočeništvu (vidjeti u tom smislu presudu ATC i dr., t. 31.
supra
,
EU:T:2013:451
, t.
162.
i
163.
).
U ovom slučaju treba navesti da tužitelji nisu podnijeli nijedan dokument takve naravi da može dovesti u pitanje te ocjene Općeg suda, koje su u skladu s načelima proporcionalnosti i opreznosti te s mišljenjem EFSA‑e iz 2006., kao i, uostalom, s mišljenjem EFSA‑e iz 2008. Nasuprot tomu, navodno „usporavanje širenja zaraza“, na koje se tužitelji pozivaju, upitno je s obzirom na znanstvene podatke koje je podnijela Komisija (vidjeti gornje točke 74. do 82.).
Stoga u okolnostima ovog slučaja valja smatrati da je zaključak iz gornje točke 91. primjenjiv iz istih razloga kako u odnosu na Uredbu br. 318/2007 tako i u odnosu na Provedbenu uredbu br. 139/2013, pri čemu potonja predstavlja „kodifikaciju“ Uredbe br. 318/2007 i uglavnom preuzima njezin sadržaj (vidjeti gornju točku 30.).
Iz toga slijedi da se drugi prigovor, koji se temelji na ozbiljnoj povredi načela proporcionalnosti zbog neprimjene rješenja koje se sastoji od karantene kao manje ograničavajućeg sredstva borbe protiv influence ptica, ne može prihvatiti.
– Treći prigovor, koji se odnosi na neprimjenjivanje intenzivnijeg nadzora ptica selica kao najučinkovitijeg sredstva
Trećim prigovorom tužitelji navode da bi intenzivniji nadzor ptica selica, uz eventualnu obvezu preventivnog zatvaranja uzgojene peradi duž migracijskih putova, za Komisiju bio učinkovitije sredstvo borbe protiv širenja ptičje gripe.
Komisija osporava argumentaciju tužiteljâ.
Najprije, dovoljno je navesti da je prijenos virusa influence s divljih ptica selica usporedni način prijenosa, koji ne sprečava prijenos virusa s divljih ptica ulovljenih u divljini. Slijedom toga, intenzivniji nadzor ptica selica, čak i uz pojačane biosigurnosne mjere, poput obveznog zatvaranja peradi na migracijskim putovima u Uniju, ne može biti zamjensko rješenje koje je učinkovitije od zabrane uvoza ulovljenih divljih ptica u Uniju.
Usto valja smatrati da nadzor ptica selica, zajedno s testiranjem divljih ptica, nije realna zamjenska mjera, s obzirom na svoju složenost, velik trošak i malu reprezentativnost. Stoga Komisija priznaje da se testiranja provedena u Uniji na oko 50000 divljih ptica 2008. za koja su bila upotrijebljena znatna sredstva odnose na tako malen broj ptica da se rezultat ne može smatrati reprezentativnim.
U svakom slučaju, treba navesti da Unija trećim zemljama, osobito onima Južne Amerike i Afrike, ne može nametnuti provođenje intenzivnijeg nadzora divljih ptica.
Stoga treba zaključiti da se zdravstveno stanje divljih ptica može pratiti i poznavati s dovoljnom znanstvenom sigurnošću samo ako su te ptice uzgojene u zatočeništvu i stalno nadzirane putem učinkovitog veterinarskog sustava u objektima za uzgoj koji su u tu svrhu odobreni.
Iz toga slijedi da se treći prigovor, koji se odnosi na ozbiljnu povredu načela proporcionalnosti neprimjenom intenzivnijeg nadzora ptica selica kao manje ograničavajućeg sredstva borbe protiv influence ptica, ne može prihvatiti.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da Komisija donošenjem Uredbe br. 318/2007 i Provedbene uredbe br. 139/2013 prilikom izvršavanja svoje široke diskrecijske ovlasti nije počinila nikakvu očitu pogrešku niti ikakvu ozbiljnu povredu načela proporcionalnosti, osobito s obzirom na zemljopisni doseg zabrane uvoza ulovljenih divljih ptica u Uniju, ili načela opreznosti.
Drugi tužbeni razlog stoga treba odbiti.
Treći tužbeni razlog, koji se temelji na ozbiljnoj povredi dužne pažnje
Trećim tužbenim razlogom tužitelji, temeljeći se osobito na presudi ATC i dr., t. 31.
supra
(
EU:T:2013:451
