CELEX: 62019CJ0130
Articolul 286 alineatul (6) TFUE
Încălcarea obligațiilor care decurg din funcția unui membru al Curții de Conturi Europene
Decădere din dreptul la pensie
Dreptul la protecție jurisdicțională efectivă
Legalitatea investigației Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF)
Procedură internă a Curții de Conturi
Activitate incompatibilă cu atribuțiile de membru al Curții de Conturi
Cheltuieli de misiune și indemnizații zilnice
Cheltuieli de reprezentare și de protocol
Utilizare a mașinii de serviciu
Recurgere la serviciile unui șofer
Conflict de interese
Proporționalitatea sancțiunii

Prin cererea introductivă, Curtea de Conturi Europeană solicită Curții să constate că domnul Karel Pinxten a încetat să îndeplinească obligațiile care decurg din funcția sa și să pronunțe, în consecință, sancțiunea prevăzută la articolul 286 alineatul (6) TFUE.
I.

Cadrul juridic
A.

Dreptul Uniunii
1.

Tratatul FUE
Articolul 285 TFUE prevede:
„Curtea de Conturi asigură controlul conturilor Uniunii [Europene].
Curtea de Conturi este formată din câte un resortisant din fiecare stat membru. Membrii săi își exercită funcțiile în deplină independență, în interesul general al Uniunii.”
Articolul 286 alineatele (1), (3), (4) și (6) TFUE este redactat după cum urmează:
„(1)   Membrii Curții de Conturi sunt aleși dintre personalitățile care fac parte ori au făcut parte, în statul lor, din instituțiile de control financiar extern sau care au o calificare deosebită pentru această funcție. Aceștia trebuie să prezinte toate garanțiile de independență.
[…]
(3)   În îndeplinirea îndatoririlor lor, membrii Curții de Conturi nu solicită și nici nu acceptă instrucțiuni de la niciun guvern și de la niciun alt organism. Aceștia se abțin de la orice act incompatibil cu funcțiile lor.
(4)   Pe durata mandatului lor, membrii Curții de Conturi nu pot exercita nicio altă activitate profesională, remunerată sau nu. La instalarea în funcție, aceștia se angajează solemn să respecte, pe durata mandatului și după încetarea acestuia, obligațiile impuse de mandat și, în special, obligația de onestitate și prudență în a accepta, după încheierea mandatului, anumite funcții sau avantaje.
[…]
(6)   Membrii Curții de Conturi pot fi destituiți din funcțiile lor sau pot fi declarați decăzuți din dreptul la pensie sau la alte avantaje echivalente numai în cazul în care Curtea de Justiție constată, la cererea Curții de Conturi, că au încetat să corespundă condițiilor cerute sau să îndeplinească obligațiile care decurg din funcția lor.”
Articolul 287 alineatul (2) TFUE prevede:
„Curtea de Conturi examinează legalitatea și corectitudinea veniturilor și cheltuielilor și asigură buna gestiune financiară. În acest context, Curtea de Conturi semnalează îndeosebi orice neregulă.
[…]”
2.

Statutul
Articolul 11 al doilea paragraf din Statutul funcționarilor Uniunii Europene, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE, Euratom) nr. 723/2004 al Consiliului din 22 martie 2004 (
JO 2004, L 124, p. 1
, denumit în continuare „statutul”), prevede:
„Fără permisiunea autorității împuternicite să facă numiri, funcționarul nu poate accepta, din partea unui guvern sau a oricărei alte surse din afara instituției de care aparține, titluri onorifice, decorații, favoruri, cadouri ori remunerații, indiferent de natura acestora, cu excepția cazului în care acestea îi sunt acordate pentru servicii prestate fie înainte de numirea sa, fie în cursul unui concediu special pentru serviciu militar sau alt serviciu național și cu privire la un astfel de serviciu.”
Articolul 2 alineatul (2) primul paragraf din anexa VII la statut are următorul cuprins:
„Este considerat copil aflat în întreținere copilul legitim, natural sau adoptiv al funcționarului sau al soțului acestuia, care este efectiv întreținut de către funcționar.”
Articolul 25 din anexa IX la statut prevede:
„Atunci când funcționarul se află sub urmărire penală pentru aceleași fapte, situația sa este reglementată definitiv numai după ce hotărârea pronunțată de instanța competentă a devenit definitivă.”
3.

Regulamentul nr. 2290/77
Articolul 7 din Regulamentul (CE, Euratom, CECO) nr. 2290/77 al Consiliului din 18 octombrie 1977 de stabilire a regimului financiar al membrilor Curții de Conturi (
JO 1977, L 268, p. 1
, Ediție specială, 01/vol. 8, p. 194), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1293/2004 al Consiliului din 30 aprilie 2004 (
JO 2004, L 243, p. 26
, Ediție specială, 01/vol. 8, p. 290) (denumit în continuare „Regulamentul nr. 2290/77”), prevedea:
„Membrul Curții de Conturi care, în exercitarea funcției sale, trebuie să se deplaseze în afara localității în care se află sediul provizoriu al Curții beneficiază de:
(a)
rambursarea cheltuielilor sale de călătorie;
(b)
rambursarea cheltuielilor de hotel (cameră, servicii și taxe, exclusiv orice alte cheltuieli);
(c)
de o indemnizație pe zi întreagă de deplasare egală cu 105 % din procentul diurnei de deplasare prevăzute de [statut].”
4.

Directiva 2008/118/CE
Articolul 12 din Directiva 2008/118/CE a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind regimul general al accizelor și de abrogare a Directivei 92/12/CEE (
JO 2009, L 9, p. 12
) este redactat după cum urmează:
„(1)   Produsele accizabile sunt scutite de plata accizelor dacă sunt destinate utilizării:
(a)
în contextul relațiilor diplomatice sau consulare;
(b)
de către organizațiile internaționale recunoscute ca atare de autoritățile publice din statul membru gazdă și de către membrii organizațiilor în cauză, în limitele și în conformitate cu condițiile stabilite prin convențiile internaționale privind instituirea acestor organizații sau prin acordurile de sediu;
[…]”
(2)   Scutirile sunt supuse condițiilor și limitelor stabilite de statul membru gazdă. Statele membre pot acorda scutirea printr‑o restituire de accize.”
5.

Regulamentul (UE, Euratom) nr. 883/2013
Articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul (UE, Euratom) nr. 883/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 septembrie 2013 privind investigațiile efectuate de Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1073/1999 al Parlamentului European și al Consiliului și a Regulamentului (Euratom) nr. 1074/1999 al Consiliului (
JO 2013, L 248, p. 1
) este redactat după cum urmează:
„Pentru intensificarea combaterii fraudei, a corupției și a oricăror alte activități ilegale care afectează interesele financiare ale Uniunii Europene și ale Comunității Europene a Energiei Atomice […], Oficiul European de Luptă Antifraudă [OLAF] exercită competențele de investigare conferite Comisiei [Europene]:
[…]”
Articolul 4 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 883/2013 prevede:
„(1)   În domeniile menționate la articolul 1, [OLAF] efectuează investigații administrative în cadrul instituțiilor, organismelor, oficiilor și agențiilor […]
Investigațiile interne se efectuează în conformitate cu condițiile stabilite în prezentul regulament și în deciziile adoptate de către instituția, organismul, oficiul sau agenția respective.
(2)   Cu condiția îndeplinirii dispozițiilor menționate la alineatul (1):
(a)
[OLAF] are dreptul de acces imediat și inopinat la orice informații relevante, inclusiv informații din baze de date, deținute de instituții, organisme, oficii și agenții și la spațiile acestora. […] [OLAF] poate face copii și poate obține extrase după orice document sau conținuturile oricăror medii de stocare a datelor deținute de către instituții, organisme, oficii și agenții […]
[…]”
Articolul 5 alineatele (1)-(3) din acest regulament prevede:
„(1)   Directorul general poate începe o investigație atunci când există o suspiciune suficientă, care se poate baza și pe informații furnizate de orice parte terță sau pe informații anonime, privind existența unui act de fraudă, de corupție sau a oricărei alte activități ilegale care afectează interesele financiare ale Uniunii. […]
(2)   […]
Decizia de a începe o investigație internă se ia de către directorul general, care acționează din proprie inițiativă sau în urma unei cereri din partea instituției, organismului, oficiului sau agenției în cadrul căreia(căruia) urmează să se efectueze investigația sau din partea unui stat membru.
(3)   În timpul în care directorul general examinează posibilitatea de a începe o investigație internă în urma unei cereri astfel cum se menționează la alineatul (2) și/sau în timpul în care [OLAF] efectuează o investigație internă, instituțiile, organismele, oficiile sau agențiile nu pot începe o investigație paralelă asupra acelorași fapte, cu excepția cazului în care există un acord în sens contrar cu [OLAF].”
Articolul 7 alineatul (2) din regulamentul menționat prevede:
„Personalul [OLAF] își îndeplinește sarcinile după prezentarea unei autorizații scrise care menționează identitatea și calitatea acestora. Directorul general eliberează respectiva autorizație, indicând obiectul și scopul investigației, temeiul juridic pentru desfășurarea investigației și competențele de investigație care decurg din acesta.”
Articolul 9 alineatul (4) din același regulament precizează:
„Fără a aduce atingere articolului 4 alineatul (6) și articolului 7 alineatul (6), după încheierea investigației și înainte de redactarea unor concluzii referitoare nominal la persoana vizată, acesteia i se oferă posibilitatea de a face observații privind faptele care o vizează.
[…]”
Articolul 11 alineatul (4) din Regulamentul nr. 883/2013 este redactat după cum urmează:
„Rapoartele și recomandările redactate în urma unei investigații interne și orice informații conexe relevante sunt transmise instituției, organismului, oficiului sau agenției respective. Instituția, organismul, oficiul sau agenția respectivă ia acele măsuri, îndeosebi de natură disciplinară sau judiciară, pe care rezultatele investigației interne le reclamă și raportează aceste măsuri [OLAF] în termenul stabilit în recomandările care însoțesc raportul și, în plus, la cererea [OLAF].”
6.

Normele interne adoptate de Curtea de Conturi
a)

Regulamentul de procedură
Articolul 4 din Regulamentul de procedură al Curții de Conturi (denumit în continuare „Regulamentul de procedură”) prevede:
„(1)   În cazul în care Curtea [de Conturi], hotărând cu majoritatea voturilor membrilor din care este formată, consideră că informațiile care îi sunt prezentate sunt de natură să stabilească că un membru nu mai corespunde condițiilor cerute sau că nu își mai îndeplinește obligațiile care decurg din responsabilitățile care i‑au fost încredințate [articolul 286 alineatul (6) [TFUE]], aceasta îl invită pe președinte […] să întocmească un raport preliminar.
(2)   Raportul preliminar, însoțit de documente justificative, este înaintat tuturor membrilor, inclusiv membrului în cauză, care își transmite, ca răspuns, observațiile în scris, într‑un termen rezonabil stabilit de președinte sau, dacă președintele este membrul în cauză, de membrul care are precedență după acesta.
(3)   Membrul în cauză este totodată invitat să își prezinte explicațiile oral în fața Curții [de Conturi].
(4)   Decizia de a sesiza Curtea de Justiție pentru a‑l destitui din funcție pe membrul în cauză și/sau pentru a asigura decăderea acestuia din dreptul la pensie sau la alte prestații echivalente se ia, prin vot secret, cu o majoritate de patru cincimi din membrii Curții [de Conturi]. Membrul în cauză nu participă la vot.”
Potrivit articolului 23 din același regulament de procedură:
„Se întocmește un proces‑verbal pentru fiecare ședință a Curții [de Conturi].”
Articolul 25 alineatul (3) din Regulamentul de procedură prevede:
„Fără a aduce atingere articolului 4 alineatul (4) și articolului 7 alineatul (2), alte decizii se adoptă cu majoritatea voturilor membrilor prezenți la ședința Curții [de Conturi]. Cu toate acestea, Curtea [de Conturi] poate, la propunerea unui membru, să declare, cu majoritatea voturilor membrilor prezenți la ședință, că decizia cu privire la un anumit aspect cu privire la care a fost sesizată se va lua cu majoritatea voturilor membrilor care o compun.”
b)

Decizia nr. 1-2003
Articolul 1 din Decizia nr. 1-2003 a Curții de Conturi din 16 ianuarie 2003 privind cheltuielile aferente misiunilor membrilor Curții, aplicabilă la data faptelor vizate de prezenta acțiune (denumită în continuare „Decizia nr. 1-2003”), preciza:
„Angajamentele juridice (și anume ordinele de misiune) referitoare la cheltuielile aferente misiunii trebuie solicitate cât mai curând posibil. Ordonatorul de credite, pentru cheltuielile aferente misiunii membrilor, este președintele Curții [de Conturi]. […]”
Articolul 3 din această decizie era redactat astfel:
„În cursul misiunilor lor, membrii se pot deplasa cu mașina de serviciu, cu avionul, cu trenul sau cu vaporul.”
Articolul 5 din decizia menționată prevedea:
„Rambursarea cheltuielilor aferente misiunii se solicită cât mai curând posibil după întoarcerea membrului. Cheltuielile aferente cazării (cu excepția mesei) sunt rambursabile.”
Articolul 6 din aceeași decizie avea următorul cuprins:
„Misiunile care durează mai puțin de 12 ore în aceeași zi determină plata a jumătate din indemnizația zilnică aferentă acesteia. În toate celelalte cazuri, indemnizația zilnică se plătește integral.”
c)

Decizia nr. 7-2004
Articolul 2 din Decizia nr. 7-2004 a Curții de Conturi din 22 aprilie 2004 privind cheltuielile de protocol ale membrilor săi, aplicabilă la data faptelor vizate de prezenta acțiune (denumită în continuare „Decizia nr. 7-2004”), prevedea:
„La începutul fiecărui exercițiu și după consultarea membrilor, fondurile sunt împărțite în două părți:
[…]
–
O a doua parte, denumită B, va fi rezervată cheltuielilor de reprezentare și de protocol cu caracter general pe care membrii le suportă în calitatea lor de membru al unei instituții. Rambursarea acestor cheltuieli se efectuează la sfârșitul fiecărui trimestru pe baza declarațiilor aferente acestora, cărora le sunt anexate chitanțele sau alte justificări scrise considerate echivalente, care indică data invitației, numărul invitaților și calitatea invitatului principal. […]”
Articolul 6 din această decizie prevedea:
„Pentru recepțiile la domiciliu, Curtea [de Conturi] rambursează cheltuielile suportate până la concurența documentelor justificative prezentate.”
Decizia menționată era însoțită de o notă în atenția membrilor Curții de Conturi din 22 aprilie 2004, care cuprindea „sugestii privind cheltuielile de reprezentare și de protocol” (denumită în continuare „nota din 22 aprilie 2004”). Potrivit acestei note:
„[…]
Cheltuielile de reprezentare sunt, în esență, destinate să favorizeze relațiile externe ale Curții [de Conturi].
Membrii reprezintă Curtea [de Conturi] în special atunci când întrețin, în interesul Curții [de Conturi], relații profesionale cu persoane care exercită funcții în cadrul Uniunii […], al statelor membre sau al altor țări.
[…]
Cheltuielile referitoare la fiecare eveniment trebuie efectuate în funcție de importanța acestuia și de calitatea participanților.
Atunci când membrii reprezintă Curtea [de Conturi], soțul/partenerul lor poate de asemenea să fie determinat să participe la eveniment. Invitații pot de asemenea să fie însoțiți.
Prietenii sau relațiile personale trebuie să facă obiectul unor invitații private.
[…]
Orientările în materie sunt furnizate în anexa 1.
Cheltuielile trebuie declarate în mod clar și succint prin intermediul anexei 2.”
Anexa 1 la nota menționată preciza că „reprezentarea/recepțiile în afara Curții [de Conturi] trebuie să privească, ca regulă generală, persoane care exercită funcții de prim plan în cadrul Uniunii […], al statelor membre sau al altor țări”, iar costurile referitoare la cheltuielile de reprezentare/protocol la reședința privată a membrului „nu trebuie să depășească ceea ce este necesar în acest scop, inclusiv aranjamentele florale”.
Această anexă enunța de asemenea că, „[î]n cazul în care lista invitaților, în afara persoanelor externe instituției, cuprinde agenți ai Curții [de Conturi], este necesar să se mențină un just echilibru între cele două categorii” și că „prietenii personali și membrii familiei (cu excepția soților/partenerilor) trebuie să facă obiectul unor invitații private pe cheltuiala membrului”.
d)

Decizia nr. 33-2004
Articolul 1 din Decizia nr. 33-2004 a Curții de Conturi din 15 iunie 2004 privind administrarea și utilizarea parcului de automobile al Curții de Conturi Europene, aplicabilă la data faptelor vizate de prezenta acțiune până la intrarea în vigoare a Deciziei nr. 19-2009 a Curții de Conturi din 20 aprilie 2009 privind administrarea și utilizarea parcului de automobile al Curții de Conturi Europene (denumită în continuare „Decizia nr. 33-2004”), prevedea:
„Pentru deplasările membrilor și ale secretarului general al Curții [de Conturi] în cadrul atribuțiilor acestora sunt puse la dispoziția lor permanentă mașini de serviciu.”
Articolul 4 din această decizie avea următorul cuprins:
„Curtea [de Conturi] suportă, pe lângă costul închirierii, cheltuielile ocazionate de utilizarea vehiculului de către membri și de către secretarul general în exercitarea atribuțiilor lor.
Sunt considerate deplasări în exercitarea atribuțiilor:
–
deplasările pe baza unui ordin de misiune;
–
celelalte deplasări legate de exercitarea atribuțiilor evaluate forfetar la 15000 km/an.”
Articolul 5 din decizia menționată era redactat după cum urmează:
„În cazul în care membrii sau secretarul general utilizează mașina de serviciu pentru alte deplasări decât cele vizate la articolul 4, cheltuielile corespunzătoare (taxe de trecere, cheltuielile pentru carburant și costul suplimentar eventual al închirierii legate de o depășire globală a limitei de 45000 km/an prevăzută în contractul‑cadru) sunt suportate de aceștia.”
Articolul 6 din aceeași decizie prevedea:
„Șoferii beneficiază de rambursarea cheltuielilor de misiune […] atunci când îi conduc pe membri sau pe secretarul general în deplasările lor în exercitarea atribuțiilor.”
Decizia nr. 33-2004 era însoțită de un document intitulat „Comentarii referitoare la Decizia nr. 33-2004 privind administrarea și utilizarea parcului de automobile al Curții de Conturi” (denumite în continuare „comentariile referitoare la Decizia nr. 33-2004”).
Potrivit comentariilor referitoare la decizia nr. 33-2004 privind articolul 4 din această decizie:
„Sunt considerate «alte deplasări legate de exercitarea atribuțiilor»
–
traseele domiciliu
(la locul de repartizare)
/loc de muncă;
–
traseele loc de repartizare/reședință și aeroport;
–
obligațiile protocolare care intervin într‑un perimetru redus și neacoperite de un ordin de misiune,
–
cazurile de forță majoră (boală, controale medicale, imposibilitatea de a conduce etc.).”
e)

