CELEX: 62021CJ0119
Recurs
Întocmirea unei liste de substanțe supuse autorizării
Regulamentul (CE) nr. 1907/2006
Anexa XIV
Listă de substanțe identificate în vederea unei eventuale includeri în anexa XIV
Actualizarea înscrierii substanței bisfenol A ca «substanță care prezintă motive de îngrijorare deosebită»

Prin recursul formulat, PlasticsEurope AISBL, o asociație care reprezintă interesele producătorilor europeni de materii plastice, solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 16 decembrie 2020, PlasticsEurope/ECHA (T‑207/18, denumită în continuare „hotărârea atacată”,
EU:T:2020:623
), prin care acesta a respins acțiunea sa având ca obiect anularea Deciziei ED/01/2018 a directorului executiv al Agenției Europene pentru Produse Chimice (ECHA) din 3 ianuarie 2018 (denumită în continuare „decizia în litigiu”), prin care intrarea existentă referitoare la bisfenolul A în lista substanțelor identificate în vederea unei eventuale includeri în anexa XIV la Regulamentul (CE) nr. 1907/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2006 privind înregistrarea, evaluarea, autorizarea și restricționarea substanțelor chimice (REACH), de înființare a Agenției Europene pentru Produse Chimice, de modificare a Directivei 1999/45/CE și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 793/93 al Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 1488/94 al Comisiei, precum și a Directivei 76/769/CEE a Consiliului și a Directivelor 91/155/CEE, 93/67/CEE, 93/105/CE și 2000/21/CE ale Comisiei (
JO 2006, L 396, p. 1
, rectificare în
JO 2007, L 136, p. 3
, Ediție specială, 13/vol. 60, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 253/2011 al Comisiei din 15 martie 2011 (
JO 2011, L 69, p. 7
) (denumit în continuare „Regulamentul REACH”), a fost completată în sensul că bisfenolul A a fost identificat de asemenea ca substanță care intră sub incidența articolului 57 litera (f) din Regulamentul REACH, și anume cele care pot avea efecte grave asupra mediului din cauza proprietăților care afectează sistemul endocrin și care suscită un nivel de îngrijorare echivalent cu cel pentru alte substanțe enumerate la articolul 57 literele (a)-(e) din acest regulament.
Cadrul juridic
Articolul 2 din Regulamentul REACH, intitulat „Aplicarea”, prevede la alineatul (8) litera (b) că intermediarii izolați la locul de producție și intermediarii izolați transportați sunt exceptați de la titlul VII din acest regulament, care supune regimului autorizării substanțele care prezintă motive de îngrijorare deosebită în sensul acestuia.
Articolul 3 din regulamentul menționat, intitulat „Definiții”, prevede la punctul 15:
„prin «intermediar» se înțelege o substanță care este produsă în vederea unei transformări chimice și consumată sau utilizată în cadrul acesteia, în scopul transformării într‑o altă substanță (denumită în continuare «sinteză»):
(a)
prin «intermediar neizolat» se înțelege o substanță care, în cursul sintezei, nu este scoasă în mod intenționat din echipamentul în care are loc sinteza (cu excepția prelevării de probe). Asemenea echipamente includ vasul de reacție, echipamentele auxiliare ale acestuia și orice echipamente prin care trece (trec) substanța (substanțele) în cursul unui proces continuu sau discontinuu, precum și conductele prin care are loc transferul de la un vas de reacție la altul în vederea efectuării următoarei etape a reacției, dar exclud cuvele sau alte recipiente în care este (sunt) depozitată (depozitate) substanța (substanțele) după producere;
(b)
prin «intermediar izolat la locul de producere» se înțelege o substanță care nu îndeplinește criteriile care definesc un intermediar neizolat și în cazul căreia producerea substanței și sinteza unei (unor) alte (altor) substanțe din acest intermediar se desfășoară în același loc, fiind efectuate de către una sau mai multe persoane juridice;
(c)
prin «intermediar izolat transportat» se înțelege un intermediar care nu îndeplinește criteriile unor intermediari neizolați și care este transportat între diferite locuri (instalații) sau furnizat către alte locuri (instalații).”
Articolul 7 din același regulament, intitulat „Înregistrarea și notificarea substanțelor aflate în compoziția articolelor”, prevede la alineatul (2):
„Orice fabricant sau importator de articole notifică [ECHA], în conformitate cu alineatul (4) al prezentului articol, dacă substanța îndeplinește criteriile enunțate la articolul 57 și este identificată în conformitate cu articolul 59 alineatul (1), în cazul în care sunt îndeplinite toate condițiile de mai jos:
(a)
substanța este prezentă în articolele respective în cantități care totalizează, anual, peste o tonă/fabricant sau importator;
(b)
substanța este prezentă în articolele respective în concentrație de peste 0,1 % din greutate.”
Articolul 17 din Regulamentul REACH, intitulat „Înregistrarea intermediarilor izolați la locul de producere”, prevede la alineatul (3):
„Alineatul (2) se aplică numai intermediarilor izolați la locul de producere, cu condiția ca producătorul să confirme că substanța este produsă și utilizată numai în condiții strict controlate, deoarece este menținută izolată, prin mijloace tehnice, în mod riguros, de‑a lungul întregului ciclu de viață. Se utilizează tehnologii și proceduri de control în vederea reducerii la minim a emisiilor și a oricărei expuneri care ar putea rezulta.
În cazul în care nu sunt îndeplinite aceste condiții, înregistrarea cuprinde informațiile menționate la articolul 10.”
Articolul 18 din acest regulament, intitulat „Înregistrarea intermediarilor izolați transportați”, prevede la alineatul (4):
„Alineatele (2) și (3) se aplică intermediarilor izolați transportați numai în cazul în care producătorul sau importatorul confirmă el însuși sau declară că a primit confirmarea de la utilizator că sinteza unei (unor) alte substanțe din intermediarul în cauză se desfășoară în alte locuri în următoarele condiții strict controlate: […]”
Potrivit articolului 33 din regulamentul menționat, intitulat „Obligația de a comunica informații privind substanțele din articole”:
„(1)   Orice furnizor al unui articol care conține o substanță, care îndeplinește criteriile formulate în articolul 57, identificată în conformitate cu articolul 59 alineatul (1), într‑o concentrație de peste 0,1 % din greutate, îi furnizează beneficiarului articolului suficiente informații, pe care le are la dispoziție, pentru a permite utilizarea în condiții de securitate a articolului, inclusiv, cel puțin, denumirea substanței respective.
(2)   La cererea unui consumator, orice furnizor al unui articol care conține o substanță, care îndeplinește criteriile formulate în articolul 57, identificată în conformitate cu articolul 59 alineatul (1), într‑o concentrație de peste 0,1 % din greutate, îi furnizează consumatorului suficiente informații, pe care le are la dispoziție, pentru a permite o utilizare în condiții de securitate a articolului, inclusiv, cel puțin, denumirea substanței respective.
Informațiile relevante se furnizează gratuit în termen de 45 de zile de la data primirii cererii.”
Articolul 57 din același regulament, intitulat „Substanțe care trebuie incluse în anexa XIV”, are următorul cuprins:
„În anexa XIV pot fi incluse următoarele substanțe în conformitate cu procedura stabilită la articolul 58:
(a)
substanțele care îndeplinesc criteriile de clasificare în clasa de pericol cancerigenitate categoria 1A sau 1B în conformitate cu secțiunea 3.6 din anexa I la Regulamentul (CE) nr. 1272/2008;
(b)
substanțele care îndeplinesc criteriile de clasificare în clasa de pericol mutagenicitatea celulelor embrionare categoria 1A sau 1B în conformitate cu secțiunea 3.5 din anexa I la Regulamentul (CE) nr. 1272/2008;
(c)
substanțele care îndeplinesc criteriile de clasificare în clasa de pericol toxicitate pentru reproducere categoria 1A sau 1B, efecte adverse asupra funcției sexuale și fertilității sau asupra dezvoltării, în conformitate cu secțiunea 3.7 din anexa I la Regulamentul (CE) nr. 1272/2008;
(d)
substanțele care sunt persistente, bioacumulative și toxice, în conformitate cu criteriile formulate în anexa XIII la prezentul regulament;
(e)
substanțele care sunt foarte persistente și foarte bioacumulative, în conformitate cu criteriile formulate în anexa XIII la prezentul regulament;
(f)
substanțele, cum ar fi cele care afectează sistemul endocrin sau cele care au proprietăți persistente, bioacumulative și toxice sau foarte persistente și foarte bioacumulative, care nu îndeplinesc criteriile menționate la litera (d) sau (e), pentru care există dovezi științifice ale unor probabile efecte grave asupra sănătății umane și a mediului, care suscită un nivel de îngrijorare echivalent cu cel pentru alte substanțe enumerate la literele (a)-(e) și care sunt identificate individual, de la caz la caz, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 59.”
Articolul 59 din Regulamentul REACH, intitulat „Identificarea substanțelor menționate la articolul 57”, prevede la alineatele (3), (4), (7) și (8):
„(3)   Orice stat membru poate să întocmească un dosar în conformitate cu anexa XV pentru substanțele care, în opinia sa, îndeplinesc criteriile formulate la articolul 57 și să îl transmită [ECHA]. Dosarul poate să se limiteze, după caz, la o trimitere la o intrare din partea 3 din anexa VI la Regulamentul (CE) nr. 1272/2008. [ECHA] pune acest dosar la dispoziția celorlalte state membre în termen de 30 de zile de la primire.
(4)   [ECHA] publică pe pagina sa de internet un anunț prin care se notifică întocmirea unui dosar pentru o substanță în conformitate cu anexa XV. [ECHA] invită toate părțile interesate să își prezinte [ECHA] observațiile în termenul specificat.