), navode da je Komisija ozbiljno povrijedila obvezu dužne pažnje u okviru zakonodavnog postupka time što je zabranu uvoza ulovljenih divljih ptica u Uniju nastavila temeljiti na mišljenjima EFSA‑e iz 2005. i 2006. „bez ikakve kritičnosti“ a da od ESFA‑e nije zahtijevala recentnije mišljenje i da nije uzela u obzir aktualno stanje znanstvenih spoznaja, koje je prikupio osobito OIE i koje su utvrđene od 2010. Posebno ističu da su prilikom donošenja Provedbene uredbe br. 139/2013 načini širenja i rizici kontaminacije virusom ptičje gripe već bili proučavani i praćeni gotovo deset godina te da je Komisija trebala uzeti u obzir podatke OIE‑a kojima se utvrđuje potpuno nepostojanje slučajeva zaraze ptičjom gripom kod divljih ptica Južne Amerike kao i potpuno nepostojanje kontakta između divljih ptica Južne Amerike ili Oceanije i ptica iz pogođenih azijskih zemalja.
Tužitelji s obzirom na znanstvene spoznaje smatraju da su određene zemlje u kojima nema zaraze trebale biti izuzete od zabrane uvoza ulovljenih divljih ptica u Uniju te da bi rješenje koje se sastoji od karantene, uz intenzivniji nadzor ptica selica, predstavljalo prikladnije sredstvo. Nadalje, Uredba br. 318/2007 i Provedbena uredba br. 139/2013 trebale bi vjerno odražavati stanje znanstvenih spoznaja ne samo prilikom njihova donošenja već također tijekom cijelog razdoblja njihove valjanosti, što bi značilo njihovu prilagodbu kako vrijeme protječe ako je to nužno. Usto, Komisija je propustila od EFSA‑e zahtijevati da posebno prouči rizike vezane uz međunarodnu trgovinu peradi.
Komisija osporava argumentaciju tužiteljâ.
Iz ustaljene sudske prakse, međutim, proizlazi da je u slučaju kada institucija raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću nadzor poštovanja jamstava dodijeljenih pravnim poretkom Unije u upravnim postupcima od temeljne važnosti. Takva jamstva za nadležnu instituciju osobito uključuju obvezu brižljivog i nepristranog ispitivanja svih relevantnih elemenata predmetnog slučaja i obvezu dovoljnog obrazlaganja svoje odluke. Naime, Komisijino poštovanje obveze da pažljivo prikupi sve činjenice koje su joj prijeko potrebne za izvršavanje njezinih širokih diskrecijskih ovlasti kao i njezin nadzor od suda Unije to su važniji jer izvršavanje navedenih diskrecijskih ovlasti podliježe samo sudskom nadzoru merituma, koji je ograničen na traženje očite pogreške (vidjeti u tom smislu presudu ATC i dr., t. 31.
supra
,
EU:T:2013:451
, t.
84.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju valja, kao prvo, pojasniti pravni doseg nezakonitosti utvrđenih u presudi ATC i dr., t. 31.
supra
(
EU:T:2013:451
) i, kao drugo, odlučiti o postojanju Komisijine povrede dužne pažnje.
Kao prvo, kada je riječ o dosegu utvrđenja nezakonitosti zbog povreda dužne pažnje iz presude ATC i dr., t. 31.
supra
(
EU:T:2013:451
), najprije treba razlikovati činjenični okvir ovog slučaja od onoga u predmetu u kojem je donesena navedena presuda.
U presudi ATC i dr., t. 31.
supra
,
EU:T:2013:451
) Opći sud osobito je utvrdio da je Komisija, najprije, Odluku 2005/760 (vidjeti gornju točku 8.) temeljila na pogrešci koja se tiče činjenica – to jest na zamjeni uzoraka, ptici zaraženoj virusom H5N1 otkrivenoj u karantenskom centru Essexa (Ujedinjena Kraljevina), koja je u početku pogrešno katalogizirana kao da potječe iz Surinama u Južnoj Americi, premda je kasnije otkriveno da u stvari potječe iz Tajvana u Aziji – te je, nadalje, povrijedila svoju obvezu dužne pažnje donijevši više odluka o produljenju svoje prvotne odluke (vidjeti gornju točku 9.) a da nije uzela u obzir rezultate izvješća u kojem se ta pogreška navodi. Stoga je Komisija propustila pojasniti razloge zbog kojih je, bez obzira na to, ocijenila nužnim održati suspenziju uvoza divljih ptica koje potječu iz Južne Amerike i odrediti rizična područja na temelju članka 18. stavka 1. Direktive 91/496 (vidjeti u tom smislu presudu ATC i dr., t. 31.
supra
,
EU:T:2013:451
, t.
114.
).
Međutim, Uredba br. 318/2007 i Provedbena uredba br. 139/2013, koje su u ovom slučaju mjerodavne, utvrđujući opće uvjete zdravlja životinja na temelju članka 17. Direktive 92/65, jasno se razlikuju od Odluke 2005/760 i od odluka o njezinu produljenju, za koje je Opći sud u presudi ATC i dr., t. 31.
supra
,
EU:T:2013:451