Codul de conduită din 2004
Articolul 4 din Codul de conduită aplicabil membrilor Curții de Conturi, adoptat de această instituție la 16 decembrie 2004 (denumit în continuare „Codul de conduită din 2004), prevedea:
„(1)   Membrii Curții [de Conturi] se dedică pe deplin îndeplinirii mandatului lor. Ei nu pot exercita nicio funcție politică. Ei se abțin de la orice activitate profesională externă și de la orice altă activitate externă incompatibilă cu obligația lor de disponibilitate în exercitarea atribuțiilor lor.
[…]
(3)   Membrii își declară activitățile externe […]”
f)

Decizia nr. 19-2009
Textul articolelor 1 și 4-6 din Decizia nr. 19-2009 îl prelua pe cel al articolelor corespunzătoare din Decizia nr. 33-2004.
Articolul 7 din Decizia nr. 19-2009 prevedea:
„Prezenta decizie abrogă și înlocuiește Decizia nr. 33-2004. Ea intră în vigoare la aceeași dată cu noul contract‑cadru interinstituțional care reglementează autovehiculele închiriate.”
Decizia nr. 19-2009 era însoțită de un document intitulat „Comentarii referitoare la Decizia nr. 19-2009 privind administrarea și utilizarea parcului de automobile al Curții de Conturi” (denumite în continuare „comentariile referitoare la Decizia nr. 19-2009”).
Textul comentariilor referitoare la Decizia nr. 19-2009 privind articolul 4 din această decizie îl prelua pe cel al comentariului referitor la articolul 4 din Decizia nr. 33-2004 care figurează în comentariile referitoare la această din urmă decizie.
g)

Decizia nr. 66-2011
Articolul 1 din Decizia nr. 66-2011 a Curții de Conturi din 26 octombrie 2011 de stabilire a Liniilor directoare în materie de etică ale Curții de Conturi Europene enunță:
„Liniile directoare în materie de etică prevăzute în anexă sunt aplicabile la nivelul Curții de Conturi […]”
Liniile directoare în materie de etică anexate la decizia menționată (denumite în continuare „Liniile directoare în materie de etică”) prevăd:
„[…]
2.2. Personalul Curții [de Conturi] va gestiona resursele instituției în conformitate cu legile și reglementările în vigoare și cu principiile bunei gestiuni financiare. Curtea [de Conturi] trebuie să reprezinte un model de gestiune financiară: resursele sale trebuie gestionate în deplină conformitate cu dispozițiile Regulamentului financiar și cu orice alte norme aplicabile; obiectivele sale trebuie îndeplinite cu respectarea concomitentă a principiilor economicității, eficienței și eficacității.
[…]
3.3. Personalul Curții [de Conturi] va evita orice conflict de interese, fie că acesta este real, fie că este doar aparent. Acest lucru se poate întâmpla, de exemplu, în cazul apartenenței la o organizație politică, al exercitării unui mandat politic, al deținerii calității de membru al unui consiliu de administrație sau al deținerii unor interese financiare în entitățile auditate. Personalul Curții [de Conturi] va acorda o atenție deosebită problemelor de această natură și modului în care acestea pot fi percepute de terți.
3.4. Personalul Curții [de Conturi] nu va întreține cu entitatea auditată nicio relație care i‑ar putea compromite independența. Printre aspectele care pot afecta independența se numără relațiile de natură familială și/sau personală cu personalul entității auditate, relații care pot fi de natură să influențeze rezultatele activității personalului Curții [de Conturi]. Înainte de începerea misiunii de audit, personalul Curții [de Conturi] trebuie să evalueze impactul potențial al unor astfel de relații și trebuie să își informeze superiorii ierarhici; în acest sens, Curtea [de Conturi] a stabilit o procedură anuală de confirmare.
[…]
3.7. Personalul Curții [de Conturi] nu va desfășura activități externe decât în cadrul stabilit de [statut], ținând seama în permanență de datoria sa de loialitate față de Curte[a] [de Conturi]. Personalul Curții [de Conturi] se va abține de la desfășurarea oricăror activități care ar putea prejudicia reputația Curții [de Conturi], care ar putea pune la îndoială imparțialitatea sa sau care ar putea interfera cu activitatea sa.
[…]”
h)

Codul de conduită din 2012
Articolul 2 alineatele (1), (2) și (4) din Codul de conduită aplicabil membrilor Curții de Conturi, adoptat de această instituție la 8 februarie 2012 (denumit în continuare „Codul de conduită din 2012”), avea următorul cuprins:
„(1)   Membrii trebuie să evite orice situație care ar putea crea un conflict de interese. Aceștia nu trebuie să trateze chestiuni în care dețin un interes personal, în special un interes familial sau financiar, care le‑ar putea compromite imparțialitatea. […]
(2)   Membrii Curții [de Conturi] vor declara orice fel de interese financiare și de bunuri patrimoniale care ar putea crea un conflict de interese în exercitarea funcțiilor lor, indiferent dacă aceste interese se prezintă sub forma unor participații individuale la capitalul unei societăți, în special acțiuni, sau sub forma altor tipuri de participație precum obligațiunile convertibile sau certificatele de investiții. […] Orice bun imobil deținut fie în mod direct, fie prin intermediul unei societăți imobiliare, trebuie declarat, cu excepția locuințelor rezervate exclusiv pentru uzul proprietarului sau al familiei sale.
[…]
(4)   La preluarea funcției, membrii vor prezenta președintelui Curții [de Conturi] declarația prevăzută la alineatele de mai sus, prin completarea formularului cuprins în anexă. […] Declarația trebuie revizuită în cazul unor modificări importante și o nouă declarație trebuie prezentată în consecință. […]”
Articolul 4 din Codul de conduită din 2012 prevedea:
„(1)   Membrii Curții [de Conturi] se vor consacra îndeplinirii mandatului. Aceștia nu pot exercita nicio funcție politică.
(2)   Membrii se abțin de la orice activitate profesională externă și de la orice altă formă de activitate externă care este incompatibilă cu exercitarea atribuțiilor lor.
[…]
(6)   Membrii vor completa în declarația de interese prevăzută la articolul 2 toate activitățile lor externe, cu excepția activităților menționate la alineatul (4).”
i)

Normele de aplicare a Regulamentului de procedură
În cursul celor două mandate ale domnului Pinxten în calitate de membru al Curții de Conturi, Normele de aplicare a Regulamentului de procedură au fost stabilite succesiv prin Decizia nr. 92-2004 a Curții de Conturi din 8 decembrie 2004, prin Decizia nr. 26-2010 a Curții de Conturi din 11 martie 2010 și prin Decizia nr. 38-2016 a Curții de Conturi din 2 iunie 2016 (denumite în continuare „Normele de aplicare a Regulamentului de procedură”). Fiecare dintre aceste decizii a fost modificată înainte de a fi abrogată.
Dispozițiile relevante pentru prezenta procedură nu au fost modificate substanțial în această perioadă.
Articolul 5 din Normele de aplicare a regulamentului de procedură avea următorul cuprins:
„(1)   Membrii se abțin de la orice activitate profesională în afara Curții și de la orice altă activitate externă care este incompatibilă cu principiile de independență și de disponibilitate în exercitarea atribuțiilor, astfel cum se prevede la articolul 286 alineatele (3) și (4) TFUE.
(2)   Astfel, orice activitate externă existentă sau planificată se examinează în funcție de următoarele criterii generale:
(a)
activitatea nu aduce atingere imaginii Curții [de Conturi] în ceea ce privește imparțialitatea sa;
(b)
activitatea nu generează un conflict de interese;
(c)
activitatea nu atrage o supraîncărcare a programului de lucru;
(d)
activitatea nu aduce un câștig financiar.”
Articolul 6 alineatele (1) și (2) din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură prevedea:
„(1)   În termen de cel mult treizeci de zile lucrătoare de la intrarea în funcție, fiecare membru declară în fața președintelui Curții [de Conturi] activitățile sale externe, oferind o descriere cât mai exactă posibil a acestora în funcție de fiecare dintre cele patru criterii enumerate la articolul 5 alineatul (2) de mai sus.
(2)   Orice activitate externă nouă diferită de cele menționate la alineatul (1) […] trebuie să fie declarată fără întârziere președintelui Curții [de Conturi] […]”
Articolul 8 primul paragraf din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură enunța:
„Ședințele ținute în cadrul procedurii prevăzute la articolul 4 din Regulamentul de procedură sunt ședințe închise în înțelesul articolului 49 din prezentele norme de aplicare.”
Articolul 39 alineatul (1) din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură preciza:
„Fiind responsabil de secretariatul Curții [de Conturi], secretarul general are, printre altele, atribuția de a întocmi proiectele proceselor‑verbale ale ședințelor Curții [de Conturi] […] Secretarul general oferă asistență președintelui pentru pregătirea ședințelor Curții [de Conturi], asigurându‑se că procedurile sunt respectate și că deciziile Curții [de Conturi] sunt puse în aplicare în mod corect.”
Articolul 49 alineatul (3) din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură prevedea:
„La ședințele închise nu pot asista interpreți sau alți membri ai personalului Curții [de Conturi], cu excepția cazurilor în care Curtea [de Conturi] sau camera adoptă o decizie contrară într‑o ședință precedentă.”
Articolul 50 alineatul (1) din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură avea următorul cuprins:
„Proiectele de procese‑verbale ale ședințelor Curții [de Conturi] sunt întocmite de secretarul general sau de orice altă persoană desemnată în acest scop. Aceste proiecte sunt transmise membrilor în cel mai scurt timp posibil și sunt aprobate de Curte[a] [de Conturi] în cadrul unei ședințe ulterioare.”
B.

Dreptul luxemburghez
Règlement ministériel du 18 mars 2010, portant publication de la loi belge du 22 décembre 2009 relative au régime général d’accise transposant la directive 2008/118 et abrogeant la directive 92/12/CEE en la matière [Regulamentul ministerial din 18 martie 2010 de publicare a Legii belgiene din 22 decembrie 2009 privind regimul general al accizelor care transpune Directiva 2008/118 și de abrogare a Directivei 92/12/CEE în această materie] (denumit în continuare „Regulamentul ministerial din 18 martie 2010”) prevede la articolul 1:
„Legea belgiană din 22 decembrie 2009 privind regimul general al accizelor se publică în
Mémorial
pentru a fi executată în Marele Ducat al Luxemburgului.”
Articolul 13 din Legea belgiană din 22 decembrie 2009 privind regimul general al accizelor, aplicabil în Luxemburg în temeiul articolului 1 din Regulamentul ministerial din 18 martie 2010, are următorul cuprins:
„În cadrul procedurii inerente scutirii de accize care le este acordată, diplomații, funcționarii consulari, forțele armate și organismele vizate la articolul 20 [punctele 7-12] din loi générale du 18 juillet 1977 sur les douanes et accises [Legea generală din 18 iulie 1977 privind vămile și accizele] sunt abilitați să primească din alte state membre produse accizabile în regim suspensiv de accize […]”
Articolul 20 punctul 7 din Legea generală belgiană din 18 iulie 1977 privind vămile și accizele prevede:
„Scutirea de accize se acordă în condițiile și în limitele eventuale, inclusiv în cantitățile rezonabile, care urmează a fi stabilite de Rege, cu excepția cazului în care o convenție internațională sau un acord de sediu prevede altfel:
[…]
7.
pentru cantitățile rezonabile de mărfuri destinate uzului personal – inclusiv uzului de către membrii familiei acestora care fac parte din gospodăria lor – al agenților diplomatici și al funcționarilor consulari de carieră, al membrilor personalului administrativ și tehnic al misiunilor diplomatice și al angajaților consulari, în funcție în țară, în măsura în care persoanele interesate nu sunt resortisanți sau rezidenți permanenți ai Belgiei și nu exercită în acest stat nicio activitate profesională sau comercială în beneficiul propriu.”
Articolul 1 literele c) și f) din règlement grand‑ducal du 7 février 2013, concernant les franchises et exonérations de la taxe sur la valeur ajoutée accordées aux missions diplomatiques et aux postes consulaires, ainsi qu’aux agents diplomatiques, aux fonctionnaires consulaires et aux agents de chancellerie [Regulamentul Marelui Ducat din 7 februarie 2013 privind scutirile de taxă pe valoarea adăugată acordate misiunilor diplomatice și oficiilor consulare, precum și agenților diplomatici, funcționarilor consulari și agenților cancelariei] (denumit în continuare „Regulamentul Marelui Ducat din 7 februarie 2013”) are următorul cuprins:
„Pentru aplicarea dispozițiilor prezentului regulament se înțelege prin:
[…]
c)
agenți diplomatici: șefii misiunilor diplomatice, miniștrii‑consilieri, consilierii, secretarii și atașații misiunilor diplomatice, în măsura în care persoanele interesate nu sunt resortisanți sau rezidenți permanenți ai Marelui Ducat al Luxemburgului și nu exercită în acest stat nicio activitate privată cu caracter lucrativ;
[…]
f)
uz personal al agenților diplomatici, al funcționarilor consulari și al agenților cancelariei: utilizarea directă, efectivă și exclusivă pe teritoriul țării, pentru nevoile proprii și private ale acestor agenți și funcționari, precum și ale membrilor familiei acestora care fac parte din gospodăria lor, cu condiția ca aceștia din urmă să nu fie resortisanți sau rezidenți permanenți ai Marelui Ducat al Luxemburgului și să nu exercite în acest stat nicio activitate privată cu caracter lucrativ”.
Articolul 4 alineatul (1) din respectivul regulamentul al Marelui Ducat prevede:
„Sunt scutite de taxa pe valoarea adăugată livrările de bunuri și prestările de servicii în cuantum fără taxă de cel puțin 240 de euro fiecare, inclusiv cele al căror loc se situează în alt stat membru, efectuate în beneficiul agenților diplomatici, al funcționarilor consulari și al agenților cancelariei, al căror țară gazdă este Marele Ducat al Luxemburgului […]”
II.

Situația de fapt
Domnul Pinxten a fost membru al Curții de Conturi, pe durata a două mandate, în perioada cuprinsă între 1 martie 2006 și 30 aprilie 2018.
În cursul acestor mandate, el a fost repartizat la Camera a III‑a a acestei instituții, responsabilă cu auditul cheltuielilor Uniunii în materie de relații externe, de extindere și de ajutor umanitar. Începând cu 4 aprilie 2011 și până la încheierea ultimului său mandat, domnul Pinxten a exercitat funcția de decan al acestei camere a III‑a.
După un aviz favorabil al comitetului însărcinat cu aprecierea activităților externe ale membrilor Curții de Conturi, domnul Pinxten a fost autorizat, prin decizia din 30 aprilie 2015, să exercite funcția de președinte al Stichting Behoud Natuur en Leefmilieu Vlaanderen (Fundația flamandă pentru conservarea naturii și a mediului, Belgia) (denumită în continuare „SBNL‑V”).
În cursul mandatelor sale, domnul Pinxten a dispus de o mașină de serviciu și de un card de carburant care permitea punerea în sarcina Curții de Conturi a carburantului destinat acestui autoturism. El a beneficiat de asemenea, la cererea sa, de două carduri de carburant suplimentare.
Între anul 2006 și luna martie 2014, Curtea de Conturi a pus la dispoziția domnului Pinxten un șofer. Începând cu luna aprilie 2014, domnul Pinxten a putut solicita punerea la dispoziție a unui șofer repartizat „corpului de șoferi” aflat sub responsabilitatea directorului financiar al Curții de Conturi.
Pe de altă parte, pe perioada mandatelor sale, domnul Pinxten a beneficiat de rambursarea cheltuielilor de reprezentare și de protocol, a diverselor cheltuieli efectuate în cursul unor misiuni autorizate, la cererea sa, de președintele Curții de Conturi, precum și de plata unor indemnizații zilnice aferente acestor misiuni.
III.

Investigațiile și procedurile inițiate
A.

Măsurile preliminare adoptate de Curtea de Conturi
Curtea de Conturi arată că, în cursul anului 2016, i‑au parvenit informații privind mai multe nereguli grave imputate domnului Pinxten. La 18 iulie 2016, secretarul general al acestei instituții l‑a informat verbal pe domnul Pinxten cu privire la denunțul intervenit la adresa sa.
Serviciile Curții de Conturi au efectuat, în vara anului 2016, o analiză a misiunilor domnului Pinxten și a celor ale șoferilor acestei instituții pentru care acesta a întocmit ordine de misiune în vederea identificării unor eventuale nereguli. Ulterior, au fost schimbate mai multe scrisori între aceste servicii și domnul Pinxten în legătură cu pretinsa nelegalitate a anumitor misiuni ale acestuia sau ale șoferilor respectivi. Aceste schimburi nu au condus la rambursarea de către domnul Pinxten a sumelor solicitate de Curtea de Conturi.
La 26 iulie 2016, Curtea de Conturi ar fi fost informată că domnul Pinxten a săvârșit o fraudă în materie de asigurări în cursul anului 2011, ca urmare a unui accident între mașina sa de serviciu și mașina sa personală. La 1 septembrie 2016, secretarul general al acestei instituții i‑a comunicat aceste acuzații în mod verbal domnului Pinxten. Printr‑o notă din aceeași zi, acesta din urmă a susținut că accidentul în cauză a rezultat dintr‑o coliziune între mașina sa de serviciu, condusă de șoferul repartizat cabinetului său, și mașina sa personală, condusă de fiul său.
B.