[…]
(7)   Atunci când se prezintă sau se primesc observații, [ECHA] transmite dosarul Comitetului statelor membre în termen de 15 zile de la încheierea perioadei de 60 de zile menționate la alineatul (5).
(8)   În cazul în care, în termen de 30 de zile de la transmitere, Comitetul statelor membre ajunge la un acord unanim cu privire la identificare, [ECHA] include substanța în lista menționată la alineatul (1). [ECHA] poate să includă substanța respectivă în recomandările pe care le face în conformitate cu articolul 58 alineatul (3).”
Regulamentul REACH cuprinde o anexă XI, intitulată „Norme generale pentru adaptarea regimului standard de testare menționat în anexele VII‑X”, al cărei punct 1.2, intitulat „Importanța dovezilor”, prevede:
„Dovezile provenite din mai multe surse independente de informații sunt considerate suficiente pentru a conduce la presupunerea/concluzia că substanța are sau nu o anumită proprietate periculoasă, în timp ce informațiile provenite dintr‑o singură sursă sunt considerate insuficiente pentru a susține această afirmație.
Pot fi considerate suficiente dovezile provenite în urma utilizării unor metode de testare noi, neincluse încă în metodele de testare menționate la articolul 13 alineatul (3) sau a unei metode de testare recunoscute la nivel internațional de către [Comisia Europeană] sau [ECHA] ca fiind echivalentă, care să conducă la concluzia că substanța are sau nu o anumită proprietate periculoasă.
În cazul în care sunt disponibile suficiente dovezi pentru prezența sau absența unei anumite proprietăți periculoase:
–
este oportun să se omită alte teste suplimentare pe animale vertebrate pentru proprietatea respectivă;
–
se pot omite testele suplimentare care nu implică animale vertebrate.
În toate cazurile, este necesar să se prezinte o documentație corespunzătoare și de încredere.”
Istoricul litigiului
Bisfenolul A [2,2‑bis (4‑hidroxifenil)propan sau 4,4’‑izopropilidendifenol, nr. CE 201‑245‑8, nr. CAS 0000080‑05‑7] este o substanță utilizată în principal drept intermediar, ca monomer la fabricarea unor polimeri precum policarbonatul și rășinile epoxidice. În plus, bisfenolul A poate fi utilizat în scopuri neintermediare, în special la fabricarea hârtiei termice.
La 4 ianuarie 2017, ECHA a adoptat Decizia ED/01/2017 prin care a considerat că bisfenolul A trebuie înscris în lista substanțelor care trebuie incluse în anexa XIV la Regulamentul REACH (denumită în continuare „lista substanțelor candidate”), pentru motivul că această substanță fusese identificată ca fiind o „substanță toxică pentru reproducere”, în sensul articolului 57 litera (c) din acest regulament.
La 6 iulie 2017, ECHA a adoptat Decizia ED/30/2017, prin care intrarea existentă referitoare la substanța bisfenol A în lista substanțelor candidate a fost completată. Astfel, această substanță a fost identificată și ca substanță care intră sub incidența articolului 57 litera (f), și anume cele care au proprietăți care afectează sistemul endocrin și care pot avea efecte grave asupra sănătății umane care suscită un nivel de îngrijorare echivalent cu cel pentru alte substanțe enumerate la articolul 57 literele (a)-(e) din regulamentul menționat.
La 29 august 2017, Umweltbundesamt (Oficiul Federal pentru Mediu, Germania) a prezentat, în temeiul articolului 59 alineatul (3) din Regulamentul REACH, un dosar în conformitate cu dispozițiile anexei XV la acest regulament (denumit în continuare „dosarul întocmit în conformitate cu anexa XV”), propunând ca bisfenolul A să fie identificat ca fiind și o substanță care afectează sistemul endocrin pentru care există dovezi științifice ale unor efecte grave probabile asupra mediului, în sensul articolului 57 litera (f) din regulamentul menționat.
La 5 septembrie 2017, ECHA a publicat dosarul întocmit în conformitate cu anexa XV.
În aceeași zi, în conformitate cu articolul 59 alineatul (4) din Regulamentul REACH, ECHA a invitat toate părțile interesate să își prezinte observațiile cu privire la acest dosar.
La 20 octombrie 2017, reclamanta a prezentat, în numele membrilor săi, observații cu privire la dosarul respectiv.
Ulterior, Oficiul Federal pentru Mediu a pregătit un document purtând data de 14 decembrie 2017 care conținea răspunsurile sale la toate comentariile privind identificarea bisfenolului A primite de ECHA cu ocazia consultării publice.
ECHA a transmis dosarul cuprinzând comentariile privind identificarea bisfenolului A Comitetului statelor membre (denumit în continuare „CEM”), în conformitate cu articolul 59 alineatul (7) din Regulamentul REACH. CEM a primit dosarul întocmit în conformitate cu anexa XV, un proiect de acord al CEM și un document de lucru care conținea evaluarea proprietăților intrinsece ale bisfenolului A în scopul identificării sale în temeiul articolului 57 litera (f) din regulamentul menționat (denumit în continuare „documentul de sprijin”).
În cadrul celei de a 57‑a reuniuni, care a avut loc între 11 și 15 decembrie 2017, CEM a ajuns la un acord unanim cu privire la identificarea bisfenolului A ca substanță care îndeplinește aceste criterii. Patru state membre s‑au abținut de la vot. Motivele identificării bisfenolului A au fost expuse într‑o versiune modificată a documentului de sprijin, astfel cum a fost adoptată la 14 decembrie 2017.
Mai întâi, documentul de sprijin în versiunea sa finală concluzionează, pe baza unei analize a unei multitudini de studii, că bisfenolul A corespunde definiției de perturbator endocrin, astfel cum a fost stabilită la nivelul Organizației Mondiale a Sănătății (OMS) și interpretată de Grupul consultativ de experți în domeniul perturbatorilor endocrini al Comisiei. Mai precis, acest document de sprijin concluzionează că datele
in vitro
și
in vivo
analizate indică faptul că bisfenolul A acționează în calitate de agonist de estrogen la anumite specii de pești, precum și ca antagonist tiroidian la anumite specii de amfibieni.
În continuare, acest document constată că analizele diferiților taxoni de nevertebrate demonstrează că este posibil ca efectele grave ale bisfenolului A să rezulte din modul de acțiune endocrin.
În sfârșit, se arată că se consideră că efectele bisfenolului A asupra peștilor și a amfibienilor suscită un nivel de îngrijorare echivalent cu cel pentru substanțele enumerate la articolul 57 literele (a)-(e) din Regulamentul REACH, și anume substanțele cancerigene, mutagene și toxice pentru reproducere sau substanțele persistente, bioacumulative și toxice (denumite în continuare „substanțele PBT”) și cele foarte persistente și foarte bioacumulative (denumite în continuare „substanțele vPvB”). În acest scop, documentul de sprijin, în versiunea sa finală, arată în special caracterul grav și ireversibil al efectelor asupra organismelor și populațiilor, precum și dificultățile întâmpinate în stabilirea unui nivel sigur de expunere la bisfenol A.
La 3 ianuarie 2018, în urma acordului unanim în cadrul CEM și conform articolului 59 alineatul (8) din Regulamentul REACH, ECHA a adoptat decizia în litigiu, prin care intrarea existentă referitoare la substanța bisfenol A în lista substanțelor candidate a fost completată în sensul că această substanță intră de asemenea, pentru motivele expuse în versiunea finală a documentului de sprijin, în categoria substanțelor care figurează la acest articol 57 litera (f), și anume a celor având proprietăți care afectează sistemul endocrin și care pot avea efecte grave asupra mediului ce suscită un nivel de îngrijorare echivalent cu cel pentru alte substanțe enumerate la articolul 57 literele (a)-(e) din regulamentul menționat.
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 23 martie 2018, reclamanta a introdus o acțiune în anularea deciziei în litigiu.
În susținerea acțiunii formulate, reclamanta a invocat patru motive. Primul motiv era întemeiat pe existența mai multor erori vădite de apreciere în identificarea bisfenolului A ca substanță care prezintă motive de îngrijorare deosebită, în sensul articolului 57 litera (f) din Regulamentul REACH. Prin intermediul celui de al doilea motiv, reclamanta a invocat o încălcare a articolului 59 din acest regulament coroborat cu articolul 57 litera (f) din regulamentul menționat. Al treilea motiv privea o încălcare a articolului 2 alineatul (8) litera (b) din același regulament. Prin intermediul celui de al patrulea motiv, reclamanta a invocat o încălcare a principiului proporționalității.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins această acțiune.
Concluziile părților în fața Curții
Recurenta solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate;
–
anularea deciziei în litigiu;
–
cu titlu subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal pentru ca acesta să se pronunțe cu privire la acțiunea sa în anulare și
–
obligarea ECHA la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a cheltuielilor de judecată aferente procedurii în fața Tribunalului, inclusiv a celor efectuate de interveniente.
ECHA solicită Curții:
–
respingerea recursului și
–
obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.
Republica Federală Germania solicită Curții:
–
respingerea recursului și
–
obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.
Republica Franceză solicită Curții respingerea recursului.
ClientEarth solicită Curții:
–
respingerea recursului și
–
obligarea recurentei la suportarea propriilor cheltuieli de judecată, a cheltuielilor de judecată efectuate de ECHA, de Republica Franceză și de ea însăși, inclusiv a cheltuielilor de judecată efectuate în primă instanță.
Cu privire la recurs
În susținerea recursului formulat, recurenta invocă cinci motive.