) presudio da su nezakonite. Naime, s jedne strane, te uredbe, za razliku od tih odluka, ne predstavljaju zaštitne mjere koje se odnose na rizična područja u smislu članka 18. stavka 1. Direktive 91/496, za koje bi trebalo pažljivo ispitati poseban rizik u odnosnim trećim zemljama. S druge strane, navedene uredbe, za razliku od navedenih odluka, ne podliježu vremenski ograničenoj primjeni zbog koje bi mjeru po njezinu isteku trebalo preispitati kako bi se opravdalo njezino eventualno produljenje.
Usto, Komisija se u ovom slučaju nije temeljila ni na jednoj dokazanoj pogrešci te stoga neuzimanjem u obzir bilo kakvog izvješća koje spominje takvu pogrešku nije mogla povrijediti svoju dužnost pažnje.
Iz toga slijedi da su nezakonitosti koje je Opći sud utvrdio u presudi ATC i dr., t. 31.
supra
,
EU:T:2013:451
) počinjene u posebnom kontekstu koji se sastoji od zaštitnih mjera koje se temelje na dokazanoj pogrešci i da se ih kao takve ne može prenijeti na Uredbu br. 318/2007 i Provedbenu uredbu 139/2013.
Kao drugo, u ovom slučaju potrebno je utvrditi da je Komisija – temeljeći najprije donošenje Uredbe br. 318/2007 osobito na znanstvenoj nesigurnosti koja je, kada je riječ o rizicima vezanima uz uvoz ulovljenih divljih ptica (vidjeti gornju točku 17.) proizlazila iz mišljenja EFSA‑e iz 2006. te je, uostalom, potkrijepljena recentnijim znanstvenim podacima koje je Komisija dostavila (vidjeti gornje točke 74. do 82.) – ispunila svoju dužnost pažnje u vezi sa znanstvenim obrazlaganjem zabrane uvoza ulovljenih divljih ptica u Uniju, uzimajući osobito u obzir postojanje različitih podtipova virusa, uz virus H5N1.
Usto, Komisija je 2007. od EFSA‑e zatražila novo konsolidirano mišljenje (vidjeti gornju točku 25.). Međutim, valja, poput Komisije, smatrati da je konsolidirano mišljenje EFSA‑e iz 2008. o aspektima zdravlja i dobrobiti životinja kod influence ptica i o riziku njezina unošenja u peradarske farme Unije potvrdilo temeljnu hipotezu mišljenja EFSA‑e iz 2006. u skladu s kojom su divlje ptice predstavljale prirodni rezervoar influence ptica te se opseg njihove zaraze mogao vrlo teško otkriti jer nisu pokazivale kliničke znakove bolesti ili su ih vrlo slabo pokazivale.
Kada je riječ o Provedbenoj uredbi br. 139/2013, također valja utvrditi da Komisija njezinim donošenjem nije povrijedila svoju dužnost pažnje. Naime, tužitelji nisu podnijeli nijedan dokument koji omogućuje dokazivanje da najrecentniji znanstveni podaci pobijaju glavne točke zaključaka mišljenja EFSA‑e iz 2006., na kojem se temelji donošenje Uredbe br. 318/2007, čiju „kodifikaciju“ predstavlja Provedbena uredba br. 139/2013.
Usto Komisija je početkom 2014., prije podnošenja ove tužbe (vidjeti gornju točku 34.), od EFSA‑e zatražila novo mišljenje. Iako se to mišljenje odnosilo samo na virus H5N8, valja smatrati da takav nalog upućuje na to da je Komisija pravilno reagirala na razvoj okolnosti koje su mjerodavne za ponovnu procjenu njezinih mjera borbe protiv influence ptica.
Nadalje, iz spisa proizlazi da su mišljenja EFSA‑e iz 2008. i iz 2014. potvrdila rizike povezane s divljim pticama, osobito onim ulovljenima, i prevladavajuću znanstvenu nesigurnost kada je riječ o prijenosu influence ptica. Isto tako, Kodeks o zdravlju OIE‑a propisuje da „[n]ijedna država članica ne može u osnovi proglasiti da u njoj nema influence tipa A kod divljih ptica“ (vidjeti gornju točku 74.).
Stoga zadržavanje zabrane uvoza u Uniju ulovljenih divljih ptica ne proizlazi iz ozbiljne povrede dužne pažnje, već se, nasuprot tomu, temelji na znanstvenim mišljenjima EFSA‑e koja nisu dovedena u pitanje Kodeksom o zdravlju OIE‑a u okviru Komisijine široke diskrecijske ovlasti, koja je izvršena a da nije počinjena očita pogreška.