Investigația efectuată de OLAF
La 14 octombrie 2016, secretarul general al Curții de Conturi, acționând în conformitate cu instrucțiunile primite din partea președintelui acestei instituții, a transmis către OLAF un dosar privind activitățile domnului Pinxten care au determinat cheltuieli posibil nejustificate din bugetul Uniunii.
La 31 martie 2017, directorul general al OLAF i‑a notificat în mod oficial președintelui Curții de Conturi începerea unei investigații privind posibile nereguli, în care era implicat domnul Pinxten și care afectau interesele financiare ale Uniunii, referitoare la utilizarea activelor Curții de Conturi și la misiunile efectuate sau autorizate cu încălcarea normelor aplicabile.
La 22 septembrie 2017, domnul Pinxten a fost informat de OLAF cu privire la începerea acestei investigații și la statutul său de „persoană vizată” în cadrul acesteia.
La 20 noiembrie 2017, OLAF a efectuat o inspecție în incinta cabinetului domnului Pinxten și a ridicat cu această ocazie diverse documente. După o primă analiză a acestora, OLAF l‑a informat pe domnul Pinxten, la 15 decembrie 2017, că obiectul investigației a fost extins la posibile conflicte de interese și la alte încălcări ale articolelor 285 și 286 TFUE, precum și ale dispozițiilor Codului de conduită din 2012.
Domnul Pinxten a fost audiat de investigatorii OLAF la 22 decembrie 2017. După ce i s‑a comunicat de către OLAF un rezumat al faptelor stabilite la finalul investigației, domnul Pinxten a transmis OLAF, la 15 mai 2018, observații scrise.
La 2 iulie 2018, Curtea de Conturi a primit raportul final al OLAF de încheiere a investigației (denumit în continuare „raportul OLAF”). Acest raport stabilește existența, în privința domnului Pinxten, a unei utilizări abuzive a resurselor Curții de Conturi în cadrul unor activități străine funcțiilor sale, a unei utilizări abuzive a cardurilor de carburant, a unui abuz privind contractul de asigurare auto al mașinii sale de serviciu, a unor absențe nejustificate, a unei nedeclarări a unor activități externe, a divulgării unor informații confidențiale, precum și a unor conflicte de interese.
Având în vedere constatările din raportul menționat, OLAF a recomandat Curții de Conturi să inițieze proceduri disciplinare împotriva domnului Pinxten, să adopte măsurile corespunzătoare pentru a asigura recuperarea sumei de 472869,09 euro corespunzătoare cheltuielilor suportate în mod nejustificat de Curtea de Conturi și să aibă în vedere recuperarea sumei de 97954,52 euro corespunzătoare salariului plătit pentru perioadele de absențe nejustificate ale domnului Pinxten.
Pe de altă parte, apreciind că o parte dintre faptele descoperite în cursul investigației ar putea constitui infracțiuni, OLAF a transmis informații și recomandările sale autorităților judiciare luxemburgheze.
C.

Inițierea prezentei proceduri în cadrul Curții de Conturi
La 3 iulie 2018, președintele Curții de Conturi a transmis membrilor acestei instituții o copie a raportului OLAF și a recomandărilor emise de acest organism.
La 5 octombrie 2018, președintele Curții de Conturi a trimis raportul preliminar membrilor instituției amintite. Acest raport recomanda instituției menționate să solicite Curții „să examineze faptele astfel cum au fost stabilite și să determine dacă domnul Pinxten și‑a încălcat obligațiile care decurg din funcția sa”. Respectivul raport și raportul OLAF i‑au fost comunicate în aceeași zi domnului Pinxten. În plus, anexele la raportul OLAF i‑au fost transmise acestuia la 17 octombrie 2018.
La 19 noiembrie 2018, domnul Pinxten a transmis Curții de Conturi observații scrise. La 26 noiembrie 2018, el a fost audiat de membrii acestei instituții în cadrul unei ședințe închise.
La 29 noiembrie 2018, în cursul unei ședințe închise, Curtea de Conturi a decis să trimită cazul domnului Pinxten la Curte în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE.
D.

Procedura penală inițiată de autoritățile luxemburgheze
Având în vedere informațiile transmise de OLAF, procurorul de stat de pe lângă tribunal d’arrondissement de Luxembourg (Tribunalul Districtual din Luxemburg, Luxemburg) a solicitat Curții de Conturi, printr‑o scrisoare din 1 octombrie 2018, ridicarea imunității de jurisdicție a domnului Pinxten. La 15 noiembrie 2018, instituția menționată a admis această cerere.
IV.

Concluziile părților
Curtea de Conturi solicită Curții:
–
respingerea cererii domnului Pinxten de suspendare a procedurii în fața Curții;
–
constatarea faptului că domnul Pinxten a încetat să‑și îndeplinească obligațiile care decurgeau din funcția sa în temeiul articolelor 285 și 286 TFUE, precum și al normelor adoptate în conformitate cu acestea;
–
impunerea, ca urmare a acestei constatări, a sancțiunii prevăzute la articolul 286 alineatul (6) TFUE, Curtea de Conturi lăsând stabilirea întinderii acesteia la aprecierea Curții;
–
declararea ca inadmisibilă a cererii de despăgubiri formulate de domnul Pinxten și
–
obligarea domnului Pinxten la plata cheltuielilor de judecată.
Domnul Pinxten solicită Curții:
–
invitarea Curții de Conturi să prezinte raportul de audit intern pentru perioada 2012-2018 privind cheltuielile aferente misiunilor membrilor Curții de Conturi și utilizarea mașinilor de serviciu de către toți acești membri, precizarea măsurilor adoptate ca urmare a acestui raport și prezentarea tuturor notelor referitoare la presiunile exercitate asupra auditorului intern;
–
respingerea cererii Curții de Conturi;
–
obligarea Curții de Conturi la plata sumei de 50000 de euro pentru repararea prejudiciului moral suferit de acesta și
–
obligarea Curții de Conturi la plata cheltuielilor de judecată.
V.

Cu privire la cererea de suspendare a prezentei proceduri
A.

Argumentația părților
Domnul Pinxten subliniază că în Luxemburg este pendinte o procedură penală. În acest context, adagiul „penalul ține în loc disciplinarul” sau, cel puțin, principiul bunei administrări ar impune Curții să nu se pronunțe înaintea autorităților penale luxemburgheze.
Suspendarea examinării prezentei proceduri ar permite astfel atât să nu fie afectată poziția domnului Pinxten în cadrul urmăririi penale inițiate în Luxemburg, cât și să se asigure luarea în considerare a faptelor stabilite de autoritățile penale luxemburgheze, care ar dispune de competențe de investigare mai importante decât Curtea.
Curtea de Conturi s‑a opus acestei cereri.
B.

Aprecierea Curții
Trebuie arătat mai întâi că nicio dispoziție a dreptului Uniunii nu prevede că o procedură inițiată în fața Curții în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE trebuie suspendată atunci când a fost inițiată o procedură penală privind, în tot sau în parte, aceleași fapte.
Desigur, articolul 25 din anexa IX la statut prevede că, atunci când funcționarul se află sub urmărire penală pentru aceleași fapte, situația sa disciplinară este reglementată definitiv numai după ce hotărârea pronunțată de instanța competentă a devenit definitivă.
Cu toate acestea, procedurile care se raportează la încălcarea de către un membru al Curții de Conturi a obligațiilor care decurg din funcția sa țin de o cale de drept autonomă, prevăzută la articolul 286 alineatul (6) TFUE, și, așadar, aceste proceduri nu sunt guvernate de normele referitoare la procedura disciplinară enunțate de statut (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
, punctul
).
În continuare, trebuie subliniat că, după cum a arătat domnul avocat general la punctul 78 din concluzii, procedura prevăzută la articolul 286 alineatul (6) TFUE are o funcție proprie, în măsura în care urmărește să garanteze buna funcționare a instituțiilor europene, care se distinge de cea a unei proceduri penale naționale.
În sfârșit, din jurisprudența Curții rezultă că, în cadrul procedurii prevăzute la această dispoziție, Curtea nu este ținută de calificarea juridică a faptelor efectuată în cadrul procedurii penale și îi revine în plenitudinea puterii sale de apreciere sarcina de a verifica dacă faptele reproșate membrului Curții de Conturi vizat constituie o neîndeplinire a obligațiilor care decurg din funcția sa (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
, punctul
).
Așadar, o eventuală suspendare a prezentei proceduri în așteptarea rezultatului procedurii penale inițiate în Luxemburg nu este necesară din moment ce, în orice caz, rezultatul acestei proceduri nu este de natură să limiteze întinderea aprecierilor pe care Curtea este ținută să le efectueze pentru a se pronunța asupra prezentei acțiuni.
În aceste condiții, cererea de suspendare a prezentei proceduri formulată de domnul Pinxten trebuie respinsă.
VI.

Cu privire la cererea de a dispune prezentarea anumitor documente
A.

Argumentația părților
Domnul Pinxten arată că Curtea de Conturi a efectuat un audit intern complet, pentru perioada 2012-2018, al cheltuielilor de misiune ale membrilor acestei instituții și al modului de utilizare a autovehiculelor oficiale de către respectivii membri.
În memoriul în duplică, el solicită Curții să dispună, ca măsură de cercetare judecătorească, prezentarea de către Curtea de Conturi a raportului întocmit la finalul acestui audit intern și descrierea măsurilor luate ca urmare a acestui raport. O astfel de măsură de cercetare judecătorească ar permite, potrivit domnului Pinxten, lămurirea Curții cu privire la evaluarea situației sale de către serviciul de audit intern al Curții de Conturi, cu privire la existența unor nereguli săvârșite de alți membri ai acestei instituții, precum și cu privire la tratamentul rezervat de instituția menționată acestor nereguli.
În plus, domnul Pinxten susține că independența auditorului intern a fost amenințată de secretarul general al instituției menționate și că ar fi util Curții să i se comunice orice notă referitoare la această situație, pentru a putea stabili modul în care trebuie apreciate motivele formulate împotriva domnului Pinxten.
B.

Aprecierea Curții
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că numai Curtea este competentă să aprecieze pertinența unei cereri prin care se urmărește prezentarea de documente în raport cu obiectul litigiului și cu necesitatea documentelor solicitate în scopul de a se pronunța asupra litigiului respectiv (a se vedea în acest sens Ordonanța din 3 martie 2020, Comisia/Polonia,
C‑791/19 R
, nepublicată,
EU:C:2020:147
, punctul
și jurisprudența citată).
În această privință, trebuie să se observe, în primul rând, că revine Curții, pentru a se pronunța cu privire la prezenta acțiune, sarcina de a stabili întinderea obligațiilor care decurg din funcția de membru al Curții de Conturi și de a aprecia, pe baza probelor furnizate de părți, dacă trebuie să se considere că o încălcare a acestor obligații de către domnul Pinxten a fost dovedită.
În aceste condiții, chiar presupunând că raportul de audit intern menționat de domnul Pinxten cuprinde efectiv o apreciere a legalității comportamentului acestuia, nu este mai puțin adevărat că poziția reținută în această privință de un organ intern al Curții de Conturi nu este de natură să constituie un element determinant pentru a se pronunța cu privire la acțiunea acestei instituții.
În al doilea rând, trebuie amintit că prezenta procedură privește, în mod exclusiv, neregulile reproșate domnului Pinxten de Curtea de Conturi.
Or, împrejurarea că au fost săvârșite nereguli comparabile sau mai grave de către alți membri ai acestei instituții, presupunând că ar fi dovedită, nu presupune că comportamentul domnului Pinxten ar fi fost legal sau că s‑ar putea considera că acest comportament îndeplinește obligațiile care decurg din funcția sa, în sensul articolului 286 alineatul (6) TFUE.
În al treilea rând, având în vedere funcțiile care revin Curții în cadrul prezentei proceduri, astfel cum reies din cuprinsul punctului 94 din prezenta hotărâre, eventuala existență a unui conflict în cadrul Curții de Conturi în legătură cu realizarea unui audit intern ulterior expirării celui de al doilea mandat al domnului Pinxten de membru al acestei instituții este lipsită de relevanță pentru soluționarea acțiunii instituției menționate.
Având în vedere cele ce precedă, este necesar să se constate că motivele invocate de domnul Pinxten în susținerea cererii sale de prezentare a unor documente nu stabilesc interesul pe care l‑ar putea avea aceste documente pentru prezenta procedură și, prin urmare, că această cerere trebuie să fie respinsă.
VII.

Cu privire la cererea de retragere a unui document din dosar
A.

Argumentația părților
Curtea de Conturi solicită retragerea din dosar a unei copii a unui e‑mail al președintelui acestei instituții adresat, la 13 februarie 2019, celorlalți membri ai acesteia și secretarului său general, prezentat de domnul Pinxten în anexa B.10 la memoriul său în apărare (denumit în continuare „e‑mailul din 13 februarie 2019”).
Ea arată că este vorba despre un e‑mail strict confidențial, adresat numai membrilor Curții de Conturi la o dată ulterioară expirării celui de al doilea mandat al domnului Pinxten de membru al acestei instituții. Ea deduce de aici că documentul respectiv a fost în mod necesar obținut în mod nelegal, ceea ce aduce atingere în special dreptului la respectarea confidențialității comunicărilor de care beneficiază Curtea de Conturi.
Domnul Pinxten susține că această cerere de retragere din dosar a e‑mailului din 13 februarie 2019 trebuie respinsă.
În această privință, el arată mai întâi că nu a obținut acest e‑mail în mod nelegal. În continuare, consideră că e‑mailul menționat nu era cu adevărat confidențial, din moment ce normele de conduită ale Curții de Conturi exclud trimiterea de informații confidențiale prin poșta electronică și că un astfel de e‑mail este primit de toți membrii cabinetelor destinatarilor. În sfârșit, caracterul confidențial al unui document sau faptul că acesta a fost obținut în mod nelegal nu ar justifica retragerea sa din dosar atunci când el este necesar pentru pronunțarea Curții, ceea ce ar fi cazul în speță.
B.

Aprecierea Curții
Trebuie amintit că principiul care prevalează în dreptul Uniunii este acela al liberei aprecieri a probelor, din care decurge că admisibilitatea unui element de probă prezentat în timp util nu poate fi contestată în fața instanțelor Uniunii decât întemeindu‑se pe faptul că acesta a fost obținut în mod nelegal (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 septembrie 2018, Infineon Technologies/Comisia,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, punctul
și jurisprudența citată).
În acest context, Curtea a decis deja să retragă un document din dosarul unei cauze în special pentru motivul că exista o îndoială cu privire la aspectul dacă partea care se prevala de acesta îl obținuse prin mijloace legitime (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 decembrie 1981, Ludwigshafener Walzmühle Erling și alții/Consiliul și Comisia,
197/80-200/80, 243/80, 245/80 și 247/80
,
EU:C:1981:311
, punctul
).
Aceeași soluție a fost reținută în ceea ce privește un aviz juridic elaborat, în vederea unei utilizări interne, de o administrație națională care nici nu îl comunicase părții care se prevala de acesta, nici nu autorizase comunicarea avizului respectiv către această parte (Ordonanța din 23 martie 2007, Stadtgemeinde Frohnleiten și Gemeindebetriebe Frohnleiten,
C‑221/06
,
EU:C:2007:185
, punctele
-
).
În plus, Curtea a statuat că un aviz juridic emis de serviciul juridic al unei instituții care nu a fost obținut în mod legal de la aceasta din urmă de partea care se prevala de el trebuie înlăturat din dosar, cu excepția cazului în care un interes public superior justifică prezentarea acestui aviz juridic de către partea respectivă (a se vedea în acest sens Ordonanța din 29 ianuarie 2009, Donnici/Parlamentul,
C‑9/08
, nepublicată,
EU:C:2009:40
, punctele
-
).
În speță, deși domnul Pinxten contestă în mod formal afirmația Curții de Conturi potrivit căreia este neîndoielnic că a intrat în posesia e‑mailului din 13 februarie 2019 în mod nelegal, el nu furnizează nicio explicație cu privire la modul în care a intrat în posesia acestui e‑mail și se limitează să sublinieze că e‑mailul respectiv era accesibil pentru numeroși agenți ai Curții de Conturi.
Or, e‑mailul din 13 februarie 2019 constituie o comunicare internă între membrii Curții de Conturi, care se prezintă în mod explicit ca având un caracter strict confidențial.
În plus, este cert că acest e‑mail nu a fost trimis domnului Pinxten, acesta nemaifiind membru al Curții de Conturi începând cu 30 aprilie 2018.
Prin urmare, trebuie să se considere că există o îndoială cu privire la aspectul dacă domnul Pinxten a obținut prin mijloace legitime e‑mailul menționat.
Pe de altă parte, domnul Pinxten invocă e‑mailul din 13 februarie 2019 pentru a stabili că alți membri ai Curții de Conturi au beneficiat de un tratament mai favorabil decât cel care i‑a fost aplicat.
Cu toate acestea, presupunând că alți membri ai instituției menționate au beneficiat efectiv, din partea acesteia, de un tratament mai favorabil, în ceea ce privește neregulile pe care le‑ar fi săvârșit în cadrul funcțiilor lor, decât cel rezervat domnului Pinxten, această împrejurare nu este, în orice caz, de natură să demonstreze că acesta din urmă nu a încălcat obligațiile care decurg din funcția sa în sensul articolului 286 alineatul (6) TFUE.
În plus, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că principiul egalității de tratament trebuie conciliat cu respectarea principiului legalității, potrivit căruia nimeni nu poate invoca în beneficiul său o nelegalitate săvârșită în favoarea altuia (Hotărârea din 10 noiembrie 2011, The Rank Group,
C‑259/10 și C‑260/10
,
EU:C:2011:719
, punctul
, precum și Hotărârea din 13 septembrie 2017, Pappalardo și alții/Comisia,
C‑350/16 P
,
EU:C:2017:672
, punctul
).
Reiese că domnul Pinxten nu a demonstrat prezența unui interes public superior care ar putea justifica prezentarea documentului în cauză.
În consecință, trebuie admisă cererea Curții de Conturi de retragere din dosar a e‑mailului din 13 februarie 2019 care figurează în anexa B.10 la memoriul în apărare.
VIII.

Cu privire la acțiune
A.

Cu privire la admisibilitatea acțiunii
Domnul Pinxten a prezentat, cu titlu introductiv, patru argumente prin care urmărește să conteste admisibilitatea prezentei acțiuni întemeiate pe incompatibilitatea procedurii prevăzute la articolul 286 alineatul (6) TFUE cu dreptul la protecție jurisdicțională efectivă, pe nelegalitatea investigației OLAF, pe nelegalitatea procedurii desfășurate în cadrul Curții de Conturi pentru a autoriza introducerea acestei acțiuni și, respectiv, pe întârzierea excesivă cu care a fost introdusă acțiunea menționată.
1.