Primul motiv este întemeiat pe mai multe erori de drept pe care Tribunalul le‑ar fi săvârșit în cadrul controlului pe care trebuie să îl exercite asupra evaluării de către ECHA a elementelor de probă științifice în vederea aplicării articolului 57 litera (f) din Regulamentul REACH. Acest motiv cuprinde patru aspecte, privind controlul exercitat de Tribunal în ceea ce privește, în primul rând, neluarea în considerare de către ECHA a unor studii fiabile și pertinente care contrazic decizia sa finală, în al doilea rând, luarea în considerare de către ECHA a unor studii cu un grad scăzut de fiabilitate care susțin decizia sa finală, în al treilea rând, acordarea de către ECHA a unei greutăți mai importante studiilor care susțin decizia sa finală și, în sfârșit, în al patrulea rând, neluarea în considerare de către ECHA a studiilor referitoare la bisfenolul A realizate de alte agenții și instituții ale Uniunii.
Al doilea motiv este întemeiat pe o interpretare eronată a articolului 57 litera (f) din Regulamentul REACH, pe denaturarea înscrisurilor recurentei și pe o încălcare a dreptului de a fi ascultat.
Al treilea motiv este întemeiat pe erori de drept pe care Tribunalul le‑ar fi săvârșit în aprecierea elementelor de probă referitoare la fiabilitatea unor studii științifice, precum și pe o pretinsă denaturare a elementelor de probă.
Al patrulea motiv este întemeiat pe o interpretare eronată a principiului precauției.
Al cincilea motiv este întemeiat pe o interpretare eronată a articolului 2 alineatul (8) litera (b) din Regulamentul REACH și pe nerespectarea obligației de motivare.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe mai multe erori de drept ale Tribunalului cu ocazia controlului pe care acesta trebuie să îl exercite asupra evaluării de către ECHA a elementelor de probă științifice în vederea aplicării articolului 57 litera (f) din Regulamentul REACH
Cu privire la primul aspect al primului motiv, referitor la controlul exercitat de Tribunal în ceea ce privește neluarea în considerare de către ECHA a unor studii fiabile și pertinente care contrazic decizia sa finală
–
Argumentația părților
Prin intermediul primului aspect al primului motiv, recurenta arată că Tribunalul a efectuat, la punctul 64 din hotărârea atacată, o interpretare și o aplicare eronate a principiului excelenței științifice, a noțiunii de „valoare probantă a elementelor de probă” și a obligației care revine ECHA de a ține seama de toate informațiile pertinente.
Prin faptul că a considerat, la acest punct 64, că „o eroare vădită de apreciere nu poate fi constatată decât dacă ECHA ar fi ignorat complet și eronat un studiu fiabil a cărui includere ar fi modificat evaluarea globală a elementelor de probă astfel încât decizia [în litigiu] ar fi fost lipsită de plauzibilitate”, Tribunalul ar fi permis ECHA să ignore studii științifice fiabile, cu condiția să nu le fi ignorat „complet și eronat”. Procedând astfel, Tribunalul ar fi încălcat întinderea controlului său jurisdicțional asupra deciziilor ECHA, chiar dacă acest control se limitează la cel al erorii vădite de apreciere. Dacă un studiu este fiabil și pertinent, rezultatele acestui studiu ar trebui luate în considerare în cadrul evaluării forței probante a elementelor de probă, ținând seama de obligația ECHA de a lua în considerare toate informațiile pertinente.
Hotărârea atacată ar stabili, în plus, un nivel de probă inacceptabil și nerealizabil în materie de contestație a forței probante a elementelor de probă reținute de ECHA în cadrul evaluării sale în temeiul articolului 57 litera (f) din Regulamentul REACH, făcând astfel să revină recurentei sarcina probei de a demonstra, pe de o parte, că ECHA a ignorat complet și eronat un studiu și, pe de altă parte, că luarea în considerare a acestui studiu ar fi modificat evaluarea globală a elementelor de probă așa încât decizia finală a ECHA ar fi fost lipsită de plauzibilitate.
O atare cerință ar fi de asemenea contrară
ratio legis
și noțiunii de „valoare probantă”, astfel cum este definită la punctul 1.2 din anexa XI la acest regulament. În fapt, o evaluare a forței probante a elementelor de probă s‑ar aplica, prin definiție, atunci când există mai mult de un studiu care justifică o concluzie, un singur studiu nefiind, așadar, niciodată suficient pentru a infirma concluzia la care ajunge ECHA. Potrivit reclamantei, orice omisiune de a ține seama de rezultatele unui studiu științific fiabil referitor la bisfenolul A care sunt pertinente pentru proprietatea care este examinată în cadrul unei evaluări a forței probante a elementelor de probă constituie o eroare vădită de apreciere, o neîndeplinire a obligației care revine ECHA de a ține seama de toate informațiile pertinente și o încălcare a principiului excelenței științifice.
ECHA, Republica Federală Germania, Republica Franceză și ClientEarth contestă argumentația recurentei și susțin că primul aspect al primului motiv este nefondat.
–
Aprecierea Curții
Trebuie să se constate că argumentația dezvoltată de recurentă în cadrul primului aspect al primului său motiv provine dintr‑o interpretare eronată a motivelor pertinente ale hotărârii atacate.
La punctul 62 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat în mod întemeiat că trebuie să se recunoască ECHA o largă putere de apreciere în vederea identificării substanțelor care prezintă motive de îngrijorare deosebită în temeiul articolului 57 litera (f) din Regulamentul REACH, având în vedere evaluările științifice și tehnice foarte complexe pe care această agenție trebuie să le realizeze în acest context (a se vedea prin analogie Hotărârea din 22 noiembrie 2017, Comisia/Bilbaína de Alquitranes și alții,
C‑691/15 P
,
EU:C:2017:882
, punctul
, precum și Hotărârea din 15 octombrie 2020, Deza/Comisia,
C‑813/18 P
, nepublicată,
EU:C:2020:832
, punctul
).
În această privință trebuie amintit că, din moment ce autoritățile Uniunii dispun de o largă putere de apreciere, în special în ceea ce privește elementele factuale de ordin științific și tehnic deosebit de complexe pentru a determina natura și întinderea măsurilor pe care le adoptă în acest cadru, controlul instanței Uniunii trebuie să se limiteze la a examina dacă exercitarea unei asemenea puteri nu este afectată de o eroare vădită sau de un abuz de putere ori dacă aceste autorități nu au depășit în mod vădit limitele puterii lor de apreciere. Astfel, într‑un atare context, instanța Uniunii nu poate să substituie prin aprecierea sa cu privire la elementele factuale de ordin științific și tehnic pe cea a instituțiilor, care sunt singurele cărora Tratatul FUE le‑a încredințat această sarcină (Hotărârea din 21 iulie 2011, Nickel Institute,
C‑14/10
,
EU:C:2011:503
, punctul
, și Hotărârea din 15 octombrie 2020, Deza/Comisia,
C‑813/18 P
, nepublicată,
EU:C:2020:832
, punctul
).
Puterea largă de apreciere a autorităților Uniunii, care presupune un control jurisdicțional limitat al exercitării sale, nu se aplică exclusiv în ceea ce privește natura și sfera de aplicare a dispozițiilor care trebuie adoptate, ci se aplică, într‑o anumită măsură, și constatării datelor de bază. Cu toate acestea, un astfel de control jurisdicțional, chiar dacă are o întindere limitată, impune ca autoritățile Uniunii autoare ale actului în cauză să fie în măsură să demonstreze în fața instanței Uniunii că actul a fost adoptat prin exercitarea efectivă a puterii lor de apreciere, care presupune luarea în considerare a tuturor elementelor și circumstanțelor pertinente ale situației pe care acest act a urmărit să o reglementeze (Ordonanța din 4 septembrie 2014, Cindu Chemicals și alții/ECHA,
C‑289/13 P
, nepublicată,
EU:C:2014:2175
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
La punctul 63 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat că, „[î]n speță, identificarea substanței în cauză ca prezentând motive de îngrijorare deosebită a fost efectuată recurgându‑se la abordarea bazată pe forța probantă a elementelor de probă. Potrivit punctului 1.2 din anexa XI la Regulamentul [REACH], această abordare se caracterizează prin faptul că presupunerea că substanța are sau nu o anumită proprietate periculoasă poate fi confirmată în mod valabil prin elemente de probă provenite din mai multe surse independente de informații, în timp ce informațiile provenite dintr‑o singură sursă pot fi insuficiente pentru a permite formularea acestei presupuneri sau a acestei concluzii”.
Tribunalul a mai subliniat în cadrul acestui punct că „identificarea unei substanțe recurgându‑se la abordarea bazată pe forța probantă a elementelor de probă trebuie efectuată pe baza unor date complete care să permită autorității competente să exercite puterea de apreciere de care dispune în temeiul articolelor 57 și 59 din [acest regulament], luând în considerare în același timp toate elementele de probă relevante și disponibile la data la care autoritatea adoptă decizia sa”.
În lumina acestor principii expuse de Tribunal la punctele 62 și 63 din hotărârea atacată, pe care recurenta nu le repune în discuție în recursul formulat, este necesar să se examineze conținutul punctului 64 din această hotărâre. Tribunalul a considerat în mod întemeiat, la punctul 64 menționat, că ECHA are posibilitatea, în cadrul evaluării forței probante a elementelor de probă, „să înlăture studiile pe care nu le consideră pertinente pentru motive plauzibile legate de coerența internă a evaluării efectuate”. Tribunalul a statuat de asemenea fără a săvârși o eroare că obligația care revine ECHA de a lua în considerare toate elementele de probă pertinente și disponibile nu implică faptul că toate studiile care au fost realizate, independent de fiabilitatea sau de pertinența lor, trebuie în mod necesar să fie incluse în evaluarea sa, în special în raport cu împrejurarea că bisfenolul A este una dintre substanțele cele mai studiate la nivel mondial.