Usto, kada je riječ o navodu u skladu s kojim je Komisija propustila od EFSA‑e zatražiti da posebno prouči rizike vezane uz međunarodnu trgovinu peradi, potrebno je utvrditi, s jedne strane, da je on bespredmetan jer je riječ o usporednom načinu prijenosa virusa influence ptica koji ne sprečava rizik vezan uz ulovljene divlje ptice i, s druge strane, da je činjenično nepotkrijepljen jer je Komisija od 2000. od EFSA‑e zatražila detaljna znanstvena mišljenja o rizicima vezanima uz uvoz peradi te je slijedom toga donijela različite akte, među kojima Uredbu br. 798/2008 (vidjeti gornju točku 24.). Usto, način prijenosa navedenog virusa putem peradi ponovno je ispitan u mišljenju EFSA‑e iz 2014.
Naposljetku, Komisija navodi, a da tužitelji to nisu osporili, da je 31. ožujka 2015., uzimajući u obzir nedavno utvrđena masivna žarišta influence ptica i povezivanje virusa H5N8 i drugih virusa podtipa H5, pozvala EFSA‑u da provede novo istraživanje o načinima prijenosa i osobito o ulozi virusa koji uzrokuju NPIP koje je teško otkriti kod divljih ptica, ali su potencijalno opasni za čovjeka.
Iz svega što je prethodno navedeno proizlazi da donošenjem i održavanjem na snazi Uredbe br. 318/2007 i Provedbene uredbe br. 139/2013 Komisija nije počinila nikakvu očitu pogrešku prilikom izvršavanja svoje široke diskrecijske ovlasti niti ikakvu ozbiljnu povredu svoje dužne pažnje.
Treći tužbeni razlog stoga treba odbiti.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na ozbiljnoj povredi slobode izbora zanimanja, slobode poduzetništva i prava vlasništva (članci 15. do 17. Povelje o temeljnim pravima).
Prvim tužbenim razlogom tužitelji navode da zabrana uvoza u Uniju divljih ptica, kako je propisana Uredbom br. 318/2007 i Provedbenom uredbom br. 139/2013, ozbiljno povređuje njihovu slobodu izbora zanimanja, slobodu poduzetništva i njihovo pravo vlasništva, kako su zajamčeni člancima 15. do 17. Povelje o temeljnim pravima. Posebno ističu da je ta zabrana onemogućila obavljanje njihove djelatnosti uvoza i preprodaje ulovljenih divljih ptica i iskorištavanje karantenskih centara koje su u tu svrhu izgradili prije 2005. Tako su oni zbog smanjenja prihoda i gubitka ulaganja u te karantenske centre dovedeni do „praga siromaštva“ odnosno „ruba propasti“. U okviru tog tužbenog razloga također ponavljaju svoje prigovore vezane uz neproporcionalnu narav navedene zabrane, osobito zbog njezina zemljopisno preširokog dosega.
Komisija osporava argumentaciju tužiteljâ.
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da sloboda izbora zanimanja, sloboda poduzetništva i pravo vlasništva predstavljaju temeljna prava utvrđena člancima 15. do 17. Povelje o temeljnim pravima. Međutim, ta prava nisu apsolutna, nego ih treba poštovati s obzirom na njihovu funkciju u društvu. Slijedom toga, njihovo izvršavanje može biti ograničeno, pod uvjetom da ta ograničenja stvarno odgovaraju ciljevima u općem interesu kojima teži Unija i u odnosu na zadani cilj ne predstavljaju nerazmjerno i neprihvatljivo uplitanje koje dovodi u pitanje samu bit tako zajamčenih prava (vidjeti u tom smislu presudu ATC i dr., t. 31.
supra
,
EU:T:2013:451
, t.
188.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju najprije valja istaknuti da je ovaj tužbeni razlog sličan jednom od tužbenih razloga koje je Opći sud ispitao u presudi ATC i dr., t. 31.
supra
,
EU:T:2013:451
).
U tom pogledu nužno je podsjetiti da je u presudi ATC i dr., t. 31.
supra
, (
EU:T:2013:451
, t.
190.
) Opći sud presudio sljedeće:
U ovom slučaju valja smatrati da je zaključak iz gornje točke 128. primjenjiv iz istih razloga, kako u odnosu na Uredbu br. 318/2007 tako i u odnosu na Provedbenu uredbu br. 139/2013, koja predstavlja „kodifikaciju“ Uredbe br. 318/2007 i uglavnom preuzima njezin sadržaj (vidjeti gornju točku 30.).
Naime, tužitelji u ovom predmetu nisu ni dokazali ni navodili da Uredba br. 318/2007 i Provedbena uredba br. 139/2013 dovode u pitanje samu bit njihovih temeljnih prava.
Nadalje, tužitelji sami priznaju da još i danas obavljaju svoju djelatnost trgovine pticama, pri čemu pojašnjavaju da se ona danas odnosi na ptice uzgojene u Uniji koje su kupljene od trećih osoba ili „proizvedene po velikim troškovima“ u njihovim vlastitim uzgajalištima.