Cu privire la pretinsa incompatibilitate a prezentei proceduri cu dreptul la protecție jurisdicțională efectivă
a)

Argumentația părților
Prin intermediul primului argument de inadmisibilitate, domnul Pinxten arată că, în cadrul prezentei proceduri, dreptul său la instanță nu va fi respectat și că nu va putea beneficia de un dublu grad de jurisdicție, cu încălcarea articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) și a articolului 2 din Protocolul nr. 7 la Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”).
Deși Curtea a respins deja un argument întemeiat pe lipsa unui dublu grad de jurisdicție în Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson (
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
), aceasta ar fi omis să menționeze că ea intervine în speță în calitate de autoritate disciplinară, iar nu în calitate de instanță.
Prin urmare, în cazul în care acțiunea Curții de Conturi ar trebui examinată în cadrul definit la articolul 286 alineatul (6) TFUE, domnul Pinxten ar fi privat de orice formă de protecție jurisdicțională, ceea ce ar presupune că această dispoziție nu poate constitui temeiul acțiunii Curții de Conturi.
Curtea de Conturi apreciază că respectivul motiv este inadmisibil, în măsura în care prin acesta se solicită în realitate Curții să constate nevaliditatea unei dispoziții de drept primar. În orice caz, motivul menționat ar fi fost deja respins în Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson (
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
).
b)

Aprecierea Curții
Cu titlu introductiv, în ceea ce privește lipsa unui dublu grad de jurisdicție, este suficient să se amintească faptul că imposibilitatea de a exercita o acțiune împotriva deciziei Curții în procedura prevăzută la articolul 286 alineatul (6) TFUE nu constituie o carență de natură să aducă atingere dreptului membrului sau al fostului membru în cauză al Curții de Conturi la protecție jurisdicțională efectivă astfel cum este garantată la articolul 47 din cartă (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
, punctele
și
).
În plus, dat fiind că domnul Pinxten susține că argumentul său se distinge de cel examinat de Curte în Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson (
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
), în măsura în care invocă o lipsă totală de protecție jurisdicțională, iar nu o încălcare a dreptului la un dublu grad de jurisdicție, trebuie subliniat că Curtea se pronunță în prezenta procedură, după ascultarea domnului Pinxten, în calitate de instanță independentă și imparțială instituită de Tratatele UE și FUE, iar nu ca o autoritate administrativă care se pronunță în materie disciplinară.
Prin urmare, examinarea de către Curte, în primă și în ultimă instanță, a motivelor întemeiate pe o pretinsă încălcare de către domnul Pinxten a obligațiilor care decurg din funcția sa de membru al Curții de Conturi este suficientă pentru a‑i asigura acestuia o protecție jurisdicțională efectivă.
2.

Cu privire la nelegalitatea invocată a investigației OLAF
a)

Argumentația părților
Prin intermediul celui de al doilea argument de inadmisibilitate, domnul Pinxten susține că acțiunea Curții de Conturi se întemeiază pe raportul OLAF și că acest raport a fost întocmit în urma unei proceduri nelegale.
În primul rând, OLAF ar fi extins în mod nelegal domeniul investigației sale.
Astfel, din articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 883/2013 ar rezulta că o inspecție a incintelor unei instituții trebuie efectuată pe baza unui mandat scris care să menționeze activitățile investigației autorizate al cărei domeniu a fost definit printr‑o decizie de începere a investigației.
OLAF nu ar putea, prin urmare, să efectueze o inspecție având ca obiect sau ca efect descoperirea unor eventuale încălcări de care nu avea cunoștință și care depășesc domeniul investigației desfășurate. În speță, OLAF nu ar fi putut, așadar, să extindă în mod valabil domeniul investigației sale bazându‑se pe analiza datelor colectate cu ocazia inspecției cabinetului domnului Pinxten.
În al doilea rând, OLAF ar fi încălcat dreptul domnului Pinxten la viață privată. Pe de o parte, acest oficiu nu ar fi confirmat că s‑a abținut să ridice corespondența dintre domnul Pinxten și apărătorul său, care ar fi acoperită de secretul profesional. Pe de altă parte, OLAF ar fi ridicat dosare private și prezentate în mod explicit ca atare, care ar fi privit în special participarea persoanei interesate la partide de vânătoare și închirierea unui apartament al cărui proprietar este.
În al treilea rând, OLAF nu ar fi respectat dreptul la apărare al domnului Pinxten.
Primo
, rezumatul faptelor prezentate domnului Pinxten înaintea adoptării raportului OLAF ar fi fost extrem de scurt, tabelele care îl însoțeau ar fi fost puțin inteligibile, iar documentele justificative aferente acestuia nu ar fi fost comunicate în timp util.
Secundo
, acest raport s‑ar întemeia pe o serie de fapte și de convorbiri despre care domnul Pinxten nu ar fi fost informat atunci când a fost ascultat de OLAF.
Tertio
, exercitarea dreptului său la apărare ar fi fost pur formală, în măsura în care argumentele invocate în apărare nu ar fi, sub rezerva unor rare excepții, discutate, ci ar fi pur și simplu reproduse la sfârșitul raportului.
Quarto
, fosta asistentă a domnului Pinxten nu ar fi primit un proces‑verbal în urma audierii sale, în condițiile în care OLAF ar fi fost obligat să îi predea o copie a acestuia, ceea ce ar confirma că OLAF nu a căutat atât probe incriminatoare, cât și dezincriminatoare.
Curtea de Conturi consideră că motivul întemeiat pe nelegalitatea investigației OLAF este inoperant întrucât raportul acestui oficiu nu este elementul determinant pe care se întemeiază sesizarea Curții.
În subsidiar, acest motiv ar fi nefondat.
În primul rând, Curtea de Conturi susține că nimic nu interzice OLAF să extindă sfera de aplicare a unei investigații și că trebuie să poată proceda la o astfel de extindere atunci când suspiciuni serioase sunt dezvăluite în urma unei inspecții a incintelor unei instituții. De altfel, investigația în cauză ar fi fost extinsă la suspiciuni strâns legate de domeniul său inițial.
În al doilea rând, dreptul la viață privată al domnului Pinxten ar fi fost respectat. Pe de o parte, niciun element prezentat de acesta nu ar demonstra că OLAF s‑a întemeiat pe un document acoperit de confidențialitatea relațiilor dintre un avocat și clientul său. Pe de altă parte, articolul 4 alineatul (2) din Regulamentul nr. 883/2013 ar autoriza OLAF să aibă acces imediat la orice informație deținută de instituții și să facă o copie după orice document deținut de acestea. Astfel, el ar dispune de o marjă de apreciere și atribuțiile sale nu ar putea fi limitate de împrejurarea că anumite documente sunt prezentate ca fiind „private”.
În al treilea rând, ar reveni domnului Pinxten sarcina de a dovedi că procedura în cauză ar fi putut conduce la un rezultat diferit dacă pretinsa încălcare a dreptului său la apărare nu s‑ar fi produs, ceea ce acesta nu ar fi făcut. În orice caz, în speță, OLAF s‑ar fi conformat obligațiilor sale prin transmiterea unui rezumat al faptelor care era suficient pentru a‑i permite să își prezinte observațiile, ceea ce de altfel domnul Pinxten ar fi făcut. În plus, acesta din urmă ar fi avut de asemenea ocazia să își prezinte apărarea în cursul procedurii interne a Curții de Conturi, pe baza întregului raport al OLAF. Pe de altă parte, OLAF nu ar fi fost obligat să remită un proces‑verbal fostei asistente a domnului Pinxten întrucât ea a fost audiată ca martor.
b)

Aprecierea Curții
Cu titlu introductiv, trebuie examinat argumentul Curții de Conturi potrivit căruia nu este necesar să se aprecieze legalitatea investigației OLAF, în măsura în care raportul OLAF nu este elementul determinant pe care se întemeiază sesizarea Curții în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE.
În această privință, trebuie arătat că cele cinci motive prezentate de Curtea de Conturi în susținerea acțiunii sale reiau constatări efectuate de OLAF în raportul său.
Pentru a demonstra temeinicia acestor motive, Curtea de Conturi prezintă elemente de probă care sunt, în mare parte, constituite din documente ridicate de OLAF în cursul investigației sale și prezentate în anexa la raportul său. Anexa A.37 la cererea introductivă, la care Curtea de Conturi face trimitere foarte pe larg în înscrisurile sale, este de altfel prezentată în mod explicit ca fiind compusă din „[a]nexe [la] raportul OLAF transmis președintelui Curții de Conturi la 2 iulie 2018”.
În plus, ca răspuns la întrebările adresate de Curte cu privire la motivul pentru care Curtea de Conturi și‑a revizuit aprecierea inițială referitoare la legalitatea cheltuielilor de misiune, de reprezentare și de protocol, precum și a indemnizațiilor zilnice plătite domnului Pinxten, această instituție a arătat că noua sa apreciere se întemeia pe elementele ridicate de OLAF în cursul investigației sale.
În aceste condiții, trebuie să se considere că admisibilitatea prezentei acțiuni nu depinde de legalitatea investigației OLAF.
În aceste condiții, o eventuală nelegalitate a acestei investigații ar fi susceptibilă să implice că toate sau o parte dintre elementele de probă prezentate de Curtea de Conturi în susținerea acțiunii sale au fost strânse cu încălcarea normelor de drept aplicabile, ceea ce ar impune Curții să stabilească dacă această nelegalitate are consecințe asupra admisibilității elementelor respective în cadrul prezentei proceduri.
Prin urmare, înainte de a se pronunța cu privire la motivele invocate de Curtea de Conturi, este necesar să se aprecieze temeinicia argumentelor domnului Pinxten referitoare la nelegalitatea investigației OLAF.
În ceea ce privește, în primul rând, extinderea pretins nelegală a obiectului investigației OLAF, trebuie subliniat că OLAF poate, în temeiul articolului 4 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 883/2013, să aibă acces la orice informație relevantă deținută de instituțiile Uniunii, precum și la incintele acestora.
Potrivit articolului 4 alineatele (1) și (2) din regulamentul amintit, această competență nu poate fi exercitată decât în cadrul unei investigații interne și se efectuează în conformitate cu condițiile prevăzute de regulamentul menționat.
Or, în temeiul articolului 5 alineatul (1) din același regulament, directorul general al OLAF poate începe o investigație atunci când există o suspiciune suficientă privind existența unui act de fraudă, de corupție sau a oricărei alte activități ilegale care afectează interesele financiare ale Uniunii.
În plus, articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 883/2013 prevede că agenții OLAF efectuează o inspecție la sediul unei instituții după prezentarea unei autorizații scrise care menționează în special obiectul și scopul investigației, precum și temeiul juridic pentru desfășurarea acestor investigații și competențele de investigație care decurg din acesta.
Rezultă, pe de o parte, că o inspecție a incintelor unei instituții desfășurate de OLAF fără ca acesta să dispună în prealabil de elemente care să permită în mod valabil să se presupună existența unor activități ilegale care sunt de competența sa ar fi nelegală și, pe de altă parte, că o astfel de inspecție trebuie să vizeze strângerea de probe referitoare la activitățile ilegale suspectate (a se vedea prin analogie Hotărârea din 25 iunie 2014, Nexans și Nexans France/Comisia,
C‑37/13 P
,
EU:C:2014:2030
, punctul
).
În schimb, din articolele 4, 5 și 7 din Regulamentul nr. 883/2013 nu rezultă că ar fi interzis ca OLAF să ia în considerare elemente descoperite în mod incident cu ocazia unei inspecții legale a incintelor unei instituții, care evidențiază existența unor activități ilegale care țin de competența sa de care nu avea cunoștință înainte de această inspecție și care diferă de activitățile ilegale pe care le viza inițial investigația în cadrul căreia a fost efectuată inspecția respectivă.
În plus, interpretarea normelor care reglementează activitățile OLAF propusă de domnul Pinxten ar fi de natură să confere, în practică, o impunitate autorilor unor activități ilegale descoperite cu ocazia unei investigații a OLAF, fără ca o astfel de consecință să fie necesară pentru a evita o utilizare abuzivă a competențelor de investigație încredințate acestui organism sau pentru a prezerva dreptul la apărare al persoanei în cauză, ceea ce ar crea un risc de punere în pericol a realizării obiectivului privind intensificarea combaterii fraudei, a corupției și a oricăror alte activități ilegale care afectează interesele financiare ale Uniunii menționat la articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 883/2013.
În consecință, atunci când o inspecție legală a incintelor unei instituții conduce la descoperirea în mod incident de către OLAF a unor elemente de natură să dea naștere unor suspiciuni suficiente care permit să se presupună existența unor activități ilegale care sunt de competența sa diferite de cele care făceau inițial obiectul investigației în cadrul căreia a fost efectuată această inspecție, revine OLAF, în cazul în care intenționează să investigheze în această privință pentru a verifica exactitatea sau pentru a completa informațiile de care a luat cunoștință în mod incident în cursul acestei inspecții, sarcina de a începe o nouă investigație (a se vedea prin analogie Hotărârea din 17 octombrie 1989, Dow Benelux/Comisia,
85/87
,
EU:C:1989:379
, punctul
, precum și Hotărârea din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P-C‑252/99 P și C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
, punctul
) sau, dacă este cazul, de a extinde obiectul inițial al investigației sale dacă activitățile ilegale descoperite pe cale incidentă sunt legate în mod suficient de cele care făceau obiectul investigației inițiale pentru a fi justificat ca ele să facă obiectul aceleiași proceduri de investigație.
În speță, domnul Pinxten nu contestă nici caracterul legal al deciziei de începere a unei investigații interne luate de directorul general al OLAF în urma transmiterii de informații de către Curtea de Conturi, nici caracterul legal al inspecției incintelor respectivei instituții efectuate de OLAF, la 20 noiembrie 2017, în cadrul acestei investigații.
În plus, el nu susține că elementele descoperite de OLAF cu ocazia acestei inspecții nu erau de natură să dea naștere unor suspiciuni suficiente care să lase să se presupună existența unor activități ilegale care sunt de competența OLAF.
Prin urmare, împrejurarea că decizia OLAF de a extinde obiectul investigației, începută inițial cu privire la eventuale nereguli care îl implică pe domnul Pinxten și care afectează interesele financiare ale Uniunii, privind utilizarea activelor Curții de Conturi și misiunile efectuate sau autorizate cu încălcarea normelor aplicabile, la posibile conflicte de interese și la alte încălcări ale articolelor 285 și 286 TFUE, precum și ale dispozițiilor Codului de conduită din 2012 se întemeiază pe elemente descoperite cu ocazia inspecției desfășurate la 20 noiembrie 2017 nu poate implica nelegalitatea acestei decizii.
În al doilea rând, în ceea ce privește argumentele întemeiate pe o atingere adusă dreptului la viață privată al domnului Pinxten, trebuie arătat că, având în vedere obiectul prezentei proceduri, revine în speță Curții sarcina de a se pronunța nu cu privire la orice atingere adusă acestui drept pe care OLAF ar fi putut să o comită în cursul investigației sale, ci numai cu privire la pretinsele atingeri aduse dreptului menționat care s‑ar raporta la strângerea elementelor de probă prezentate de Curtea de Conturi în susținerea prezentei acțiuni. Astfel, neregulile procedurale săvârșite eventual de OLAF cu ocazia strângerii unor elemente de probă nu ar fi, în orice caz, susceptibile să influențeze examinarea prezentei acțiuni decât în măsura în care aceasta se întemeiază pe elementele de probă obținute în mod nelegal de OLAF.
În această privință, este necesar mai întâi să se constate că domnul Pinxten nu identifică, printre elementele de probă prezentate de Curtea de Conturi, niciun document care ar fi acoperit de principiul confidențialității relațiilor dintre un avocat și clientul său.
Prin urmare, faptul că OLAF nu a confirmat că nu a ridicat niciun element al corespondenței dintre domnul Pinxten și avocatul acestuia, presupunând că este dovedit, este lipsit de relevanță în speță.
În continuare, în ceea ce privește elementele de probă referitoare la participarea domnului Pinxten la partide de vânătoare, este necesar să se arate că Curtea de Conturi a prezentat Curții documente referitoare la această activitate care sunt direct legate de mai multe misiuni efectuate în calitate de membru al Curții de Conturi.
Or, în pofida păstrării acestor documente într‑un clasor desemnat în mod explicit drept „privat”, nu se poate considera, ca urmare a legăturii lor cu astfel de misiuni, că ele se raportează la activitățile desfășurate de domnul Pinxten cu titlu pur privat.
În plus, din constatarea efectuată la punctul 158 din prezenta hotărâre rezultă că nu este necesar, în scopul prezentei proceduri, să se statueze cu privire la afirmația domnului Pinxten potrivit căreia OLAF ar fi ridicat sau ar fi copiat și o serie de documente referitoare la partide de vânătoare care nu erau acoperite de ordine de misiune.
În sfârșit, trebuie să se constate, desigur, că scrisoarea din 20 noiembrie 2014 adresată de domnul Pinxten Înaltei Reprezentante a Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate pentru a‑i propune să închirieze un apartament la Bruxelles (Belgia) se raporta la gestionarea bunurilor private ale domnului Pinxten și, așadar, că depunerea la dosarul OLAF a unei copii a acestei scrisori constituie o limitare a dreptului acestuia la respectarea vieții private garantat la articolul 7 din cartă.
Cu toate acestea, utilizarea acestei scrisori de către OLAF este restrânsă și reglementată de lege, în măsura în care ea nu poate fi utilizată decât în cadrul investigației OLAF și al procedurilor desfășurate în urma acestei investigații.
În consecință, argumentele prezentate de domnul Pinxten nu sunt de natură să dovedească, în scopul prezentei proceduri, că OLAF a adus atingere în mod ilicit dreptului său la respectarea vieții private.
În al treilea rând, în ceea ce privește pretinsa atingere adusă dreptului la apărare al domnului Pinxten, trebuie amintit că articolul 41 alineatul (2) litera (a) din cartă prevede că dreptul la bună administrare include, printre altele, dreptul oricărei persoane de a fi ascultată înainte de luarea oricărei măsuri individuale care ar putea să îi aducă atingere.
Acest principiu este pus în aplicare la articolul 9 alineatul (4) din Regulamentul nr. 883/2013, care prevede că OLAF trebuie, în principiu, după încheierea investigației și înainte de redactarea unor concluzii referitoare nominal la persoana vizată, să îi ofere acesteia posibilitatea de a face observații privind faptele care o vizează.
În plus, Curtea a statuat, în cadrul unei proceduri analoge celei prevăzute la articolul 286 alineatul (6) TFUE privind un membru al Comisiei, că era necesar să se verifice dacă membrul respectiv al Comisiei a fost informat în timp util cu privire la acuzațiile care îi erau reproșate și dacă a avut posibilitatea de a fi ascultat (Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
, punctul
). O asemenea obligație este de altfel prevăzută și la articolul 4 alineatele (2) și (3) din Regulamentul de procedură.
În aceste condiții, deși atât OLAF, cât și Curții de Conturi le revine sarcina de a se conforma obligațiilor lor respective, respectarea dreptului de a fi ascultat al membrului sau al fostului membru vizat al acestei instituții trebuie, în scopul procedurii prevăzute la articolul 286 alineatul (6) TFUE, să fie apreciată în mod global, din moment ce nu se poate exclude ca acestui membru sau acestui fost membru să i se fi oferit, de către Curtea de Conturi, o posibilitate suficientă de a fi ascultat cu privire la elemente pe care nu le‑ar fi putut comenta în mod efectiv înainte de adoptarea raportului OLAF.
În speță, este cert că domnul Pinxten a fost ascultat oral de OLAF la 22 decembrie 2017, că au avut loc mai multe schimburi scrise între OLAF și avocatul domnului Pinxten și că acesta din urmă a putut, în urma comunicării unui rezumat al faptelor stabilite la finalul investigației, să transmită către OLAF un document scris destinat să combată afirmațiile enunțate în acest rezumat.
Ulterior, la 5 octombrie 2018, domnului Pinxten i s‑a comunicat raportul OLAF și raportul preliminar adresat membrilor Curții de Conturi de către președintele acestei instituții. El a putut lua poziție cu privire la aceste rapoarte atât prin transmiterea de observații scrise, cât și în cadrul unei audieri în fața acestei instituții.
În acest context, deși susține că investigația OLAF era afectată de patru nereguli distincte, menționate la punctele 131-134 din prezenta hotărâre, care l‑ar fi împiedicat să fie ascultat în mod efectiv de OLAF, el nu prezintă niciun argument care să demonstreze că nu a fost în măsură să se exprime în mod suficient, în fața Curții de Conturi, cu privire la anumite elemente reținute împotriva sa înainte de adoptarea raportului OLAF.
În aceste condiții, rezultă că argumentele prezentate de domnul Pinxten nu sunt susceptibile să demonstreze, în scopul prezentei proceduri, că dreptul său la apărare a fost încălcat.
Rezultă că toate argumentele domnului Pinxten întemeiate pe nelegalitatea investigației OLAF trebuie respinse și, prin urmare, nu este necesar, în vederea pronunțării asupra prezentei acțiuni, să se stabilească dacă în cadrul procedurii prevăzute la articolul 286 alineatul (6) TFUE pot fi invocate elemente de probă obținute în mod nelegal.
3.