În ultima teză a punctului 64 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că „o eroare vădită de apreciere nu poate fi constatată decât dacă ECHA ar fi ignorat complet și eronat un studiu fiabil a cărui includere ar fi modificat evaluarea globală a elementelor de probă, astfel încât decizia finală ar fi fost lipsită de plauzibilitate”.
Contrar afirmațiilor recurentei, această teză nu poate fi interpretată în sensul că Tribunalul a considerat că ECHA putea, ținând seama de puterea de apreciere extinsă de care dispune, să ignore elementele pertinente ale unui studiu fiabil a cărui luare în considerare ar fi modificat evaluarea globală a elementelor de probă așa încât decizia finală nu ar fi fost plauzibilă. Mai precis, termenii „complet și eronat”, interpretați în lumina contextului în care se înscriu, vizează tocmai cazul în care ECHA și‑ar fi încălcat obligația de a ține seama de asemenea elemente pertinente, fiabile și hotărâtoare în cadrul evaluării sale. În schimb, nu poate constitui o eroare vădită de apreciere ignorarea de către ECHA a elementelor nepertinente ale unui studiu fiabil sau a elementelor care în orice caz nu ar fi fost susceptibile să modifice evaluarea globală astfel încât decizia finală să nu fie plauzibilă.
Pe baza acestor considerații, Tribunalul a examinat, la punctele 66-70 din hotărârea atacată, dacă, având în vedere diferitele studii prezentate de recurentă, ECHA a ignorat elemente pertinente ale unui studiu fiabil a cărui luare în considerare ar fi modificat evaluarea globală a elementelor de probă.
Așa cum a subliniat domnul avocat general la punctul 90 din concluzii, Tribunalul a arătat, la punctele 67 și 69 din hotărârea atacată, că ECHA a luat în considerare, fie și indirect, elementele pertinente a două dintre cele patru studii invocate de recurentă. În ceea ce privește elementele studiilor invocate de recurentă care nu au fost luate în considerare de ECHA, Tribunalul a controlat efectiv, la punctele 66-68 din hotărârea atacată, aprecierea ECHA cu privire la lipsa de pertinență a acestor elemente. Procedând astfel, Tribunalul nu a încălcat întinderea controlului jurisdicțional care îi revine în temeiul jurisprudenței amintite la punctele 47-45 din prezenta hotărâre.
În ceea ce privește pretinsa eroare de drept săvârșită de Tribunal referitor la sarcina probei care revine recurentei, este suficient să se arate că acest argument provine din aceeași interpretare eronată a motivelor pertinente ale hotărârii atacate, identificată la punctul 52 din prezenta hotărâre.
Prin urmare, primul aspect al primului motiv trebuie respins ca fiind nefondat.
Cu privire la al doilea aspect al primului motiv, referitor la controlul exercitat de Tribunal în ceea ce privește luarea în considerare de către ECHA a unor studii cu un grad scăzut de fiabilitate care susțin decizia sa finală
–
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al doilea aspect al primului motiv, recurenta reproșează Tribunalului că a considerat, la punctul 82 din hotărârea atacată, că ECHA putea invoca studii cu un grad scăzut de fiabilitate pentru a identifica bisfenolul A ca substanță care prezintă motive de îngrijorare deosebită. Or, gradul scăzut de fiabilitate al unui studiu s‑ar opune în mod absolut și general luării în considerare a acestuia.
Deși recurenta nu contestă faptul că pot fi luate în considerare studii nestandard ca elemente de probă, ea susține, în schimb, că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept considerând că ECHA putea reține ca element de probă probant studii puțin fiabile sau nefiabile pentru a întemeia decizia în litigiu.
Prin faptul că a acordat ECHA o astfel de marjă de manevră, hotărârea atacată ar permite aceste agenții să efectueze o selecție arbitrară de date științifice și să aleagă printre acestea pe cele care îi confirmă ipoteza. Potrivit recurentei, ECHA nu se poate întemeia în niciun caz pe rezultatele unor studii nefiabile sau cu grad scăzut de fiabilitate, pentru a‑și valida concluzia, doar studiile‑cheie putând fi utilizate în acest sens. Or, Tribunalul ar fi considerat în mod eronat, la punctele 168, 169, 174 și 184 din hotărârea atacată, că ECHA putea să ia în considerare asemenea studii nefiabile sau cu un grad scăzut de fiabilitate nu numai ca studiu „venind în susținerea” concluziilor sale, ci și ca studiu‑cheie.
Potrivit reclamantei, studiile cu un grad scăzut de fiabilitate sau studiile nefiabile sunt studii care nu îndeplinesc cerințele generale de calitate științifică stabilite de organismele științifice pentru ca rezultatele acestora să fie reținute ca elemente de probă științifice. Studiile nestandard nu ar trebui să fie înlăturate în mod automat, dar ar putea fi nefiabile și nepertinente în cazul, de exemplu, în care metodologia lor nu este documentată în mod corespunzător și nici justificată sau în cel în care au fost realizate pe baza unei concepții de studiu eronate. În schimb, date științifice de slabă calitate nu ar putea fi invocate ca elemente de probă științifice pentru a justifica decizii ale ECHA.
ECHA, Republica Federală Germania, Republica Franceză și ClientEarth contestă argumentația reclamantei și susțin că al doilea aspect al primului motiv este nefondat.
–
Aprecierea Curții
La punctele 71-90 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat motivul prin care recurenta a criticat luarea în considerare de către ECHA a unor studii „nestandard” sau „exploratorii”, și anume studii care nu ar fi fost efectuate în conformitate cu metodele validate la nivel național sau internațional.
La punctul 76 din această hotărâre, Tribunalul a amintit că „ECHA a ajuns la identificarea bisfenolului A ca substanță care prezintă motive de îngrijorare deosebită în temeiul articolului 57 litera (f) din Regulamentul [REACH] urmând abordarea bazată pe forța probantă a elementelor de probă”, care impune ca autoritatea competentă să ia în considerare „toate elementele de probă pertinente”.
La finalul unei analize a dispozițiilor relevante ale acestui regulament, Tribunalul a statuat, la punctul 82 din hotărârea menționată, că „date nestandard sau nevalidate pot veni în susținerea concluziilor privind proprietățile intrinsece ale unei anumite substanțe atunci când ECHA urmează abordarea bazată pe forța probantă a elementelor de probă în identificarea unei substanțe ca prezentând motive de îngrijorare deosebită”. Tribunalul a mai precizat în cadrul acestui punct că este „inerent acestei abordări faptul că caracterul lor nestandard și, dacă este cazul, fiabilitatea lor scăzută trebuie să fie luate în considerare în cadrul ponderării elementelor de probă în vederea concluzionării cu privire la proprietățile intrinsece ale unei substanțe, fără ca fiabilitatea scăzută a unui anumit studiu să se opună în mod absolut și general luării în considerare a acestuia în cadrul identificării unei substanțe în temeiul articolului 57 litera (f) din Regulamentul [REACH]”.
Punctul menționat trebuie coroborat cu punctul 106 din hotărârea atacată, din care reiese că documentul de sprijin, în versiunea sa finală, a identificat studiile‑cheie în funcție de fiabilitatea și de pertinența lor. Studii fiabile care oferă cele mai multe informații cu privire la modul de acțiune endocrin și efectele sale sunt calificate în documentul de sprijin drept „studii‑cheie”, în timp ce studiile de o fiabilitate mai puțin ridicată și care prezintă mai puține informații cu privire la modul de acțiune endocrin contribuie numai la susținerea concluziilor întemeiate în principal pe studii‑cheie și contribuie astfel la forța probantă a elementelor de probă.
Reiese din cele ce precedă că Tribunalul a considerat că ECHA putea să țină seama cu ocazia evaluării forței probante a elementelor de probă de care dispunea de studii cu grade de fiabilitate variabile, cu condiția expresă ca gradul lor de fiabilitate să fie luat în considerare la ponderarea elementelor de probă, așa încât să acorde o importanță preponderentă studiilor celor mai fiabile. Procedând astfel, Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept, contrar celor afirmate de recurentă.
Pe baza acestor considerații, Tribunalul a statuat, tot fără a săvârși o eroare de drept, la punctele 168, 169, 174, 175 și 184 din hotărârea atacată, că ECHA putea lua în considerare anumite studii care prezintă un grad scăzut de fiabilitate, în special atunci când aceste studii veneau în susținerea unor concluzii deduse din studiile cu o valoare probantă mai ridicată și care constituiau studii‑cheie.
În consecință, al doilea aspect al primului motiv trebuie respins ca nefondat.
Cu privire la al treilea aspect al primului motiv, referitor la eroarea de drept și la denaturarea elementelor de probă săvârșite de Tribunal atunci când a statuat că ECHA putea privilegia studiile științifice care susțin decizia sa finală
–
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al treilea aspect al primului motiv, recurenta arată că, la punctele 106, 116-118, 152 și 208 din hotărârea atacată, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept validând abordarea ECHA care consta în a atribui o pondere mai mare unor studii științifice care vin în susținerea ipotezei reținute de această agenție. Procedând în acest mod, Tribunalul ar fi denaturat de asemenea elementele de probă prezentate în fața sa, ar fi încălcat principiul excelenței științifice, principiile referitoare la aplicabilitatea noțiunii de „forță probantă a elementelor de probă”, astfel cum este definită la punctul 1.2 din anexa XI la Regulamentul REACH, și obligația de a ține seama de toate informațiile pertinente.
În ceea ce privește punctele 106 și 208 din hotărârea atacată, recurenta susține că Tribunalul a constatat că selecția de studii‑cheie nu se bazează în mod strict pe fiabilitatea acestor studii, ci se întemeiază de asemenea pe aspectul dacă ele vin în susținerea ipotezei reținute de ECHA.