Međutim, treba smatrati da eventualno smanjenje prihoda ili gubitak zarade vezan uz razliku u cijeni između ptica uzgajanih u zatočeništvu i onih ulovljenih u divljini očito ne može dovesti u pitanje samu bit temeljnih prava, koja znatno prelazi poslovnu priliku.
U tom pogledu važno je istaknuti da tužitelji, kao trgovci životinjama, zadržavaju svu slobodu uvoza ukrasnih ptica uzgojenih u zatočeništvu, trgovanja njima i korištenja svojih karantenskih centara u tu svrhu. U skladu s člankom 5. Uredbe br. 318/2007 i Provedbene uredbe br. 139/2013, uvoz ukrasnih ptica uzgojenih u zatočeništvu, za razliku od uvoza ptica ulovljenih u divljini, bio je i ostaje dopušten ako su ispunjeni određeni zahtjevi zdravlja životinja.
Stoga statistike o uvozu divljih ptica u Uniju koje je dostavila Komisija, a koje tužitelji nisu osporili, čak pokazuju, nakon pada između 2005. i 2006., porast između 2006. i 2010. te još veći porast između 2010. i 2014. Komisija je podnijela i popis trinaest objekata koji se nalaze u šest trećih zemalja – to jest Argentinskoj Republici, Kanadi, Republici Čileu, Sjedinjenim Američkim Državama, Državi Izrael i Republici Filipinima – kojima je, u skladu s člankom 4. i Prilogom II. Uredbi br. 318/2007, a zatim Provedbenoj uredbi br. 139/2013 (vidjeti gornju točku 20.), odobreno izvoziti u Uniju divlje ptice uzgojene u zatočeništvu.
Valja također, poput Komisije i suprotno navodima tužiteljâ, istaknuti da karantenski centri i dalje ostaju korisni u Uniji. Naime, za divlje ptice uzgojene u zatočeništvu, kao i za određene divlje ptice za koje je dopušten uvoz zbog iznimnih pravila predviđenih člankom 2. Uredbe br. 318/2007 i Provedbene uredbe br. 139/2013, postoji dvostruka obveza karantene jer se ona primjenjuje i u zemlji izvoznici i u Uniji.
Stoga, prema statistikama koje je dostavila Komisija i koje tužitelji nisu osporili, broj karantenskih centara u Uniji od 2007. nije se znatno smanjio te su čak odobreni novi centri. Primjerice, 2014. godine Njemačka je imala 24 aktivna karantenska centra, kao i 2007.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da mjere sadržane u Uredbi br. 318/2007 i Provedbenoj uredbi br. 139/2013 predstavljaju legitimna i proporcionalna ograničenja slobode izbora zanimanja i slobode poduzetništva kao i prava vlasništva tužiteljâ u skladu s člankom 52. stavkom 1. Povelje o temeljnim pravima, u smislu sudske prakse navedene u gornjoj točki 126., te da donošenjem i održavanjem na snazi navedenih uredbi Komisija prilikom izvršavanja svoje široke diskrecijske ovlasti nije počinila nikakvu očitu pogrešku niti ikakvu ozbiljnu povredu tih temeljnih prava.
Stoga prvi tužbeni razlog treba odbiti.
Budući da donošenjem i održavanjem na snazi Uredbe br. 318/2007 i Provedbene uredbe br. 139/2013 Komisija nije počinila nikakvu očitu pogrešku prilikom izvršavanja svoje široke diskrecijske ovlasti i da, uzimajući u obzir načelo opreznosti, nije ni dovoljno ozbiljno povrijedila načelo proporcionalnosti, ni svoju dužnu pažnju, ni temeljna prava tužiteljâ na temelju članaka 15. do 17. Povelje o temeljnim pravima, valja zaključiti da tužitelji u ovom slučaju nisu dokazali postojanje Komisijina nezakonitog postupanja.
Tužba za naknadu štete
Utvrđenje da u ovom slučaju nema Komisijina nezakonitog postupanja dovoljno je za isključenje izvanugovorne odgovornosti te institucije a da nije potrebno, s jedne strane, ispitati njezine navode o nedopuštenosti i neosnovanosti tužbe kada je riječ o uzročnoj vezi i šteti koju navode tužitelji ni, s druge strane, prihvatiti zahtjev potonjih da se kao stručnjak pozove B. V., direktor OIE‑a.
Stoga tužbu za naknadu štete valja u cijelosti odbiti.
Troškovi
Sukladno odredbama članka 134. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da tužitelji nisu uspjeli u postupku, valja im naložiti snošenje vlastitih troškova i Komisijinih troškova sukladno njezinu zahtjevu.