Cu privire la pretinsa nelegalitate a procedurii urmate în cadrul Curții de Conturi pentru a autoriza introducerea prezentei acțiuni
a)

Argumentația părților
Prin intermediul celui de al treilea argument de inadmisibilitate, domnul Pinxten susține, în primul rând, că audierea sa de către Curtea de Conturi a fost efectuată, în pofida protestelor sale, în prezența secretarului general și a șefului serviciului juridic al acestei instituții, în condițiile în care articolul 49 alineatul (3) din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură impunea ca audierea unui membru al instituției menționate anterior introducerii unei acțiuni în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE să fie efectuată în lipsa oricărui interpret sau agent al acestei instituții.
Or, prezența agenților în cauză ar fi putut influența dezbaterile, în special având în vedere responsabilitatea secretarului general al Curții de Conturi în ceea ce privește insuficiența controlului exercitat de respectiva instituție și rolul „surprinzător” al șefului serviciului juridic al acesteia în cursul investigației.
Domnul Pinxten consideră, în al doilea rând, că un număr insuficient de membri ai Curții de Conturi au votat în favoarea introducerii prezentei acțiuni.
Astfel, articolul 4 alineatul (4) din Regulamentul de procedură ar impune o majoritate de patru cincimi din membrii respectivi, și anume 23 dintre aceștia, pentru a autoriza introducerea unei acțiuni în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE. Or, numai 22 dintre membrii menționați ar fi votat în favoarea introducerii prezentei acțiuni.
Deși doi membri ai Curții de Conturi s‑au recuzat, această împrejurare ar fi irelevantă. Din moment ce articolul 4 alineatul (4) din Regulamentul de procedură ar impune o majoritate calculată în raport cu numărul total al acestor membri, situația membrilor Curții de Conturi care s‑au recuzat ar fi comparabilă cu cea a membrilor acestei instituții care s‑au abținut.
Curtea de Conturi ridică problema caracterului operant al argumentelor domnului Pinxten referitoare la decizia de a sesiza Curtea cu prezenta acțiune, în măsura în care această decizie nu poate fi asimilată cu actul de sesizare a acesteia din urmă, astfel cum se indică în Ordonanța din 9 septembrie 2005, Comisia/Cresson (
C‑432/04
, nepublicată,
EU:C:2005:539
).
În orice caz, secretarul general al Curții de Conturi ar participa la toate reuniunile acestei instituții, în vederea întocmirii unui proces‑verbal, în conformitate cu articolul 23 din Regulamentul de procedură și cu articolul 39 din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură. În plus, articolul 50 alineatul (1) din aceste norme de aplicare ar fi permis Curții de Conturi să desemneze o persoană responsabilă cu întocmirea proiectului de proces‑verbal. Această competență ar fi fost exercitată, la 12 februarie 2015, pentru a‑l însărcina cu respectiva atribuție pe șeful serviciului său juridic.
Pe de altă parte, majoritatea necesară pentru introducerea unei acțiuni în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE ar trebui calculată pe baza numărului total de membri ai Curții de Conturi, cu excepția membrului în cauză și a celor care au decis să se recuze. Desigur, cazul membrilor acestei instituții care se află într‑o situație de conflict de interese nu ar fi prevăzut de Regulamentul de procedură. Totuși, dacă s‑ar considera că acești membri s‑ar abține, ei ar participa,
de facto
, la procesul decizional din care ar trebui să fie excluși.
b)

Aprecierea Curții
Cu titlu introductiv, trebuie subliniat că, atunci când este sesizată cu o excepție de inadmisibilitate întemeiată pe încălcarea normelor care reglementează adoptarea de către Curtea de Conturi a deciziei de a introduce o acțiune în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE, Curtea trebuie să se pronunțe cu privire la această excepție înainte de a examina, dacă este cazul, temeinicia acestei acțiuni.
O astfel de excepție de inadmisibilitate nu poate fi înlăturată pe baza constatării efectuate la punctul 4 din Ordonanța din 9 septembrie 2005, Comisia/Cresson (
C‑432/04
, nepublicată,
EU:C:2005:539
), potrivit căreia, în cadrul unei acțiuni întemeiate pe articolul 213 alineatul (2) CE, decizia Comisiei de a sesiza Curtea nu poate fi asimilată actului de sesizare a acesteia din urmă.
Astfel, această constatare, care urmărea doar să sublinieze că Curtea nu era sesizată decât cu elementele reluate în această acțiune și, așadar, că nu era chemată să ia în considerare motivele care determinaseră Comisia să considere oportun să sesizeze Curtea, nu implică nicidecum că eventuala nelegalitate a unei decizii de a introduce acțiunea respectivă este lipsită de consecințe asupra admisibilității acesteia.
Prin urmare, este necesar să se examineze argumentele domnului Pinxten referitoare la pretinsa nelegalitate a procedurii urmate în cadrul Curții de Conturi pentru a autoriza introducerea prezentei acțiuni.
În ceea ce privește, în primul rând, desfășurarea audierii domnului Pinxten în fața Curții de Conturi, trebuie arătat că reiese din articolul 4 alineatele (1), (3) și (4) din Regulamentul de procedură că, atunci când această instituție consideră că informațiile care îi sunt prezentate sunt de natură să demonstreze că unul dintre membrii săi nu mai corespunde condițiilor cerute sau că nu își mai îndeplinește obligațiile care decurg din responsabilitățile care i‑au fost încredințate, acesta este invitat să își prezinte explicațiile oral în fața respectivei instituții, înainte ca ea să decidă dacă este necesar să sesizeze Curtea pentru a‑l destitui din funcție pe membrul în cauză sau pentru a declara decăderea acestuia din dreptul la pensie sau la alte prestații echivalente.
Articolul 8 din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură precizau că ședințele ținute în cadrul procedurii prevăzute la articolul 4 din Regulamentul de procedură sunt ședințe închise în înțelesul articolului 49 din aceste norme de aplicare.
Astfel de ședințe erau organizate, conform articolului 49 alineatul (3) din normele de aplicare menționate, în lipsa oricărui interpret sau alt membru al personalului Curții de Conturi, cu excepția cazurilor în care respectiva instituție adopta o decizie contrară într‑o ședință precedentă.
Din aceste dispoziții rezultă că audierea domnului Pinxten ar fi trebuit să se desfășoare numai în prezența membrilor Curții de Conturi.
Această concluzie nu poate fi repusă în discuție de argumentul Curții de Conturi potrivit căruia prezența secretarului general al acestei instituții în cadrul respectivei audieri era totuși justificată întrucât acestuia îi revenea sarcina de a întocmi procesul‑verbal al ședinței închise în care fusese efectuată audierea amintită și de a‑l asista pe președintele instituției menționate.
Desigur, articolul 23 din Regulamentul de procedură prevede că se întocmește un proces‑verbal pentru fiecare ședință a Curții de Conturi. În plus, articolul 39 alineatul (1) din normele de aplicare a acestui regulament prevedea că secretarul general al Curții de Conturi are în special atribuția de a întocmi proiectele proceselor‑verbale ale ședințelor acestei instituții și de a‑l asista pe președintele instituției menționate în ceea ce privește pregătirea ședințelor acesteia și respectarea procedurilor. De asemenea, articolul 50 alineatul (1) din normele de aplicare amintite preciza că un proiect de proces‑verbal al fiecărei ședințe a Curții de Conturi este întocmit de secretarul general al respectivei instituții sau de orice altă persoană desemnată în acest scop.
Cu toate acestea, nu rezultă din dispozițiile menționate la punctul precedent că secretarul general al Curții de Conturi trebuia în mod necesar să fie prezent la ședința închisă a acestei instituții în cursul căreia a avut loc audierea domnului Pinxten în vederea întocmirii procesului‑verbal al acestei ședințe, din moment ce un membru al Curții de Conturi ar fi putut fi desemnat, dacă era necesar, în temeiul articolului 50 alineatul (1) din normele de aplicare menționate, să întocmească procesul‑verbal al aceleiași ședințe.
Pe de altă parte, trebuie subliniat că articolul 49 alineatul (3) din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură constituia o normă specială care deroga de la modalitățile obișnuite de organizare a ședințelor Curții de Conturi, în special în scopul de a asigura o discuție pe deplin liberă între membrii acestei instituții.
Prin urmare, normele care îi conferă secretarului general al Curții de Conturi o atribuție generală de asistență a președintelui acestei instituții nu pot justifica prezența acestui secretar general în cadrul unei ședințe închise a instituției menționate, cu atât mai mult cu cât articolul 49 alineatul (3) din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură prevedea o procedură specifică ce permitea autorizarea prezenței unui agent al aceleiași instituții în cadrul unei ședințe închise, procedură la care nu se pretinde că a recurs Curtea de Conturi în speță.
În aceste condiții, nici prezența șefului serviciului juridic al Curții de Conturi în cadrul ședinței închise în cauză nu putea fi justificată de atribuția privind elaborarea proiectelor de procese‑verbale ale ședințelor Curții de Conturi care i‑ar fi fost încredințată, potrivit acestei instituții, printr‑o decizie adoptată la 12 februarie 2015 în temeiul articolului 50 alineatul (1) din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură.
Reiese de altfel din transcrierea acestei ședințe închise că președintele Curții de Conturi a justificat prezența șefului serviciului juridic al acestei instituții nu prin atribuția respectivă, ci referindu‑se la rolul său de consilier.
Deși din cele de mai sus rezultă că prezența secretarului general și a șefului serviciului juridic al Curții de Conturi în cadrul ședinței închise a acestei instituții în cursul căreia a avut loc audierea domnului Pinxten era nelegală, reiese din jurisprudența constantă a Curții că o astfel de nelegalitate nu s‑ar putea dovedi decisivă decât în măsura în care domnul Pinxten reușește să demonstreze că, în lipsa acestei nelegalități, procedura desfășurată în cadrul Curții de Conturi ar fi putut avea un rezultat diferit [a se vedea prin analogie Hotărârea din 4 aprilie 2019, OZ/BEI,
C‑558/17 P
,
EU:C:2019:289
, punctul
, și Hotărârea din 4 iunie 2020, C.F. (Inspecție fiscală),
C‑430/19
,
EU:C:2020:429
, punctul
, precum și jurisprudența citată].
Or, domnul Pinxten nu a reușit să stabilească modul în care prezența acestor agenți ai Curții de Conturi, care, după cum reiese din transcrierea înregistrării acestei ședințe închise, nu s‑au exprimat în cursul ședinței menționate, a putut avea o influență asupra derulării aceleiași ședințe sau,
a fortiori
, asupra deciziei adoptate în final de această instituție.
În special, deși domnul Pinxten arată că răspunderea secretarului general al Curții de Conturi ar putea fi angajată ca urmare a carențelor controlului pe care trebuia să îl asigure cu privire la cheltuielile acestei instituții, trebuie să se constate că ședința închisă în cauză urmărea exclusiv să permită domnului Pinxten să ia poziție cu privire la faptele care îi erau imputate.
În plus, criticile exprimate împotriva atitudinii șefului serviciului juridic al Curții de Conturi în cursul investigației sunt susținute în esență de un proiect de scrisoare pretins dictat de șoferul domnului Pinxten și prezentat de acesta din urmă, dar în privința căruia este cert că nu este semnat de respectivul șofer. Așadar, domnul Pinxten nu a dovedit corespunzător cerințelor legale că prezența șefului serviciului juridic al Curții de Conturi în cadrul ședinței restrânse în cauză ar fi putut, ca urmare a atitudinii agentului menționat, să influențeze derularea acestei ședințe.
În ceea ce privește, în al doilea rând, votul intervenit în cadrul Curții de Conturi pentru a decide introducerea prezentei acțiuni, articolul 4 alineatul (4) din Regulamentul de procedură prevede că această decizie trebuia să fie luată, prin vot secret, cu o majoritate de patru cincimi din membrii acestei instituții.
Deși dispoziția amintită prevede de asemenea că membrul vizat al Curții de Conturi nu participă la vot, această normă este lipsită de relevanță în speță, din moment ce decizia menționată a fost adoptată la o dată la care domnul Pinxten nu mai era membru al acestei instituții.
Prin urmare, după cum a arătat domnul avocat general la punctul 90 din concluzii, compararea termenilor utilizați la articolul 4 alineatul (4) din Regulamentul de procedură și, respectiv, la articolul 25 alineatul (3) din acesta demonstrează că majoritatea necesară pentru adoptarea unei asemenea decizii trebuia calculată pe baza numărului total de membri ai Curții de Conturi, iar nu pe baza numărului membrilor acestei instituții prezenți la ședința în cauză a instituției amintite.
Astfel fiind, articolul 41 alineatul (1) din cartă prevede, printre altele, că orice persoană are dreptul de a beneficia, în ce privește problemele sale, de un tratament imparțial din partea instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii.
Reiese dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că revine instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii sarcina de a se conforma cerinței de imparțialitate, în cele două componente ale sale, care sunt, pe de o parte, imparțialitatea subiectivă, în temeiul căreia niciunul dintre membrii instituției în cauză nu trebuie să fie părtinitor sau să aibă prejudecăți personale, și, pe de altă parte, imparțialitatea obiectivă, în conformitate cu care această instituție trebuie să ofere garanții suficiente pentru a exclude orice îndoială legitimă cu privire la o eventuală prejudecată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 martie 2019, August Wolff și Remedia/Comisia,
C‑680/16 P
,
EU:C:2019:257
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Pentru a asigura respectarea acestei cerințe, membrii Curții de Conturi care nu sunt în măsură să participe în mod imparțial la procedura referitoare la eventuala trimitere a unuia dintre membri sau a unuia dintre foștii membri ai acestei instituții în fața Curții, în special ca urmare a legăturilor personale pe care le întrețin cu membrul sau cu fostul membru vizat, trebuie să se poată asigura că nu vor exercita nicio influență asupra rezultatului acestei proceduri și trebuie să dispună, în acest scop, de posibilitatea de a se recuza.
Or, dacă articolul 4 alineatul (4) din Regulamentul de procedură ar fi interpretat în sensul că presupune că majoritatea impusă de această dispoziție este calculată fără a scădea din numărul total al membrilor Curții de Conturi numărul acestor membri care s‑au recuzat, decizia lor de a se recuza ar produce, în fapt, o influență potențial determinantă asupra rezultatului procedurii prevăzute la dispoziția menționată.
În plus, având în vedere majoritatea impusă la aceeași dispoziție, o atare interpretare a acesteia ar face, în practică, inițierea acestei proceduri extrem de dificilă, chiar imposibilă, atunci când un anumit număr de membri ai instituției amintite au considerat că trebuie să se recuze.
Prin urmare, articolul 4 alineatul (4) din Regulamentul de procedură trebuie interpretat, în conformitate cu articolul 41 alineatul (1) din cartă, în sensul că majoritatea de patru cincimi din membrii Curții de Conturi prevăzută la această primă dispoziție trebuie calculată pe baza numărului total al membrilor acestei instituții care puteau participa în mod legal la votul în cauză fără a aduce atingere cerinței de imparțialitate.
În speță, este cert că doi membri ai Curții de Conturi s‑au recuzat pentru a asigura respectarea acestei cerințe, pentru motive care nu au făcut obiectul niciunei contestații.
În consecință, votul a 22 de membri ai Curții de Conturi exprimat în favoarea introducerii prezentei acțiuni era suficient pentru atingerea majorității impuse la articolul 4 alineatul (4) din Regulamentul de procedură.
Rezultă că argumentele domnului Pinxten întemeiate pe nelegalitatea procedurii urmate în cadrul Curții de Conturi pentru a autoriza introducerea prezentei acțiuni trebuie respinse.
4.