La punctele 116-118 din hotărârea atacată, Tribunalul ar fi afirmat că ECHA ar trebui să se întemeieze, atunci când evaluează forța probantă a elementelor de probă de care dispune, pe datele rezultate din studii
in vitro
în pofida caracterului lor eventual mai puțin fiabil și neconcludent, în măsura în care, pe de o parte, aceste date vin în sprijinul efectelor observate în timpul studiilor
in vivo
asupra peștilor și a amfibienilor și, pe de altă parte, acestea corespund concluziilor deduse din efectele
in vivo
observate. Tribunalul ar fi restrâns astfel posibilitatea părților afectate de a contesta efectiv comportamentul ECHA în fața instanțelor Uniunii.
La punctul 152 din hotărârea atacată, Tribunalul ar fi apreciat în plus că deficiențele studiului Chen
et al
. (2015) trebuie apreciate în raport cu capacitatea acestui studiu de a susține totuși concluzia pe care acesta trebuie să o confirme.
Tribunalul ar fi statuat de asemenea în mod eronat că ECHA putea decide să rețină sau nu studii cu un grad scăzut de fiabilitate, după cum rezultatele lor validează sau resping ipoteza agenției.
ECHA, Republica Federală Germania, Republica Franceză și ClientEarth contestă argumentația reclamantei și susțin că al treilea aspect al primului motiv este nefondat.
–
Aprecierea Curții
Prin intermediul celui de al treilea aspect al primului motiv, recurenta consideră că Tribunalul a validat abordarea urmată de ECHA potrivit căreia forța probantă a studiilor trebuie să depindă de capacitatea acestora din urmă de a confirma sau de a infirma ipoteza susținută de ECHA. Or, acest aspect se întemeiază pe o interpretare eronată a punctelor 106, 116-118, 152 și 208 din hotărârea atacată.
Astfel, după cum s‑a arătat la punctele 65 și 66 din prezenta hotărâre, punctul 106 din hotărârea atacată descrie distincția stabilită în documentul de sprijin, în versiunea sa finală, între, pe de o parte, studiile fiabile care oferă cele mai multe informații cu privire la modul de acțiune endocrin și efectele sale, care sunt calificate drept „studii‑cheie”, și, pe de altă parte, studiile de o fiabilitate mai puțin ridicată și care prezintă mai puține informații cu privire la modul de acțiune endocrin, care vin numai în susținerea concluziilor deduse în principal din studiile‑cheie. Cu alte cuvinte, abordarea descrisă la punctul 106 menționat nu stabilește o distincție între studii care confirmă sau infirmă ipoteza reținută de ECHA, ci între studii fiabile și studii mai puțin fiabile.
Această constatare este aplicabilă și la punctele 116-118, 152 și 208 din hotărârea atacată.
În consecință, Tribunalul nu a „validat”, la punctele 106, 116-118, 152 și 208 din hotărârea atacată, o pretinsă abordare a ECHA care ar consta în a privilegia studiile științifice care vin în sprijinul ipotezei reținute de această agenție.
Prin urmare, al treilea aspect al primului motiv trebuie respins ca nefondat.
Cu privire la al patrulea aspect al primului motiv, referitor la controlul exercitat de Tribunal în ceea ce privește neluarea în considerare de către ECHA a studiilor referitoare la bisfenolul A realizate de alte agenții și instituții ale Uniunii
–
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al patrulea aspect al primului motiv, recurenta consideră că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept statuând, la punctele 109 și 176 din hotărârea atacată, că ECHA a putut să ignore, cu ocazia evaluării care a condus la adoptarea deciziei în litigiu, concluziile referitoare la datele privind bisfenolul A efectuate de alte agenții și instituții ale Uniunii, și anume raportul Uniunii cu privire la evaluarea riscurilor prezentate de bisfenolul A, elaborat de Regatul Unit în luna februarie 2010 în conformitate cu Regulamentul (CEE) nr. 793/93 al Consiliului din 23 martie 1993 privind evaluarea și controlul riscurilor prezentate de substanțele existente (
JO 1993, L 84, p. 1
, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 197), precum și cu Protocolul pentru evaluarea pericolelor prezentate de bisfenolul A, astfel cum a fost dezvoltat de Autoritatea Europeană pentru Siguranța Alimentară (EFSA).
Reclamanta susține că concluzii științifice și/sau abordări privind aprecierea datelor, care sunt pertinente la nivelul Uniunii cu privire la aceeași substanță, nu pot fi înlăturate pentru simplul motiv că au fost adoptate având în vedere un obiectiv diferit. Ignorarea lor ar putea favoriza divergențe normative și contradicții și ar fi incompatibilă cu principiul excelenței științifice. Aceasta ar conduce la rezultatul absurd potrivit căruia nicio dată sau o mai bună practică rezultată din alte cadre normative nu ar fi niciodată pertinentă pentru identificarea unei substanțe drept substanță care prezintă motive de îngrijorare deosebită în temeiul Regulamentului REACH.
În plus, Tribunalul a statuat că obiectivele diferite urmărite de mai multe surse de informații puteau conduce la concluzii diferite în ceea ce privește fiabilitatea datelor științifice. Or, fiabilitatea unui studiu științific ar fi intrinsecă, ar depinde de respectarea unor cerințe științifice minime și nu ar putea varia în funcție de contextul în care a fost realizat acest studiu.
ECHA, Republica Federală Germania, Republica Franceză și ClientEarth contestă argumentația prezentată de recurentă și susțin că al patrulea aspect al primului motiv este nefondat.
–
Aprecierea Curții
Trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 256 alineatul (1) TFUE și cu articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, recursul se limitează la chestiuni de drept. Tribunalul este singurul competent să constate și să aprecieze faptele pertinente, precum și să aprecieze elementele de probă. Rezultă că, în cadrul unui recurs, Curtea nu este competentă să se pronunțe asupra situației de fapt și nici, în principiu, să examineze probele pe care Tribunalul le‑a reținut în susținerea acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 octombrie 2021, Vialto Consulting/Comisia,
C‑650/19 P
,
EU:C:2021:879
, punctul
și jurisprudența citată).
Competența de control a Curții asupra constatărilor de fapt realizate de Tribunal se întinde, așadar, în special la controlul inexactității materiale a acestor constatări care rezultă din înscrisurile din dosar, la calificarea juridică a acestora, la denaturarea situației de fapt și a elementelor de probă și la problema dacă normele în materia sarcinii și administrării probelor au fost respectate (Hotărârea din 25 ianuarie 2007, Sumitomo Metal Industries și Nippon Steel/Comisia,
C‑403/04 P și C‑405/04 P
,
EU:C:2007:52
, punctul
, precum și Hotărârea din 11 mai 2017, Dyson/Comisia,
C‑44/16 P
,
EU:C:2017:357
, punctul
).
Este suficient să se arate în această privință că, prin argumentația prezentată în cadrul celui de al patrulea aspect al primului motiv, recurenta urmărește în realitate să obțină o reexaminare a aprecierilor de fapt efectuate de Tribunal, pentru care Curtea nu este competentă în cadrul unui recurs, astfel cum rezultă din jurisprudența amintită la punctele 84 și 85 din prezenta hotărâre (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2021, PlasticsEurope/ECHA,
C‑876/19 P
, nepublicată,
EU:C:2021:1047
, punctul
).
Prin urmare, al patrulea aspect al primului motiv trebuie respins ca inadmisibil.
Rezultă că primul motiv trebuie respins ca fiind în parte nefondat și în parte inadmisibil.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o denaturare a înscrisurilor recurentei, pe o interpretare eronată a articolului 57 litera (f) din Regulamentul REACH și pe o încălcare a dreptului de a fi ascultat
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al doilea motiv, recurenta arată că, la punctele 220-226 din hotărârea atacată, referitoare la criteriul nivelului de îngrijorare echivalent cu cel pentru alte substanțe enumerate la articolul 57 literele (a)-(e) din Regulamentul REACH, prevăzut la litera (f) a acestui articol, Tribunalul a denaturat înscrisurile recurentei, a interpretat în mod eronat această din urmă dispoziție și a încălcat dreptul recurentei de a fi ascultată.
La punctul 224 din hotărârea atacată, Tribunalul ar fi confundat echivalența nivelului de îngrijorare cu echivalența proprietăților. Astfel, Tribunalul ar fi denaturat argumentele invocate de recurentă în măsura în care a considerat că aceasta afirma că o substanță trebuie să prezinte proprietăți PBT și/sau vPvB pentru a putea intra sub incidența articolului 57 litera (f) din Regulamentul REACH.
Or, recurenta arată că a susținut în fața Tribunalului că o substanță nu putea intra sub incidența acestei dispoziții decât dacă nivelul de îngrijorare pentru mediu suscitat de această substanță era echivalent cu nivelul de îngrijorare suscitat de substanțele PBT și/sau vPvB menționate la articolul 57 literele (d) și (e) din acest regulament, fără ca proprietățile acestei substanțe să trebuiască să fie în mod necesar echivalente cu cele ale substanțelor PBT și/sau vPvB.
În plus, recurenta afirmă că a demonstrat deficiențele care afectează evaluarea nivelului de îngrijorare echivalent realizată de ECHA. În această privință, recurenta susține că această demonstrație figurează în răspunsul său la întrebările adresate de Tribunal. În primul rând, la punctul 63 din acest răspuns, recurenta ar fi constatat că din anexa XIII la Regulamentul REACH și din lucrările pregătitoare ale acestuia reiese că nivelul de îngrijorare deosebită pentru mediu peste care o substanță trebuie calificată drept substanță PBT și/sau vPvB este legat intrinsec de caracterul ireversibil al efectelor unor astfel de substanțe după o acumulare în mediu.