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (osmo vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Društvima Zoofachhandel Züpke GmbH, Zoohaus Bürstadt, Helmut Ofenloch GmbH & Co. KG i Zoofachgeschäft – Vogelgroßhandel Import‑Export Heinz Marche te Riti Bürgel i Norbertu Kassu nalaže se snošenje vlastitih troškova i troškova Europske komisije.

Gratsias
Kancheva
Wetter
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 17. ožujka 2016.
Potpisi
Sadržaj

Okolnosti spora

Predstavljanje tužitelja

Direktive 91/496/EEZ i 92/65/EEZ

Mišljenje EFSA‑e iz 2005.

Odluka 2005/760/EZ i produljenje donesenih mjera

Mišljenje EFSA‑e iz 2006.

Uredba (EZ) br. 318/2007

Mišljenje EFSA‑e iz 2008.

Provedbena uredba (EU) br. 139/2013

Presuda ATC i dr./Komisija iz 2013.

Mišljenje EFSA‑e iz 2014.

Postupak i zahtjevi stranaka

Pravo

Postojanje nezakonitog postupanja

Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na ozbiljnoj povredi načela proporcionalnosti

– Prvi prigovor, koji se odnosi na preširok zemljopisni doseg zabrane uvoza ulovljenih divljih ptica u Uniju

– Drugi prigovor, koji se odnosi na neprimjenu rješenja koje se sastoji od karantene kao manje ograničavajućeg sredstva

– Treći prigovor, koji se odnosi na neprimjenjivanje intenzivnijeg nadzora ptica selica kao najučinkovitijeg sredstva

Treći tužbeni razlog, koji se temelji na ozbiljnoj povredi dužne pažnje

Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na ozbiljnoj povredi slobode izbora zanimanja, slobode poduzetništva i prava vlasništva (članci 15. do 17. Povelje o temeljnim pravima).

Tužba za naknadu štete

Troškovi
(
*1
)   * Jezik postupka: njemački