Cu privire la pretinsa întârziere cu care a fost introdusă acțiunea Curții de Conturi
a)

Argumentația părților
Prin intermediul celui de al patrulea argument de inadmisibilitate, domnul Pinxten consideră că Curtea de Conturi a încălcat principiul respectării unui termen rezonabil, înscris la articolul 41 alineatul (1) din cartă, prin repunerea în discuție a legalității cererilor de plată pe care le depusese începând cu anul 2006, în condițiile în care această instituție dispunea, încă de la introducerea acestor cereri, de toate informațiile utile pentru a se asigura că cererile respective erau legitime sau pentru a decide să solicite clarificări.
Principiul securității juridice ar impune, prin analogie cu normele prevăzute de reglementarea financiară a Uniunii și de jurisprudența Curții referitoare la aceasta, ca o instituție să procedeze la comunicarea unei note de debit într‑un termen care în mod normal nu depășește cinci ani de la momentul în care instituția respectivă era în măsură să își valorifice creanța, acest termen putând fi totuși redus sau prelungit în funcție de împrejurări.
În plus, în speță nu ar fi necesar să se demonstreze existența unei depășiri a termenului rezonabil în privința conținutului unui act al Uniunii, întrucât prezenta acțiune nu vizează anularea unui astfel de act. În acest context, ar trebui să se considere că Curtea de Conturi este decăzută din dreptul de a invoca toate motivele mai vechi de trei ani sau cel puțin mai vechi de cinci ani, începând cu 5 octombrie 2018, data prezentării raportului preliminar al președintelui acestei instituții membrilor ei.
Potrivit Curții de Conturi, sesizarea Curții a intervenit într‑un termen rezonabil. Astfel, ea nu ar fi fost în măsură să inițieze această procedură decât după primirea raportului OLAF, și anume la 2 iulie 2018. Având în vedere amploarea neregulilor invocate, un termen de opt luni începând de la această dată nu ar fi excesiv. În plus, normele referitoare la prescripție în materia recuperării creanțelor nu ar putea fi transpuse în prezenta procedură.
b)

Aprecierea Curții
Din jurisprudența Curții rezultă că Curtea de Conturi trebuie să aibă grijă să nu întârzie la nesfârșit introducerea unei acțiuni în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE pentru a respecta cerința fundamentală a securității juridice și pentru a nu încălca dreptul la apărare al persoanei în cauză prin creșterea dificultăților întâmpinate pentru combaterea argumentelor prezentate în această acțiune (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
, punctul
).
Cu toate acestea, din moment ce dispoziția amintită nu stabilește un termen precis, caracterul rezonabil al termenului care trebuie respectat de Curtea de Conturi nu poate fi stabilit prin trimiterea la o limită maximă precisă, determinată în mod abstract, ci trebuie apreciată în fiecare caz în parte, în funcție de împrejurările cauzei, în special de miza litigiului pentru persoana interesată, de complexitatea cauzei și de comportamentul părților în speță (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 februarie 2013, Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI,
C‑334/12 RX‑II
,
EU:C:2013:134
, punctele
și
).
În plus, după cum a arătat domnul avocat general la punctul 104 din concluzii, prezumția refragabilă potrivit căreia un termen de mai mult de cinci ani de la data faptelor în cauză ar fi nerezonabil, consacrată de Curte la punctul 105 din Hotărârea din 14 iunie 2016, Marchiani/Parlamentul (
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
), și la care se referă domnul Pinxten, nu poate fi aplicată în cadrul prezentei proceduri.
Astfel, această prezumție își are originea în normele referitoare la recuperarea creanțelor Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 iunie 2016, Marchiani/Parlamentul,
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
, punctele
-
).
Or, chiar și atunci când o acțiune formulată în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE se bazează în parte pe un motiv întemeiat pe un abuz privind resursele Curții de Conturi, nu este mai puțin adevărat că o atare acțiune nu are ca obiect obținerea rambursării plăților efectuate în beneficiul membrului în cauză al respectivei instituții pe care aceasta le‑ar considera nejustificate.
Prin urmare, este necesar să se stabilească dacă acțiunea Curții de Conturi a fost introdusă într‑un termen rezonabil în raport cu jurisprudența Curții amintită la punctul 220 din prezenta hotărâre.
În speță, trebuie arătat, desigur, că faptele cele mai vechi reproșate domnului Pinxten datează din anul 2006, și anume de mai mult de 12 ani înainte de introducerea prezentei acțiuni.
Deși reiese, în plus, din dosarul de care dispune Curtea că un control mai strict al Curții de Conturi asupra cererilor de plată prezentate de membrii săi ar fi putut să îi permită să identifice mai devreme cel puțin o parte importantă a neregulilor invocate în privința domnului Pinxten, nu este mai puțin adevărat că reexaminarea sistematică a situației acestuia a fost justificată de elementele evidențiate în cursul investigației OLAF.
Or, acțiunea Curții de Conturi în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE este întemeiată pe coroborarea tuturor elementelor de care respectiva instituție a dispus în urma acestei reexaminări sistematice. În consecință, nu s‑a stabilit că Curtea de Conturi ar fi putut decide, în lipsa informațiilor colectate de OLAF, să introducă prezenta acțiune.
Pe de altă parte, ca urmare a primirii, în cursul anului 2016, a unor informații acuzatoare în privința domnului Pinxten, Curtea de Conturi a efectuat, în cursul aceluiași an, o investigație internă. De la transmiterea către Curtea de Conturi, la 27 octombrie 2016, de către directorul OLAF a informației potrivit căreia acesta studia oportunitatea începerii unei investigații și până la remiterea raportului său Curții de Conturi, la 2 iulie 2018, această instituție nu putea, în conformitate cu articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 883/2013, să își continue investigațiile, cu excepția cazului în care s‑ar fi convenit altfel cu OLAF. Imediat după primirea acestui raport, Curtea de Conturi a inițiat procedura în mai multe etape prevăzută la articolul 4 din Regulamentul de procedură, procedură care s‑a desfășurat între 12 iulie și 29 noiembrie 2018.
Rezultă că Curtea de Conturi a reacționat rapid la primirea de informații referitoare la nereguli pretins săvârșite de domnul Pinxten, iar apoi a desfășurat procedurile care țin de atribuțiile sale cu o celeritate certă, deși articolul 286 alineatul (6) TFUE nu a fost încă aplicat niciodată și raportul OLAF menționa un număr foarte mare de nereguli săvârșite de domnul Pinxten.
În consecință, deși va reveni Curții de Justiție sarcina de a ține seama, dacă este cazul, de termenul scurs între unele dintre faptele în cauză și formularea unor motive precise de către Curtea de Conturi pentru a aprecia în ce măsură se poate aștepta din partea domnului Pinxten să prezinte explicații sau probe suplimentare referitoare la aceste fapte, nu se poate considera că introducerea prezentei acțiuni a intervenit, la modul general, după împlinirea unui termen nerezonabil sau că Curtea de Conturi este decăzută din dreptul de a invoca, în scopul prezentei proceduri, anumite nereguli denunțate în respectiva acțiune.
Prin urmare, trebuie respinse argumentele domnului Pinxten întemeiate pe întârzierea cu care a fost introdusă prezenta acțiune.
Întrucât niciunul dintre cele patru argumente referitoare la admisibilitatea acțiunii nu a fost primit, este necesar să se constate că prezenta acțiune este admisibilă.
B.

Cu privire la motive
În susținerea acțiunii formulate, Curtea de Conturi invocă cinci motive, întemeiate, în primul rând, pe utilizarea abuzivă a resurselor acestei instituții, în al doilea rând, pe utilizarea abuzivă și nelegală a unor privilegii fiscale, în al treilea rând, pe declarații false de daune în materie de asigurare, în al patrulea rând, pe exercitarea nedeclarată și nelegală a anumitor activități, precum și, în al cincilea rând, pe crearea unei situații de conflict de interese.
În scopul de a examina aceste motive, trebuie precizat că articolul 286 alineatul (6) TFUE permite Curții de Conturi să solicite Curții destituirea membrilor acestei instituții din funcțiile lor sau decăderea acestora din dreptul la pensie sau la alte avantaje echivalente atunci când acești membri au încetat să corespundă condițiilor cerute sau să îndeplinească obligațiile care decurg din funcția lor.
Natura acestor obligații este precizată în special la articolele 285 și 286 TFUE.
Astfel, conform articolului 285 TFUE, acești membri au obligația de a‑și exercita funcțiile în deplină independență, în interesul general al Uniunii.
În plus, reiese din articolul 286 alineatul (3) TFUE că membrii Curții de Conturi trebuie, printre altele, să se abțină de la orice act incompatibil cu funcțiilor lor.
Articolul 286 alineatul (4) TFUE interzice, pe de altă parte, acestor membri exercitarea oricărei activități profesionale, remunerate sau nu, pe durata mandatului lor, în special în vederea asigurării disponibilității respectivilor membri în exercitarea acestor funcții. Această dispoziție precizează de asemenea că membrii menționați trebuie să se angajeze solemn să respecte, pe durata mandatului și după încetarea acestuia, obligațiile impuse de mandat și în special obligația de onestitate și prudență în a accepta, după încheierea mandatului, anumite funcții sau avantaje.
Întrucât aceste din urmă îndatoriri sunt citate doar cu titlu de exemplu, noțiunea de „obligații care decurg din funcția lor”, în sensul articolului 286 alineatul (6) TFUE, trebuie interpretată în sens larg. Ținând seama de responsabilitățile importante care le sunt încredințate, este necesar ca membrii Curții de Conturi să respecte cele mai riguroase norme în materie de comportament și să acorde prioritate în orice moment interesului general al Uniunii nu numai față de interesele naționale, ci și față de interesele personale (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
, punctele
și
).
Din această perspectivă, obligațiile membrilor Curții de Conturi enunțate de dreptul primar sunt reluate și concretizate în normele adoptate de această instituție, cărora membrii sunt ținuți să li se conformeze cu rigurozitate.
În special, membrii Curții de Conturi trebuie să respecte cu strictețe obligațiile de declarare prevăzute de aceste norme, pentru a garanta respectarea articolului 286 alineatele (3) și (4) TFUE, și să asigure astfel o informare completă a acestei instituții cu privire la cererile prin care se urmărește angajarea resurselor instituției menționate, în special cu titlu de cheltuieli de misiune, de reprezentare și de protocol.
În caz de îndoială cu privire la întinderea precisă a obligațiilor care decurg din funcția lor, revine membrilor Curții de Conturi sarcina de a se adresa serviciilor competente ale acestei instituții în vederea înlăturării respectivei îndoieli.
În aceste condiții, deși membrii Curții de Conturi trebuie să se asigure că se comportă în mod ireproșabil, nu rezultă de aici că cea mai mică abatere de la normele care se impun acestora poate fi sancționată în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE. În acest scop este necesară existența unei neîndepliniri a obligațiilor de un anumit grad de gravitate (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
, punctul
).
Așadar, examinarea celor cinci motive prezentate de Curtea de Conturi trebuie să urmărească să determine dacă dosarul de care dispune Curtea permite să se stabilească, în privința domnului Pinxten, o neîndeplinire de o anumită gravitate a obligațiilor care decurg din funcția unui membru al acestei instituții, astfel cum sunt definite de dreptul primar și precizate de normele adoptate de instituția menționată.
În acest scop, Curtea trebuie să examineze toate elementele de probă care i‑au fost prezentate atât de Curtea de Conturi, căreia îi revine sarcina de a dovedi existența neîndeplinirii obligațiilor pe care o impută domnului Pinxten, cât și de acesta din urmă. Curtea trebuie să aprecieze în special exactitatea materială și fiabilitatea acestor elemente, pentru a stabili dacă ele sunt suficiente pentru a constata o încălcare de un anumit grad de gravitate în sensul articolului 286 alineatul (6) TFUE.
1.

Al patrulea motiv, întemeiat pe exercitarea nedeclarată și nelegală a unei activități politice și a unei activități de administrator al unei societăți civile imobiliare
Prin intermediul celui de al patrulea motiv, Curtea de Conturi arată că domnul Pinxten nu și‑a îndeplinit obligațiile de dezinteresare, de independență, de imparțialitate, de angajament, de integritate, de responsabilitate, de exemplaritate și de transparență prin faptul că a exercitat în mod nelegal, în cursul mandatelor sale, două activități externe.
Întrucât utilizarea abuzivă a resurselor Curții de Conturi care face obiectul primului motiv se raportează, în parte, la angajări ale unor resurse ale instituției menționate, prezentate de aceasta ca fiind legate de activitățile externe respective, al patrulea motiv trebuie examinat în primul rând.
În această privință, după cum s‑a amintit la punctul 238 din prezenta hotărâre, membrii Curții de Conturi nu trebuie, în temeiul articolului 286 alineatul (4) TFUE, să exercite o activitate profesională, remunerată sau nu, pe durata mandatului lor.
În plus, în scopul în special de a garanta, în conformitate cu articolul 285 TFUE, independența acestor membri și pentru a asigura, în temeiul articolului 286 alineatul (3) TFUE, că membrii menționați se abțin de la orice act incompatibil cu funcțiile lor, normele adoptate de Curtea de Conturi, pe care aceiași membri trebuie, după cum s‑a arătat la punctul 241 din prezenta hotărâre, să le respecte cu strictețe, precizează în ce condiții aceștia pot desfășura o activitate externă pe durata mandatului lor.
Astfel, punctul 3.7 din Liniile directoare în materie de etică prevede că membrii Curții de Conturi nu desfășoară activități externe decât în cadrul stabilit de statut și se abțin de la desfășurarea oricăror activități care ar putea prejudicia reputația acestei instituții, care ar putea pune la îndoială imparțialitatea lor sau care ar putea interfera cu activitatea lor.
Articolul 4 alineatul (1) din Codul de conduită din 2004 și articolul 4 alineatele (1) și (2) din Codul de conduită din 2012 prevedeau că membrii Curții de Conturi se consacră îndeplinirii mandatului lor, că nu pot exercita nicio funcție politică și că se abțin de la orice activitate profesională externă și de la orice altă activitate externă incompatibilă cu exercitarea atribuțiilor lor.
Articolul 5 alineatul (1) din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură prevedea că membrii Curții de Conturi se abțin de la orice activitate profesională externă și de la orice altă activitate externă care este incompatibilă cu principiile independenței și disponibilității în exercitarea atribuțiilor lor.
Articolul 5 alineatul (2) din aceste norme de aplicare preciza că orice activitate externă existentă sau planificată se examinează în funcție de patru criterii generale referitoare la lipsa unei atingeri aduse imaginii Curții de Conturi în ceea ce privește imparțialitatea sa, la inexistența unui conflict de interese, la lipsa unei supraîncărcări a programului de lucru și, respectiv, la inexistența unui câștig financiar.
Pe de altă parte, pe plan procedural, articolul 4 alineatul (3) din Codul de conduită din 2004, articolul 4 alineatul (6) din Codul de conduită din 2012, precum și articolul 6 alineatele (1) și (2) din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură instituie o obligație de a declara președintelui Curții de Conturi orice activitate externă nu numai la intrarea în funcție a unui membru al acestei instituții, ci și pe parcursul restului mandatului său.
Reiese din cele de mai sus că, în vederea pronunțării asupra celui de al patrulea motiv, trebuie să se aprecieze dacă domnul Pinxten și‑a îndeplinit obligațiile de a declara orice activitate externă și de a se abține de la exercitarea unei activități externe incompatibile cu atribuțiile sale în ceea ce privește cele două activități externe care fac obiectul primului și al celui de al doilea aspect ale acestui motiv.
a)

Cu privire la primul aspect al celui de al patrulea motiv, întemeiat pe exercitarea nedeclarată și nelegală a unei activități politice
1)

Argumentația părților
Prin intermediul primului aspect al celui de al patrulea motiv, Curtea de Conturi susține că domnul Pinxten a exercitat o activitate politică intensă, deși era membru al acestei instituții. Astfel, acesta ar fi participat la numeroase reuniuni ale biroului partidului politic Open VLD (denumit în continuare „partidul politic în cauză”), participare care, în plus, a avut loc în calitate de membru cu drept de vot până în anul 2008.
Această activitate nu ar fi fost nici declarată, nici autorizată de Curtea de Conturi și ar fi, în orice caz, incompatibilă cu atribuțiile de membru al acestei instituții.
Domnul Pinxten neagă că ar fi avut o activitate politică atunci când era membru al Curții de Conturi. Deși a asistat într‑adevăr la anumite reuniuni ale partidului politic în cauză, ar fi vorba despre reuniuni ale biroului „extins” al acestui partid, la care ar fi participat și parlamentarii respectivului partid și în care domnul Pinxten nu ar fi dispus de un drept de vot, întrucât nu ar fi fost un membru ales al acestui birou. Participarea sa la aceste reuniuni ar fi avut drept scop promovarea activităților Curții de Conturi și menținerea unor relații profesionale cu responsabili politici naționali.
2)