În al doilea rând, la punctul 65 din răspunsul menționat, argumentul recurentei ar fi privit aspectul dacă ECHA stabilise un nivel de îngrijorare pentru mediu echivalent cu cel pentru substanțele care prezintă proprietăți PBT și/sau vPvB pentru bisfenolul A, care este rapid degradabil și prezintă un potențial scăzut de bioacumulare.
În al treilea rând, la punctele 66-75 din același răspuns, recurenta ar fi susținut că ECHA a omis să demonstreze existența unui asemenea nivel de îngrijorare prin alte proprietăți decât persistența sau bioacumularea, care sunt specifice substanțelor PBT și vPvB, și că referirea ECHA la gravitatea efectelor, la caracterul ireversibil și la dificultățile întâmpinate pentru definirea unui nivel sigur nu îndeplinește acest criteriu.
ECHA, Republica Federală Germania, Republica Franceză și ClientEarth contestă argumentația recurentei și susțin că al doilea motiv este nefondat.
Aprecierea Curții
În ceea ce privește, în primul rând, argumentul întemeiat pe o pretinsă denaturare de către Tribunal a înscrisurilor recurentei la punctul 224 din hotărârea atacată, este necesar să se constate că aceasta a invocat în cererea în anulare, în memoriul în replică și în răspunsul său la întrebările Tribunalului că, din cauza biodegradabilității rapide și imediate a bisfenolului A, ECHA a concluzionat în mod eronat că această substanță prezenta un „nivel de îngrijorare echivalent” cu cel suscitat de utilizarea altor substanțe, în sensul articolului 57 litera (f) din Regulamentul REACH.
În susținerea acestei afirmații, reclamanta a făcut referire în mai multe rânduri la faptul că bisfenolul A nu prezenta proprietățile de persistență și de bioacumulare caracteristice substanțelor PBT și vPvB și care justifică nivelul de îngrijorare suscitat de acestea din urmă. Cu titlu ilustrativ, la punctul 83 din memoriul în replică, reclamanta a susținut în mod explicit că, pentru a stabili că o substanță prezintă un „nivel de îngrijorare echivalent” cu cel suscitat de utilizarea altor substanțe, în sensul articolului 57 litera (f) din Regulamentul REACH, era necesar „să se facă trimitere la proprietățile care sunt pertinente pentru identificarea substanțelor PBT și vPvB, și anume persistența și bioacumularea”, dat fiind că, „[î]n speță, bisfenolul A nu este nici persistent în mediu (întrucât acesta se degradează rapid), nici bioacumulabil (întrucât are un potențial de bioacumulare scăzut)”.
La punctul 224 din hotărârea atacată, departe de a denatura înscrisurile recurentei, Tribunalul le‑a reamintit, în conformitate cu obligația sa de motivare, arătând caracterul lor contradictoriu.
În ceea ce privește, în al doilea rând, argumentele recurentei referitoare la aprecierea realizată de ECHA potrivit căreia bisfenolul A prezenta „un nivel de îngrijorare echivalent” în sensul articolului 57 litera (f) din Regulamentul REACH, trebuie arătat că recurenta se limitează să rezume observațiile pe care le‑a prezentat în această privință Tribunalului, reproșând acestuia din urmă că a respins interpretarea pe care o propusese.
Trebuie amintit, astfel cum reiese din jurisprudența citată la punctul 46 din prezenta hotărâre, că Tribunalul trebuie să se limiteze la a controla dacă aprecierea efectuată de ECHA nu este afectată de o eroare vădită sau de un abuz de putere ori dacă ECHA nu a depășit în mod vădit limitele puterii sale de apreciere.
La punctul 229 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat, la finalul unei analize detaliate a argumentelor invocate de recurentă, că aceasta nu a demonstrat în ce mod ECHA ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere la stabilirea unui „nivel de îngrijorare echivalent”. Or, niciunul dintre argumentele invocate de recurentă în susținerea recursului nu permite infirmarea acestei aprecieri și să se considere că Tribunalul a săvârșit o eroare apreciind că ECHA nu a săvârșit o eroare vădită de apreciere.
Prin urmare, al doilea motiv trebuie respins ca nefondat.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe erori de drept în aprecierea elementelor de probă referitoare la fiabilitatea unor studii științifice, precum și pe o denaturare a elementelor de probă
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al treilea motiv, recurenta susține că Tribunalul a săvârșit mai multe erori de drept în aprecierea elementelor de probă referitoare la fiabilitatea anumitor studii științifice și, în plus, a denaturat unele dintre aceste elemente de probă.
În primul rând, recurenta reproșează Tribunalului că a denaturat elementele de probă prin faptul că a statuat, la punctul 66 din hotărârea atacată, că ECHA nu a săvârșit o eroare vădită de apreciere prin aceea că nu a considerat că studiul Bjerregaard
et al
. (2008) constituia un element de probă pertinent, în măsura în care autorii acestui studiu nu au observat, în opinia sa, modificări majore în dezvoltarea gonadelor de pește după o expunere a ouălor și a alevinilor la bisfenolul A. Tribunalul ar fi ajuns la această concluzie pe baza unor observații speculative făcute de autorii acestui studiu, potrivit cărora o perioadă mai lungă de expunere ar fi putut avea efecte asupra diferențierii sexuale a gonadelor.
În al doilea rând, recurenta susține că Tribunalul a statuat în mod eronat, la punctul 69 din hotărârea atacată, că ECHA nu a omis să ia în considerare studiul Rhodes
et al
. (2008), astfel cum a fost publicat în Mihaich
et al
. (2012). Potrivit recurentei, dacă ECHA ar fi ținut seama de acest studiu, ea ar fi trebuit să concluzioneze că din acesta nu reieșea niciun efect nefast pertinent al bisfenolului A pentru populația speciei de pește
Pimephales promelas
.
În al treilea rând, recurenta reproșează Tribunalului că a denaturat elementele de probă de care dispunea prin faptul că a considerat că studiul Sumpter
et al
. (2001) coroborează concluziile ECHA pentru motivul că acest studiu constată de asemenea o inducție a vitelogeninei ca urmare a expunerii la bisfenolul A, deși creșterea vitelogeninei nu ar constitui în sine un efect nefast.
În al patrulea rând, recurenta reproșează Tribunalului că a interpretat în mod eronat, la punctele 140-144 din hotărârea atacată, exercitarea de către ECHA a puterii sale de apreciere și că a denaturat elementele de probă prin faptul că a considerat că atât studiul Heimeier
et al
. (2009), cât și studiul Iwamuro
et al
. (2003), două studii
in vivo
privind amfibienii speciei
xenopus laevis
, puteau primi o notă de fiabilitate 2, și anume „fiabil cu restricții”, pe scara de notare Klimisch și să facă astfel parte dintre elementele de probă științifice ale ECHA ca studii‑cheie.
În al cincilea rând, recurenta reproșează Tribunalului că a statuat, la punctele 152-163 din hotărârea atacată, că ECHA nu a săvârșit o eroare vădită de apreciere considerând studiul Chen
et al
. (2015) ca fiind fiabil și constituind un studiu‑cheie, denaturând astfel elementele de probă și încălcând principiul excelenței științifice.
În al șaselea rând, recurenta susține că Tribunalul a săvârșit o eroare concluzionând că studiul Chen
et al
. (2015) este fiabil prin trimitere la studiile Segner
et al
. (2003a), Keiter
et al
. (2012), precum și Yokota
et al
. (2000) și a omis să răspundă la argumentul său potrivit căruia studiile Segner
et al
. (2003a) și Keiter
et al
. (2012) nu respectaseră proporția sexelor. Astfel, Tribunalul ar fi constatat, la punctul 158 din hotărârea atacată, că aceste din urmă două studii menționează alți indicatori care confirmă existența sau cel puțin probabilitatea unui mod de acțiune endocrin al bisfenolului A, și anume în special o inducție a vitelogeninei, deși o inducție a vitelogeninei nu ar fi un indicator al unor efecte adverse.
În al șaptelea și ultimul rând, Tribunalul ar fi afirmat în mod eronat, la punctul 159 din hotărârea atacată, și fără a răspunde argumentelor recurentei, că, avute în vedere împreună, studiul Chen
et al
. (2015) și studiul Yokota
et al
. (2000) contribuie la forța probantă a elementelor de probă în ceea ce privește efectele bisfenolului A asupra raportului sexelor în populațiile de pești. Studiul Yokota
et al
. (2000) ar fi fost realizat la o concentrație de patru ori mai mare față de studiul Chen
et al
. (2015), astfel cum Tribunalul ar fi arătat în hotărârea atacată, iar concentrația din studiul Yokota
et al
. (2000), în care a fost observată o modificare a raportului sexelor, ar fi fost singura situată în gama de toxicitate letală.
Aprecierea Curții
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, atunci când invocă o denaturare a elementelor de probă de către Tribunal, recurentul trebuie, în temeiul articolului 256 TFUE, al articolului 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și al articolului 168 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul de procedură al Curții, să indice cu precizie elementele care ar fi fost denaturate și să demonstreze erorile de analiză care, în opinia sa, ar fi condus Tribunalul la această denaturare. Pe de altă parte, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, o denaturare trebuie să reiasă în mod evident din înscrisurile dosarului, fără a fi necesară o nouă apreciere a faptelor și a probelor (Hotărârea din 12 mai 2022, Klein/Comisia,
C‑430/20 P
,
EU:C:2022:377
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță trebuie să se constate că niciuna dintre denaturările invocate de recurentă nu rezultă în mod vădit din înscrisurile dosarului, în sensul jurisprudenței amintite la punctul 111 din prezenta hotărâre.