Aprecierea Curții
În primul rând, trebuie arătat că afirmația Curții de Conturi potrivit căreia domnul Pinxten ar fi participat la reuniunile biroului partidului politic în cauză în calitate de membru cu drept de vot până în anul 2008 nu poate fi considerată dovedită, din moment ce dosarul de care dispune Curtea nu cuprinde nicio probă care să susțină această afirmație.
În ceea ce privește, în al doilea rând, participarea domnului Pinxten, începând cu anul 2008, la reuniunile biroului partidului politic în cauză fără a dispune de un drept de vot, Curtea de Conturi prezintă, printre altele, un e‑mail trimis la 24 noiembrie 2008 de directorul politic al acestui partid și care îl asigură pe domnul Pinxten că va fi invitat în mod sistematic la reuniunile biroului partidului menționat, precum și procese‑verbale ale acestor reuniuni care menționează participarea domnului Pinxten la cel puțin 30 dintre reuniunile respective între 9 martie 2009 și 26 aprilie 2010.
După cum a arătat domnul avocat general la punctul 182 din concluzii, reiese de asemenea din aceste procese‑verbale că reuniunile biroului partidului politic în cauză la care a participat domnul Pinxten aveau ca obiect dezbaterea unor aspecte variate referitoare la politicile belgiană și europeană.
În plus, deși procesele‑verbale ale reuniunilor biroului partidului politic în cauză ulterioare datei de 26 aprilie 2010 nu figurează în dosarul de care dispune Curtea, dintr‑o serie de elemente din acest dosar rezultă că participarea domnului Pinxten la aceste întâlniri a continuat după această dată.
În special, din schimbul de e‑mailuri din luna mai 2012 reiese că domnul Pinxten era preocupat de faptul că nu mai primea invitații pentru a participa la reuniunile biroului partidului politic în cauză și că i s‑a răspuns că era vorba despre o problemă tehnică. Interesul domnului Pinxten pentru aceste reuniuni decurge de asemenea dintr‑un schimb de e‑mailuri din luna ianuarie 2016, în care acesta se plângea că invitațiile la reuniunile menționate îi parveneau prea târziu pentru a se putea organiza în așa fel încât să asiste la acestea.
În plus, e‑mailuri trimise în luna septembrie 2014, precum și în lunile septembrie și octombrie 2015 confirmă participarea domnului Pinxten la anumite reuniuni ale biroului partidului politic în cauză.
Ulterior, mai multe e‑mailuri din anii 2016 și 2017 stabilesc că invitațiile la astfel de reuniuni continuau să îi fie transmise domnului Pinxten, în timp ce înscrisurile referitoare la mai multe misiuni efectuate de acesta indică participarea sa la cel puțin patru dintre respectivele reuniuni în cursul acestor doi ani.
Pe de altă parte, în cadrul audierii sale în fața Curții de Conturi și ulterior în ședință, domnul Pinxten a recunoscut că a participat în mod regulat la reuniunile biroului „extins” al partidului politic în cauză, în medie la aproximativ 8 până la 10 reuniuni pe an.
Din aceste elemente rezultă că domnul Pinxten a exercitat, în cea mai mare parte a duratei celor două mandate ale sale la Curtea de Conturi, o activitate politică activă, manifestată în special prin participarea directă și regulată la un organ de conducere al unui partid politic național.
Argumentul domnului Pinxten potrivit căruia a participat la aceste reuniuni în calitate de invitat sau în calitate de observator, la fel ca parlamentarii partidului în cauză, fără să fi fost ales în acest scop și fără a dispune de un drept de vot, nu este de natură să repună în discuție această apreciere.
Astfel, prezența regulată la reuniuni de conducere ale unui partid politic, chiar fără drept de vot, oferă o posibilitate reală, în special prin participarea la dezbaterile desfășurate în această incintă, de a influența activitatea politică a partidului amintit. Asemănarea dintre statutul parlamentarilor partidului în cauză și cel al domnului Pinxten, în ceea ce privește participarea la reuniunile în discuție, de care acesta se prevalează, confirmă de altfel legătura dintre respectiva participare și o activitate politică.
Or, pe lângă faptul că această activitate nu a fost nicidecum declarată de domnul Pinxten, este necesar să se constate că o atare activitate este în mod clar incompatibilă cu atribuțiile de membru al Curții de Conturi.
Astfel, pe lângă timpul necesar pentru a se deplasa și pentru a asista, în zile lucrătoare, la reuniuni politice, în condițiile în care membrul în cauză are o obligație de disponibilitate, o activitate de acest gen aduce atingere independenței acestuia și poate, atunci când este cunoscută, să dăuneze imaginii pe care și‑o face publicul despre imparțialitatea Curții de Conturi.
Așadar, o atare activitate este incompatibilă cu obligațiile instituite de dreptul primar și este contrară și normelor adoptate de Curtea de Conturi menționate la punctele 250-253 din prezenta hotărâre. Exercitarea unei funcții politice este în special interzisă în mod explicit prin Codurile de conduită din 2004 și din 2012, în timp ce punctul 3.3 din Liniile directoare în materie de etică menționează necesitatea de a evita orice conflict de interese care s‑ar putea produce în caz de apartenență la un birou politic.
Trebuie subliniat că menținerea unei activități politice de către un membru al Curții de Conturi în cea mai mare parte a duratei mandatelor sale constituie o încălcare de o gravitate deosebită a obligațiilor cele mai elementare care decurg din funcția sa.
Gravitatea încălcării acestor obligații este și mai accentuată în speță de împrejurarea că domnul Pinxten nu putea în niciun caz să ignore caracterul nelegal al comportamentului său, din moment ce comitetul însărcinat să aprecieze activitățile externe ale membrilor Curții de Conturi i‑a respins, la momentul intrării sale în funcție, cererea de menținere a titlului de primar al comunei Overpelt (Belgia), întemeindu‑se, printre altele, pe o notă din 10 mai 2006 a serviciului juridic al acestei instituții în care se sublinia că membrii respectivei instituții nu pot exercita nicio funcție politică.
În consecință, primul aspect al celui de al patrulea motiv este întemeiat.
b)

Cu privire la al doilea aspect al celui de al patrulea motiv, întemeiat pe exercitarea nedeclarată și nelegală a unei activități de administrator al unei societăți civile imobiliare
1)

Argumentația părților
Prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al patrulea motiv, Curtea de Conturi susține că domnul Pinxten a înființat, în cursul anului 2016, o societate privată, din care obținea venituri, destinată să exploateze o podgorie în Côte‑d’Or (Franța).
Această activitate nu ar fi fost nici declarată, nici autorizată de Curtea de Conturi și ar fi, în orice caz, incompatibilă cu atribuțiile de membru al acestei instituții, în măsura în care este vorba despre o activitate profesională lucrativă.
Potrivit domnului Pinxten, societatea menționată de Curtea de Conturi este o societate civilă imobiliară care nu desfășoară o activitate comercială și care se limitează să perceapă o chirie pentru un bun inclus în declarația sa de interese. Așadar, ea ar constitui pur și simplu o formă de proprietate imobiliară total transparentă.
2)

Aprecierea Curții
Din dosarul de care dispune Curtea rezultă că domnul Pinxten a ocupat efectiv funcția de administrator al unei societăți civile imobiliare de la constituirea acestei societăți, în cursul anului 2016, și până la finalul celui de al doilea mandat al său.
Domnul Pinxten și soția sa dețineau 97 % din părțile sociale ale societății civile imobiliare menționate, restul de 3 % fiind deținut de cei trei copii ai lor.
În plus, din actele notariale și din e‑mailurile prezentate de Curtea de Conturi reiese că, la 12 septembrie 2016, aceeași societate civilă imobiliară a achiziționat mai multe parcele care au fost date imediat în arendă în vederea exploatării lor de către un terț.
Or, este necesar să se constate, în ceea ce privește compatibilitatea funcției astfel exercitate de domnul Pinxten cu atribuțiile sale, că niciunul dintre principiile care guvernează statutul membrilor Curții de Conturi nu se opune deținerii, directe sau indirecte, de bunuri imobile sau obținerii de venituri locative aferente unor astfel de bunuri.
Rezultă de altfel din articolul 2 alineatul (2) din Codul de conduită din 2012, care supunea aceluiași regim declarativ deținerea „oric[ărui] bun imobil […] fie în mod direct, fie prin intermediul unei societăți imobiliare”, că normele interne ale Curții de Conturi prevedeau în mod explicit posibilitatea unei dețineri directe sau indirecte de către membrii săi a unor bunuri imobile.
Din moment ce nici nu s‑a susținut, nici
a fortiori
nu s‑a dovedit că societatea civilă imobiliară în cauză a desfășurat o activitate care depășea administrarea parcelelor agricole menționate la punctul 281 din prezenta hotărâre, rezultă că, în calitate de administrator al acestei societăți, domnul Pinxten era chemat doar să gestioneze aceste parcele pe care societatea amintită nu le exploata în mod direct, cum ar fi trebuit să procedeze dacă el ar fi deținut în mod direct parcelele respective.
În aceste condiții și în lipsa altor elemente susceptibile să dovedească temeinicia reproșului adus domnului Pinxten de Curtea de Conturi în această privință, activitatea de administrator al unei societăți civile imobiliare familiale exercitată de acesta nu este de natură să aducă atingere principiilor independenței și imparțialității, să îi reducă disponibilitatea sau să îi procure venituri superioare celor pe care le‑ar fi putut obține în calitate de proprietar al bunurilor deținute de această societate.
În consecință, contrar celor susținute de Curtea de Conturi, nu se poate considera că această activitate constituie o activitate incompatibilă cu atribuțiile de membru al Curții de Conturi.
În ceea ce privește aspectul dacă domnul Pinxten s‑a conformat obligației sale de declarare a unei asemenea activități, din articolul 2 alineatele (2) și (4) din Codul de conduită din 2012 rezultă că îi revenea unui membru al Curții de Conturi care a dobândit, în cursul mandatului său, prin intermediul unei societăți imobiliare, un bun imobil care nu constituie o reședință rezervată utilizării sale exclusive, obligația de a prezenta o nouă declarație privind interesele sale financiare și elementele din patrimoniul său în care să menționeze bunul respectiv.
Având în vedere existența acestei obligații declarative specifice, referitoare la deținerea de bunuri imobiliare, și referirea efectuată în acest context de Codul de conduită din 2012 la societățile imobiliare, este necesar să se considere că o declarație privind interesele financiare și elementele din patrimoniu ale unui membru al Curții de Conturi care menționează bunul deținut prin intermediul unei societăți imobiliare era suficientă pentru a permite acestui membru al Curții, în cazul în care acesta ocupă funcția de administrator al respectivei societăți, să își îndeplinească obligațiile declarative față de instituția amintită.
De altfel, din moment ce, pe de o parte, funcția de administrator al unei societăți civile imobiliare nu este incompatibilă ca atare cu atribuțiile de membru al Curții de Conturi și, pe de altă parte, un eventual conflict de interese legat de această funcție ar proveni prin natura lui din deținerea bunului în cauză, iar nu din exercitarea însăși a funcției amintite, declararea suplimentară a acesteia ca activitate externă în cadrul procedurii vizate la punctul 254 din prezenta hotărâre nu este necesară pentru a permite Curții de Conturi să verifice dacă membrii săi respectă obligațiile care decurg din funcția lor.
În speță, nu se contestă că parcelele agricole deținute de societatea civilă imobiliară în cauză au fost efectiv menționate într‑o nouă declarație privind interesele financiare și elementele din patrimoniu prezentată de domnul Pinxten ca urmare a achiziționării acestor parcele.
În consecință, cel de al doilea aspect al celui de al patrulea motiv trebuie respins ca nefondat.
Prin urmare, este necesar ca acest motiv să fie primit în parte.
2.

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe utilizarea abuzivă a resurselor Curții de Conturi pentru a finanța activități fără legătură sau incompatibile cu atribuțiile sale de membru al acestei instituții
a)

Cu privire la admisibilitatea primului motiv
Domnul Pinxten a prezentat două argumente prin care urmărea să conteste admisibilitatea primului motiv, întemeiate pe lipsa exercitării de către Curtea de Conturi a puterii sale de apreciere și, respectiv, pe deficiențe formale privind prezentarea cererii introductive și pe inadmisibilitatea tabelului cuprins în anexa la memoriul în replică.
1)

Cu privire la exercitarea de către Curtea de Conturi a puterii sale de apreciere
i)

Argumentația părților
Domnul Pinxten susține că Curtea de Conturi s‑a limitat să facă referire la raportul OLAF fără a‑l analiza și în special fără a indica cu precizie în ce mod fiecare dintre cheltuielile criticate ar fi nelegală. Această instituție ar fi omis astfel să își exercite puterea de apreciere pe care i‑o conferă articolul 286 alineatul (6) TFUE. Respectiva carență ar fi agravată de împrejurarea că Curtea de Conturi nu îi solicită în cele din urmă domnului Pinxten decât aproximativ 27 % din suma reținută de OLAF, fără a explica motivele pentru care ea preia totuși toate reproșurile adresate domnului Pinxten în raportul OLAF.
Curtea de Conturi consideră că îi revenea sarcina de a analiza raportul OLAF și de a se referi la acesta. Ea ar fi efectuat însă propria analiză a faptelor în cauză, după cum ar rezulta, de altfel, din raportul prealabil și din cererea introductivă.
ii)

Aprecierea Curții
Din articolul 286 alineatul (6) TFUE rezultă că numai Curtea de Conturi poate declanșa procedura prevăzută la această dispoziție.
Revine, așadar, acestei instituții sarcina de a aprecia dacă elementele de care dispune în ceea ce privește comportamentul adoptat de membrul sau de fostul membru vizat al instituției menționate sunt suficiente pentru a justifica declanșarea acestei proceduri. Articolul 4 din Regulamentul de procedură prevede de altfel o procedură internă care urmărește să permită adoptarea de către aceeași instituție a unei decizii în cunoștință de cauză în această privință.
În plus, existența unui raport al OLAF referitor la comportamentul membrului sau al fostului membru vizat al Curții de Conturi nu poate restrânge marja de apreciere de care dispune instituția respectivă în această privință, din moment ce din articolul 11 alineatul (4) din Regulamentul nr. 883/2013 rezultă că revine instituției căreia îi este transmis un atare raport sarcina de a stabili măsurile care trebuie luate în considerarea acestui raport și a recomandărilor care îl însoțesc.
În speță, după cum reiese în special din cuprinsul punctelor 188-214 din prezenta hotărâre, procedura prevăzută la articolul 4 din Regulamentul de procedură a fost pusă în aplicare, ceea ce a permis Curții de Conturi să decidă să introducă prezenta acțiune ținând seama de ansamblul elementelor de care dispunea, inclusiv de raportul OLAF.
În aceste condiții, împrejurarea că cererea introductivă este întemeiată în mare măsură pe constatările efectuate în raportul OLAF nu poate repune în discuție admisibilitatea primului motiv, Curtea de Conturi neavând nicidecum obligația de a se îndepărta de aceste constatări.
De altfel, Curtea de Conturi nu a preluat, în cererea sa introductivă, toate criticile enunțate în raportul OLAF. Astfel, în special, ea nu a formulat motive întemeiate pe absențele nejustificate ale domnului Pinxten și, în plus, a înlăturat analiza OLAF cu privire la nelegalitatea anumitor misiuni ale domnului Pinxten.
Rezultă că argumentul domnului Pinxten întemeiat pe neexercitarea de către Curtea de Conturi a puterii sale de apreciere trebuie înlăturat.
2)

Cu privire la prezentarea cererii introductive și la admisibilitatea tabelului cuprins în anexa la memoriul în replică
i)

Argumentația părților
Domnul Pinxten susține că Curtea de Conturi nu și‑a îndeplinit obligația, în calitate de autoritate de urmărire, de a stabili faptele dovedind că fiecare dintre cheltuielile criticate în cadrul primului motiv este efectiv nelegală.
O atare dovadă nu ar putea fi făcută printr‑o trimitere de principiu și automată la raportul OLAF și la numeroasele sale anexe, o astfel de trimitere fiind inadmisibilă. De asemenea, această instituție nu și‑ar putea susține în mod valabil argumentația făcând trimitere la tabelul care figurează în anexa C.1 la memoriul în replică, cu atât mai mult cu cât acest tabel ar fi ulterior deciziei sale de sesizare a Curții.
Potrivit Curții de Conturi, cererea introductivă este suficient motivată. Ea ar prezenta astfel exemple reprezentative ale neîndeplinirii obligațiilor imputate domnului Pinxten, preluând totodată fiecare motiv și prezentând în anexă un tabel mai detaliat. În urma transmiterii, la 4 februarie 2019, a observațiilor domnului Pinxten, Curtea de Conturi ar fi efectuat, în plus, o nouă examinare a fiecărei cheltuieli și ar fi întocmit un tabel anexat la decizia sa din 11 aprilie 2019 privind constatarea creanțelor și a recuperărilor.
ii)