Procedând astfel, prin argumentația sa, recurenta urmărește în realitate să obțină o reexaminare de către Curte a elementelor de probă prezentate în fața Tribunalului, a căror apreciere este de competența exclusivă a acestuia din urmă, conform jurisprudenței amintite la punctul 84 din prezenta hotărâre.
Din cele de mai sus rezultă că al treilea motiv trebuie respins în totalitate ca inadmisibil.
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe o interpretare eronată a principiului precauției
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al patrulea motiv, recurenta arată că Tribunalul a efectuat o interpretare eronată, la punctele 88 și 223 din hotărârea atacată, a principiului precauției pentru a permite ECHA să se întemeieze în cadrul aprecierii elementelor de probă pe studii științifice nevalidate și nefiabile și pe pretinse incertitudini privind stabilirea unui nivel sigur de expunere. Acest principiu, care ar sta la baza ansamblului dispozițiilor Regulamentului REACH, nu ar putea fi invocat de ECHA pentru a nu se achita de obligația care îi revine în temeiul articolului 57 litera (f) din Regulamentul REACH și pentru a nu respecta principiul excelenței științifice.
Potrivit recurentei, din Hotărârea din 1 octombrie 2019, Blaise și alții (
C‑616/17
,
EU:C:2019:800
, punctul
precum și 46), reiese că principiul precauției nu permite adoptarea unor măsuri de protecție decât atunci când subzistă incertitudini cu privire la existența sau la întinderea riscurilor. În schimb, acest principiu nu ar însemna că agențiile Uniunii pot adopta măsuri pe baza unor date științifice nefiabile.
Recurenta invocă de asemenea titlul 5.1 din Comunicarea Comisiei cu privire la principiul precauției, intitulat „Factorii care declanșează recurgerea la principiul precauției”, din care ar rezulta că domeniul de aplicare al principiului precauției se limitează la incertitudinea care circumscrie aspectul dacă sau în ce măsură o substanță prezintă un risc. În schimb, acest principiu nu ar putea fi invocat pentru a remedia insuficiența unor elemente, în speță nefiabile, care dovedesc faptul că o substanță prezintă o proprietate intrinsecă, și anume un pericol, ceea ce este o etapă care precedă aprecierea aspectului dacă substanța prezintă în mod real un risc pentru sănătatea umană sau pentru mediu.
ECHA, Republica Federală Germania, Republica Franceză și ClientEarth contestă argumentația recurentei și susțin că al patrulea motiv este nefondat.
Aprecierea Curții
În ceea ce privește punctul 88 din hotărârea atacată, este necesar să se arate că acesta se înscrie într‑o serie de motive expuse de Tribunal la punctele 71-90 din hotărârea atacată pentru a răspunde la un motiv prin care recurenta a criticat luarea în considerare de către ECHA a unor studii „nestandard” sau „exploratorii”, și anume studii care nu ar fi fost efectuate în conformitate cu metodele validate la nivel național sau internațional.
Or, chiar presupunând că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept la punctul 88 din hotărârea atacată interpretând în mod eronat principiul precauției, această eroare nu are efecte asupra constatării potrivit căreia nu există interdicție de principiu pentru ECHA de a lua în considerare studii „nestandard” sau „exploratorii”. În această privință este necesar să se arate că Tribunalul a respins motivul recurentei întemeindu‑se pe argumente dezvoltate la punctele 87 și 89 din hotărârea atacată, care nu au fost repuse în discuție de aceasta în cadrul recursului formulat.
Prin urmare, în măsura în care vizează punctul 88 din hotărârea atacată, al patrulea motiv trebuie respins ca inoperant.
Punctul 223 din hotărârea atacată se înscrie, la rândul său, într‑un ansamblu de motive expuse de Tribunal la punctele 211-230 din hotărârea atacată pentru a răspunde la un motiv prin care recurenta a invocat existența unei erori vădite de apreciere săvârșite de ECHA în identificarea unui „nivel de îngrijorare echivalent” în sensul articolului 57 litera (f) din Regulamentul REACH.
Mai precis, punctele 221-223 din hotărârea atacată privesc aprecierea efectuată de ECHA și repunerea sa în discuție de către recurentă în ceea ce privește imposibilitatea de a stabili un nivel sigur de expunere la bisfenolul A.
La punctul 222 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că ECHA a luat în considerare incertitudinile în stabilirea unui nivel sigur de expunere care rezultă, pe de o parte, din faptul că anumite efecte nu pot fi observate decât în anumite faze de viață, în anumite perioade sau chiar în anumite anotimpuri și, pe de altă parte, din faptul că bisfenolul A afectează o mare varietate de organisme prin moduri de acțiune endocrine diferite.
În acest context, Tribunalul a arătat la punctul 223 din hotărârea atacată că, având în vedere aceste incertitudini cel puțin plauzibile, ECHA a abordat cu prudență problema posibilității de a determina un nivel sigur de expunere la bisfenolul A, această prudență fiind justificată „în special” în lumina principiului precauției pe care se bazează dispozițiile Regulamentului REACH în temeiul articolului 1 alineatul (1) din acesta. Tribunalul a dedus că nu se poate reproșa ECHA faptul că a justificat nivelul de îngrijorare suscitat de efectele bisfenolului A ca urmare a modului său de acțiune endocrin, printre altele invocând incertitudinile pe care le identificase în vederea determinării unui nivel sigur de expunere la bisfenolul A.
Din lectura motivelor pertinente din hotărârea atacată nu rezultă, contrar susținerilor recurentei, că Tribunalul ar fi interpretat principiul precauției așa încât ECHA să întemeieze decizia în litigiu pe date științifice nefiabile. Astfel, la punctul 223 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat că ECHA, din cauza existenței unor incertitudini, a abordat cu prudență chestiunea posibilității de a stabili un nivel sigur de expunere la bisfenolul A, această prudență fiind justificată în lumina acestui principiu.
În plus, trebuie amintit că principiul precauției presupune că, în cazul în care persistă anumite incertitudini cu privire la existența sau la întinderea riscurilor privind sănătatea persoanelor, pot fi luate măsuri de protecție fără a trebui să se aștepte demonstrarea deplină a caracterului real și grav al acestor riscuri. Atunci când se dovedește imposibilă determinarea cu certitudine a existenței sau a întinderii riscului invocat, din cauza naturii neconcludente a rezultatelor studiilor efectuate, dar persistă probabilitatea unui prejudiciu real pentru sănătatea publică în ipoteza realizării riscului, principiul precauției justifică adoptarea unor măsuri restrictive (Hotărârea din 16 iunie 2022, SGL Carbon și alții/Comisia,
C‑65/21 P și C‑73/21 P-C‑75/21 P
,
EU:C:2022:470
, punctul
precum și jurisprudența citată).
Având în vedere incertitudinile care însoțesc stabilirea unui nivel sigur de expunere la bisfenolul A, Tribunalul a considerat în mod întemeiat că prudența ECHA în această privință era justificată în special în lumina principiului precauției, astfel cum a fost interpretat de jurisprudența amintită la punctul 127 din prezenta hotărâre.
Rezultă că al patrulea motiv trebuie respins ca fiind în parte inoperant și în parte nefondat.
Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe o interpretare eronată a articolului 2 alineatul (8) litera (b) din Regulamentul REACH și pe nerespectarea obligației de motivare
Argumentația părților
Prin intermediul primului aspect al celui de al cincilea motiv, recurenta reproșează Tribunalului că a săvârșit o eroare de drept la punctele 243-271 din hotărârea atacată statuând că intermediarii precum bisfenolul A nu erau exceptați de la identificare, în temeiul articolelor 57 și 59 din Regulamentul REACH, pentru motivul că aceste dispoziții nu vizează decât proprietățile intrinsece ale unei substanțe, iar nu utilizarea acesteia, și că nu era disproporționat pentru ECHA să includă bisfenolul A în lista substanțelor candidate.
În această privință, recurenta arată mai întâi, citând Hotărârea din 25 octombrie 2017, PPG și SNF/ECHA (
C‑650/15 P
,
EU:C:2017:802
, punctul
), că interpretarea Tribunalului este contrară interpretării literale a articolului 2 alineatul (8) litera (b) din Regulamentul REACH, care exceptează toți intermediarii din titlul VII din acest regulament, în măsura în care au o existență temporară și sunt destinați, în temeiul articolului 3 punctul 15 din Regulamentul REACH, să fie transformați în alte substanțe.
În continuare, la punctul 255 din hotărârea atacată, Tribunalul și‑ar fi justificat interpretarea în special prin necesitatea de a se asigura că intermediarii nu se sustrag procedurii de identificare drept substanțe care prezintă motive de îngrijorare deosebită. Or, cerințele prevăzute la articolul 7 alineatul (2) și la articolul 33 din Regulamentul REACH nu ar fi fost concepute pentru a acoperi intermediarii. Aplicarea acestor dispoziții ar fi declanșată de prezența în obiecte fabricate din substanțe chimice a unor substanțe care îndeplinesc criteriile prevăzute la articolul 57 din acest regulament. Prin urmare, dispozițiile menționate nu ar fi destinate să acopere intermediarii, aceștia fiind destinați, prin definiție, să fie transformați în alte substanțe astfel încât nu se mai presupune că sunt „prezenți”.
În sfârșit, recurenta susține, pe de o parte, că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat, la punctul 252 din hotărârea atacată, că noțiunea de „intermediar” face referire la utilizările unei substanțe și, pe de altă parte, că utilizările unei substanțe nu sunt pertinente pentru identificarea drept substanță care prezintă motive de îngrijorare deosebită. Ar fi necesar să se facă o distincție între „utilizarea unei substanțe intermediare”, noțiune utilizată corect în cererea introductivă, și „intermediarul ca utilizare”, noțiune vizată de ECHA și interpretată de asemenea de Tribunal, în hotărârea atacată și în hotărârile sale precedente, ca constând într‑un anumit tip de utilizare a unei substanțe.
Prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al cincilea motiv, recurenta arată că Tribunalul și‑a încălcat obligația de motivare prin faptul că nu a răspuns la mai multe argumente care figurează în cererea de anulare, diferite de argumentele invocate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 25 octombrie 2017, PPG și SNF/ECHA (
C‑650/15 P
,
EU:C:2017:802
), vizată de Tribunal în hotărârea atacată.
În primul rând, constatarea Tribunalului de la punctul 252 din hotărârea atacată, potrivit căreia „un anumit tip de utilizare a substanțelor este acoperit în special de articolul 17 alineatul (3) și de articolul 18 alineatul (4) din Regulamentul [REACH]”, nu ar răspunde observațiilor recurentei, emise la punctul 144 din cererea sa în anulare, privind dispozițiile specifice ale acestui regulament referitoare la informațiile care trebuie comunicate pentru înregistrarea substanțelor intermediare.
În al doilea rând, Tribunalul ar fi omis de asemenea să răspundă la argumentele invocate la punctul 149 din cererea în anulare, potrivit cărora interpretarea juridică a noțiunii de „intermediar” nu ar trebui să fie afectată de împrejurarea particulară că cerințele referitoare la informațiile limitate, enunțate la articolele 17 și 18 din Regulamentul REACH, nu sunt aplicabile unui monomer, ca în cazul înregistrării bisfenolului A ca intermediar.
Recurenta subliniază că, în pofida tuturor argumentelor citate anterior, care ar confirma concluzia potrivit căreia substanțele intermediare au un statut juridic special în cadrul Regulamentului REACH și nu ar trebui să fie considerate doar un „anumit tip de utilizare a unei substanțe”, Tribunalul a aplicat doar interpretarea Curții din Hotărârea din 25 octombrie 2017, PPG și SNF/ECHA (
C‑650/15 P
,
EU:C:2017:802
).
Prin intermediul celui de al treilea aspect al celui de al cincilea motiv, recurenta afirmă că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept la punctul 258 din hotărârea atacată efectuând o interpretare eronată a înscrisurilor sale, în măsura în care acestea priveau articolul 49 din Regulamentul REACH.
Astfel, recurenta ar fi subliniat, la punctul 148 din cererea de anulare, că nu numai intermediarii fabricați și/sau utilizați în condiții strict controlate puteau fi înregistrați prin transmiterea unor informații limitate, ci că intermediarii izolați la locul de producție care sunt utilizați în condiții strict controlate erau de asemenea în mod specific exceptați de la evaluarea substanței, în temeiul articolului 49 din Regulamentul REACH.
În hotărârea atacată, Tribunalul ar fi interpretat în mod eronat acest argument afirmând că articolul 49 din Regulamentul REACH ar avea o „altă finalitate” decât identificarea în temeiul articolului 57 din acest regulament. Această motivare a Tribunalului nu ar ține seama de faptul că articolul 49 din regulamentul amintit se aplică în mod specific atunci când autoritatea competentă a unui stat membru consideră că un risc este echivalent cu nivelul de îngrijorare suscitat de utilizarea unor substanțe care îndeplinesc criteriile prevăzute la articolul 57 din același regulament. Astfel, din reluarea termenilor „nivel de îngrijorare echivalent” și din trimiterea expresă la articolul 57 din Regulamentul REACH ar reieși că legiuitorul Uniunii avea în mod clar intenția de a utiliza pentru intermediarii izolați la locul de producție articolul 49 din acest regulament ca o procedură de gestionare a riscurilor diferită de cea prevăzută sub titlul „Autorizare” din regulamentul menționat.
ECHA, Republica Federală Germania și ClientEarth contestă argumentația reclamantei și, împreună cu Republica Franceză, susțin că al cincilea motiv este nefondat.
Aprecierea Curții
În ceea ce privește primul aspect al celui de al cincilea motiv, este suficient să se arate că Tribunalul a aplicat în mod întemeiat, la punctele 251-257 din hotărârea atacată, Hotărârea din 25 octombrie 2017, PPG și SNF/ECHA (
C‑650/15 P
,
EU:C:2017:802
), în privința domeniului de aplicare al exceptării prevăzute la articolul 2 alineatul (8) litera (b) din Regulamentul REACH. Astfel, la punctul 63 din această hotărâre, Curtea a statuat că această exceptare este inaplicabilă dispozițiilor titlului VII din Regulamentul REACH care reglementează substanțele în funcție de proprietățile lor intrinsece, precizând că articolul 2 alineatul (8) litera (b) din acest regulament nu se opune, așadar, ca o substanță să poată fi identificată ca prezentând motive de îngrijorare deosebită pe baza criteriilor prevăzute la articolul 57 din regulamentul menționat, și aceasta chiar dacă ea nu ar fi utilizată decât ca intermediar izolat la locul de producție sau ca intermediar izolat transportat.
Prin urmare, primul aspect al celui de al cincilea motiv trebuie respins ca nefondat.
În ceea ce privește al doilea aspect al acestui motiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, obligația de motivare a hotărârilor, care revine Tribunalului în temeiul articolului 36 și al articolului 53 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, nu îi impune acestuia să prezinte o expunere care să urmeze în mod exhaustiv și unul câte unul toate raționamentele formulate de părțile în litigiu. Prin urmare, motivarea poate fi implicită, cu condiția de a permite persoanelor interesate să cunoască motivele pe care se întemeiază Tribunalul, iar Curții să dispună de elemente suficiente pentru a‑și exercita controlul în cadrul unui recurs (Hotărârea din 9 decembrie 2020, Groupe Canal +/Comisia,
C‑132/19 P
,
EU:C:2020:1007
, punctul
și jurisprudența citată).
Este necesar să se constate în speță că motivarea dezvoltată de Tribunal la punctele 251-257 din hotărârea atacată îndeplinește cerințele amintite la punctul 144 din prezenta hotărâre, întrucât permite persoanelor interesate să cunoască motivele pe care se întemeiază Tribunalul, iar Curții să dispună de elemente suficiente pentru a‑și exercita controlul în cadrul unui recurs.
În consecință, acest al doilea aspect trebuie respins ca nefondat.
În ceea ce privește al treilea aspect al celui de al cincilea motiv, care vizează o pretinsă eroare de drept săvârșită de Tribunal la punctul 258 din hotărârea atacată, este necesar să se arate că el se întemeiază pe premisa potrivit căreia dispozițiile articolului 49 din Regulamentul REACH, aplicabile intermediarilor izolați la locul de producție, ar exclude aplicabilitatea articolului 57 din acest regulament în cazul unor astfel de substanțe.
Or, după cum reiese din cuprinsul punctului 258 din hotărârea atacată, această premisă este eronată. Într‑adevăr, regimul prevăzut la articolul 49 din Regulamentul REACH vizează ipoteza unui risc suscitat de utilizarea unor substanțe ca intermediari izolați, care rămân la locul de producție în condiții strict controlate, fără a fi necesar, pentru ca acest articol să se aplice, ca substanțele respective să îndeplinească criteriile prevăzute la articolul 57 din acest regulament. Prin urmare, articolul 49 are, așa cum indică Tribunalul, o altă finalitate decât articolul 57 și nu exclude nicidecum aplicabilitatea acestuia din urmă atunci când proprietățile intrinsece ale unei substanțe justifică eventuala sa includere în anexa XIV la regulamentul menționat.
Trimiterea la articolul 57 din Regulamentul REACH, care figurează la articolul 49 din acest regulament, nu conduce la o altă concluzie. Astfel, această trimitere nu urmărește să introducă o excepție de la articolul 57, ci numai să stabilească nivelul de risc care este necesar pentru ca articolul 49 să se aplice, acest risc pentru sănătatea umană sau pentru mediu trebuind să fie „echivalent cu nivelul de îngrijorare suscitat de utilizarea unor substanțe care îndeplinesc criteriile prevăzute la articolul 57”.
Prin urmare, al treilea aspect al celui de al cincilea motiv trebuie respins ca fiind nefondat.
În aceste împrejurări, al cincilea motiv trebuie înlăturat ca fiind nefondat și, în consecință, recursul trebuie respins în întregime.
Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Articolul 184 alineatul (4) din Regulamentul de procedură prevede că, în cazul în care un intervenient în primă instanță nu a formulat el însuși recurs, acesta nu poate fi obligat la plata cheltuielilor de judecată în procedura de recurs decât dacă a participat la faza scrisă sau orală a procedurii în fața Curții. În cazul în care un asemenea intervenient participă la procedură, Curtea poate decide ca acesta să suporte propriile cheltuieli de judecată.
Întrucât ECHA și ClientEarth au solicitat obligarea PlasticsEurope la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta a căzut în pretenții, se impune obligarea sa la plata cheltuielilor de judecată.
Republica Federală Germania, intervenientă în primă instanță, va suporta propriile cheltuieli de judecată.
Întrucât Republica Franceză, intervenientă în primă instanță, a participat la faza scrisă în fața Curții, însă nu a solicitat obligarea PlasticsEurope la plata cheltuielilor de judecată, aceasta va suporta propriile cheltuieli de judecată.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:

1)
Respinge recursul.

2)
Obligă PlasticsEurope AISBL să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de Agenția Europeană pentru Produse Chimice (ECHA) și de ClientEarth.

3)
Republica Federală Germania și Republica Franceză suportă propriile cheltuieli de judecată.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.