Aprecierea Curții
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că afirmația domnului Pinxten potrivit căreia Curtea de Conturi nu ar fi reușit să dovedească faptele pe care se întemeiază primul motiv trebuie apreciată în etapa examinării temeiniciei acestui motiv, iar nu în stadiul examinării admisibilității sale.
În rest, în ceea ce privește, în primul rând, prezentarea cererii introductive, trebuie amintit că, în temeiul articolului 21 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și al articolului 120 litera (c) din regulamentul său de procedură, cererea introductivă trebuie să indice, printre altele, obiectul litigiului, concluziile reclamantului, precum și motivele și argumentele invocate.
Respectarea acestei obligații trebuie să permită pârâtului să își pregătească apărarea, iar Curții să își exercite controlul. Din cele arătate rezultă că elementele esențiale de fapt și de drept pe care se întemeiază o asemenea acțiune trebuie să reiasă în mod coerent și comprehensibil din chiar textul cererii introductive, iar concluziile acesteia din urmă trebuie să fie formulate în mod neechivoc, astfel încât Curtea să nu se pronunțe
ultra petita
sau să nu omită să se pronunțe asupra unui motiv.
În cadrul unei acțiuni formulate în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE, Curtea de Conturi trebuie, așadar, să prezinte motivele în mod coerent și precis, pentru a permite membrului sau fostului membru vizat al Curții de Conturi să înțeleagă cu exactitate natura încălcării obligațiilor care decurg din funcția sa care îi este reproșată, condiție necesară pentru ca acest membru sau acest fost membru să își poată valorifica în mod util mijloacele de apărare, iar Curtea să poată verifica existența încălcării invocate.
Deși este adevărat că textul cererii introductive poate fi susținut și completat, cu privire la aspecte specifice, prin trimiteri la anumite pasaje din înscrisurile anexate, o trimitere globală la alte înscrisuri, chiar anexate la cererea introductivă, nu poate suplini absența elementelor esențiale ale argumentării în drept, care trebuie să figureze în cererea introductivă însăși (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11 septembrie 2014, MasterCard și alții/Comisia,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Prin urmare, nu revine Curții sarcina de a căuta și de a identifica, în anexele la cererea introductivă, motivele și argumentele pe care le‑ar putea considera drept temei al acțiunii (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11 septembrie 2014, MasterCard și alții/Comisia,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În speță, cererea introductivă a Curții de Conturi conține o expunere generală a primului motiv, în care sunt prezentate, printre altele, categoriile de situații în care resursele acestei instituții au fost, în opinia sa, utilizate în mod abuziv de domnul Pinxten.
Această expunere este completată de anexe foarte voluminoase, la care cererea introductivă face trimitere în mod repetat.
În această privință, trebuie arătat, desigur, că modalitățile trimiterilor la respectivele anexe efectuate în cererea introductivă sunt criticabile, în măsura în care Curtea de Conturi își sprijină în mod frecvent argumentația pe o trimitere insuficient de precisă la anexa A.37 la cererea introductivă, care este compusă din numeroase documente, prezentate deseori în mod dezordonat, și care cuprinde mai multe mii de pagini.
Deși această practică nu permite Curții să dispună de o analiză precisă și detaliată, nu este mai puțin adevărat că cererea introductivă permite totuși înțelegerea naturii primului motiv prezentat de Curtea de Conturi și a argumentelor pe care ea înțelege să le invoce pentru a stabili nelegalitatea comportamentului domnului Pinxten.
În consecință, este necesar să se considere că elementele esențiale de fapt și de drept pe care se întemeiază prezenta acțiune reies în mod suficient din textul cererii introductive și că multiplele trimiteri la anexele la cererea introductivă nu au, așadar, ca obiect remedierea unei carențe a acesteia din urmă în această privință.
În ceea ce privește, mai precis, prezentarea de către Curtea de Conturi a tabelului care figurează în anexa A.47 la cererea introductivă, trebuie arătat că respectivul tabel permite instituției amintite să susțină și să completeze cererea introductivă prin descrierea în mod exhaustiv și precis a situațiilor concrete în care s‑ar fi produs nelegalitățile care sunt menționate, în cadrul primului motiv, în cererea introductivă.
Acest tabel permite, în plus, asigurarea unei continuități cu procedura administrativă prealabilă, în cursul căreia au fost utilizate aceleași referințe, atât de către Curtea de Conturi, cât și de către domnul Pinxten, pentru identificarea situațiilor în cauză.
De altfel, având în vedere numărul mare de situații concrete vizate de primul motiv, o prezentare completă a acestora în cuprinsul cererii introductive era, de fapt, dificil de conceput.
Or, o atare constrângere formală nu poate impune Curții de Conturi să renunțe să prezinte Curții toate faptele care contribuie, în opinia sa, la stabilirea încălcărilor de către domnul Pinxten a obligațiilor care decurg din funcția sa.
În aceste condiții, este necesar să se considere că prezentarea primului motiv în cererea introductivă îi permite domnului Pinxten să își exercite dreptul la apărare, după cum el a procedat de altfel în mod detaliat în cursul procedurii în fața Curții, iar acesteia din urmă să se pronunțe cu privire la temeinicia respectivului motiv.
Rezultă că deficiențele formale de prezentare a cererii introductive nu permit să se considere că primul motiv este, în tot sau în parte, inadmisibil.
În ceea ce privește, în al doilea rând, afirmația potrivit căreia tabelul cuprins în anexa C.1 la memoriul în replică este inadmisibil întrucât a fost întocmit ulterior cererii introductive și a fost prezentat în stadiul memoriului în replică, trebuie amintit că, potrivit articolului 127 din Regulamentul de procedură al Curții, invocarea de motive noi pe parcursul procesului este interzisă, cu excepția cazului în care aceste motive se întemeiază pe elemente de drept și de fapt care au apărut în cursul procedurii. Articolul 128 alineatul (1) din acest regulament prevede că părțile mai pot depune sau propune probe în sprijinul argumentației lor atât în cadrul replicii, cât și al duplicii și că ele indică motivele care au determinat întârzierea cu care s‑au prezentat aceste elemente.
În această privință, este necesar să se constate că tabelul cuprins în anexa C.1 la memoriul în replică constituie o nouă prezentare a tabelului care figurează în anexa A.47 la cererea introductivă, destinată să faciliteze identificarea elementelor de probă referitoare la fiecare dintre situațiile vizate în acest tabel și să ia în considerare argumentele prezentate de domnul Pinxten în memoriul său în apărare.
Din moment ce nu s‑a stabilit că tabelul cuprins în anexa C.1 la memoriul în replică cuprinde motive noi sau că face trimitere la probe care nu au fost prezentate în anexa la cererea introductivă, nu se poate considera, în temeiul articolelor 127 sau 128 din Regulamentul de procedură al Curții, că acesta este, în tot sau în parte, inadmisibil.
b)

Cu privire la temeinicia primului motiv
1)

Argumentația părților
Prin intermediul primului motiv, Curtea de Conturi arată că, prin utilizarea abuzivă a resurselor acestei instituții, domnul Pinxten nu și‑a îndeplinit obligațiile de dezinteresare, de independență, de imparțialitate, de angajament, de integritate, de responsabilitate, de exemplaritate și de transparență.
În primul rând, Curtea de Conturi îi reproșează domnului Pinxten că a solicitat rambursarea unor cheltuieli de misiune și plata unor indemnizații zilnice pentru activități fără legătură cu atribuțiile sale.
Curtea de Conturi subliniază în această privință că din articolul 7 din Regulamentul nr. 2290/77 și din Decizia nr. 1-2003 rezulta că această rambursare și această plată puteau fi efectuate numai pentru activități cu a căror îndeplinire un membru era însărcinat de instituție și care se refereau la exercitarea atribuțiilor sale.
Or, domnul Pinxten ar fi solicitat,
primo
, rambursarea unor cheltuieli de misiune și plata unor indemnizații zilnice pentru activități de divertisment, și anume activități de destindere, precum o ședere în stațiunea montană Crans‑Montana (Elveția), activități de recreere, în special partide de vânătoare, călătorii turistice, precum o călătorie în Cuba, sau recepții și căsătorii ale prietenilor săi.
Secundo
, domnul Pinxten ar fi solicitat rambursări și plăți pentru activități legate de interesele sale patrimoniale, în special în cadrul achiziționării unei podgorii.
Tertio
, domnul Pinxten ar fi efectuat misiuni pentru activități incompatibile cu atribuțiile sale, precum activități în cadrul partidului politic în cauză, a căror realitate ar fi demonstrată atât de frecvența întâlnirilor cu membrii acestui partid, cât și de elementele colectate de OLAF.
Quarto
, domnul Pinxten ar fi introdus „misiuni fără indemnizații” pentru activități pe care le admite ca fiind fără legătură cu atribuțiile sale, pentru a se asigura că kilometrajul mașinii de serviciu referitor la misiunile sale nu este contabilizat în plafonul anual de 15000 km a cărui depășire era pusă în sarcina sa.
Deși domnul Pinxten justifică numeroase misiuni prin primirea unei invitații oficiale, justificarea respectivă nu poate fi reținută din moment ce, pe de o parte, acest caracter oficial, în special faptul că o invitație se referă la calitatea de membru al Curții de Conturi a destinatarului său, ar putea fi o marcă de politețe care nu stabilește o legătură cu atribuțiile sale de membru al Curții de Conturi și, pe de altă parte, s‑ar fi stabilit că, în anumite cazuri, invitația în discuție a fost solicitată de domnul Pinxten. De asemenea, poziția sau titlul persoanelor întâlnite cu ocazia unei misiuni nu ar constitui un motiv valabil întrucât nu ar fi suficiente pentru a stabili caracterul oficial al evenimentului. Președintele Curții de Conturi ar fi de altfel însărcinat să asigure reprezentarea externă a acestei instituții, cu asistența, începând cu anul 2016, a membrilor responsabili de relațiile instituționale și de controlul calității auditului.
În al doilea rând, Curtea de Conturi susține că domnul Pinxten a indicat, în deconturile trimestriale ale cheltuielilor sale de reprezentare și de protocol, cheltuieli care aveau un caracter privat sau care erau incompatibile cu atribuțiile sale.
Or, din articolul 2 din Decizia nr. 7-2004 ar reieși că rambursarea cheltuielilor de reprezentare era limitată la cheltuielile pe care membrii Curții de Conturi le efectuau în această calitate și că prietenii sau relațiile personale trebuiau să facă obiectul unor invitații private.
Curtea de Conturi subliniază în special că domnul Pinxten a organizat o serie de dineuri la reședința sa ale căror legături cu atribuțiile sale de membru al acestei instituții nu sunt stabilite și care trebuie considerate, având în vedere termenii unei scrisori din data de 28 aprilie 2015 și adresate prim‑ministrului Regatului Belgiei pentru a‑l invita la un astfel de dineu (denumită în continuare „scrisoarea din 28 aprilie 2015”), ca având ca obiect real reunirea prietenilor domnului Pinxten.
În al treilea rând, domnul Pinxten și‑ar fi utilizat mașina de serviciu și ar fi recurs la serviciile unor șoferi ai Curții de Conturi pentru activități străine sau incompatibile cu atribuțiile sale, inclusiv în cazuri în care nu era în misiune.
Or, din articolele 1 și 4 din Decizia nr. 33-2004 ar rezulta că Curtea de Conturi nu trebuia să suporte cheltuielile ocazionate de utilizarea mașinii de serviciu decât în exercitarea atribuțiilor membrilor acestei instituții. Aceasta ar fi fost situația, în temeiul respectivelor dispoziții, atunci când deplasările în discuție se efectuau pe baza unui ordin de misiune sau, în limita a 15000 km pe an, pentru anumite deplasări specifice considerate ca fiind legate de exercitarea atribuțiilor. În plus, membrii Curții de Conturi ar fi putut recurge la serviciile unui șofer numai pentru deplasările lor în exercitarea atribuțiilor.
Starea de sănătate a domnului Pinxten nu ar fi fost de natură să justifice o utilizare a șoferilor Curții de Conturi pentru deplasări private. De altfel, certificatul medical care menționa contraindicația privind conducerea pe distanțe lungi nu ar fi fost întocmit decât la 31 octombrie 2016.
Potrivit Curții de Conturi, normele administrative aplicabile pe întreaga perioadă în litigiu ar fi fost clare, precise, previzibile și perfect cunoscute de domnul Pinxten. Ele ar fi exclus în mod constant orice plată referitoare la activități private sau la activități incompatibile cu calitatea de membru al Curții de Conturi. În acest context, domnul Pinxten nu poate transfera răspunderea pentru propriile încălcări în sarcina Curții de Conturi, care ar fi dispus de mecanisme de control interne adecvate.
Nicio încălcare a principiului protecției încrederii legitime nu ar putea fi reținută aici, din moment ce tăcerea administrației sau plățile nedatorate nu ar trebui să fie considerate drept asigurări precise, necondiționate și concordante.
În orice caz, o practică nelegală nu poate crea o încredere legitimă. Or, validarea de către președintele Curții de Conturi a ordinelor de misiune emise de domnul Pinxten ar fi fost întemeiată pe informații care nu permiteau să se înțeleagă că acestea nu priveau sarcini referitoare la exercitarea atribuțiilor sale. Consimțământul președintelui respectiv ar fi fost astfel viciat de omisiunile voluntare sau de dolul din partea domnului Pinxten.
Domnul Pinxten solicită respingerea primului motiv.
El invocă, în primul rând, principiile securității juridice și protecției încrederii legitime.
În această privință, el arată că normele aplicabile, până în anul 2018, în cadrul Curții de Conturi nu defineau noțiunile de „misiune”, de „exercitare a atribuțiilor” sau „de interes al Curții de Conturi”. Singurul text util la acea dată ar fi fost comentariile referitoare la articolul 4 din Decizia nr. 33-2004, care ar arăta că exercitarea atribuțiilor trebuie înțeleasă în sens larg.
În plus, domnul Pinxten ar fi comunicat în mod sistematic președintelui Curții de Conturi informațiile impuse de Decizia nr. 1-2003. El l‑ar fi informat și cu privire la recurgerea la un șofer din motive de sănătate, concretizată prin declararea unor „misiuni fără indemnizații”. În plus, ar fi răspuns la toate întrebările care i‑au fost adresate de serviciile Curții de Conturi. Având în vedere practica transparentă pe care ar fi urmat‑o astfel, nu se poate considera că este răspunzător pentru carențele controlului acestor servicii care nu i‑au permis să detecteze eventuale erori.
În acest context, domnul Pinxten ar fi primit, prin intermediul autorizațiilor acordate și al practicii Curții de Conturi, asigurări precise, necondiționate și concordante, emise de surse de încredere, timp de peste 10 ani, ce au creat așteptarea legitimă că plățile efectuate erau legale. Acțiunea Curții de Conturi ar încălca, așadar, principiul protecției încrederii legitime.
În al doilea rând, aprecierile Curții de Conturi în cadrul primului său motiv ar fi afectate de o serie de erori vădite.
Astfel, Curtea de Conturi ar fi repus în discuție, în urma OLAF, obiectul a numeroase misiuni și s‑ar fi întemeiat pe ceea ce consideră a fi „obiectul real” al acestor misiuni, fără a furniza explicații cu privire la înscrisurile care justificau abordarea sa.
Domnul Pinxten susține în special că nu a exercitat niciodată o activitate politică în timpul mandatelor sale de membru al Curții de Conturi. El s‑ar fi întâlnit cu membrii partidului politic în cauză în calitate de membru al Curții de Conturi și în special pentru a asigura promovarea lucrărilor acestei instituții. De asemenea, misiunile exercitate în cadrul SBNL‑V ar fi contribuit la cunoașterea lucrărilor Curții de Conturi de către părțile interesate.
În ceea ce privește partidele de vânătoare, domnul Pinxten arată că misiunile sale la castelul Chambord (Franța) se plasau în cadrul unor zile europene care reuneau personalități europene de prim plan. Mai general, împrejurarea că o reuniune oficială este însoțită de elemente mai informale nu poate repune în discuție legătura sa cu atribuțiile unui membru al Curții de Conturi.
Misiunea de la Crans‑Montana ar fi fost autorizată de președintele Curții de Conturi fără solicitarea niciunei informații suplimentare. Ea i‑ar fi permis domnului Pinxten să participe la „Forumul de la Crans‑Montana”, al cărui obiect ar fi reunirea personalităților de prim plan pentru discuții de ordin general. De altfel, pârâtul ar fi aflat despre existența acestui forum de la președintele Curții de Conturi.
Călătoria în Cuba ar fi fost de asemenea justificată, cu acordul președintelui Curții de Conturi, de dorința de a întâlni actori locali, având în vedere că natura regimului cubanez ar fi impus contactarea acestora doar după sosirea la fața locului. În plus, organizarea călătoriei ar fi fost complicată de lipsa cooperării delegației Uniunii în Cuba.
Vizitele medicale, pentru care nu ar fi perceput nicio indemnizație, ar face parte din cazurile, prevăzute la articolul 4 din Decizia nr. 33-2004, în care este autorizată recurgerea la un șofer.
Pe de altă parte, domnul Pinxten aduce precizări detaliate cu privire la o serie de misiuni al căror obiect ar fi fost descris în mod incorect în cererea introductivă sau cu privire la care Curtea de Conturi ar fi formulat afirmații de fapt inexacte.
În ceea ce privește cheltuielile de reprezentare și de protocol, domnul Pinxten subliniază, întemeindu‑se pe Decizia nr. 7-2004 și pe comunicările Curții de Conturi, că era în interesul acestei instituții ca membrii săi să aibă contacte cu actori de prim plan. Nicio normă nu ar fi interzis ca activitățile de reprezentare să fie îndreptate către persoane deja cunoscute, fiind necesar ca numai prietenii personali și membrii familiei să fie invitați în mod privat.
El se opune în această privință abordării Curții de Conturi potrivit căreia activitățile de reprezentare reveneau numai în sarcina președintelui său. Această abordare nu ar corespunde practicii instituției respective sau obiectivelor sale strategice și nu ar fi coerentă cu faptul că membrii săi sunt autorizați să efectueze cheltuieli de reprezentare.
Misiunile atribuite șoferilor de domnul Pinxten ar fi fie legate de misiunile acestuia din urmă, fie justificate de articolul 4 din Decizia nr. 33-2004 și de articolul 4 din Decizia nr. 19-2009. Administrația Curții de Conturi ar fi fost de altfel perfect informată cu privire la activitățile șoferilor în cauză.
2)

Aprecierea Curții
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că primul motiv privește mai multe sute de reproșuri distincte referitoare la tot atâtea situații de fapt în care resursele Curții de Conturi au fost, potrivit acesteia din urmă, angajate în mod abuziv la cererea domnului Pinxten.
În aceste condiții, pentru a permite o analiză completă a acestor reproșuri într‑un mod inteligibil pentru părți, ele vor fi identificate prin raportare la numerotarea stabilită de Curtea de Conturi, pentru ușurarea consultării, care este propusă în tabelul care figurează în anexa A.47 la cererea introductivă și care este reluată în tabelul care figurează în anexa C.1 la memoriul în replică.
Trebuie amintit în această privință că revine Curții sarcina de a se pronunța cu privire la primul motiv, pe baza elementelor de probă puse la dispoziția sa și în raport cu criteriile stabilite la articolul 286 alineatul (6) TFUE, pentru a stabili dacă pretinsele nereguli sunt susceptibile să fie calificate drept încălcări ale obligațiilor care decurg din funcția unui membru al Curții de Conturi în sensul acestei dispoziții.
Prin urmare, deși Curtea de Conturi i‑a adresat domnului Pinxten, la 11 aprilie 2019, o decizie privind constatarea creanțelor și a recuperărilor referitoare la pretinsele nereguli care fac obiectul primului motiv, poziția adoptată de Curte, în cadrul prezentei proceduri, referitor la acest motiv nu vizează stabilirea sumelor pe care domnul Pinxten le‑ar datora eventual și, așadar, nu aduce atingere aprecierii care va trebui să fie efectuată în privința respectivei decizii în cadrul acțiunii în anulare introduse de domnul Pinxten în fața Tribunalului Uniunii Europene.
Înainte de a examina succesiv reproșurile Curții de Conturi referitoare, în primul rând, la cheltuielile de misiune și la indemnizațiile zilnice, în al doilea rând, la cheltuielile de reprezentare și de protocol, precum și, în al treilea rând, la utilizarea mașinii de serviciu și la recurgerea la serviciile unui șofer, trebuie apreciat argumentul domnului Pinxten potrivit căruia primul motiv încalcă principiul protecției încrederii legitime.
i)

Cu privire la încălcarea principiului protecției încrederii legitime
Trebuie subliniat că, deși domnul Pinxten se prevalează în mod formal atât de principiul securității juridice, cât și de cel al protecției încrederii legitime, argumentația sa se raportează în realitate exclusiv la al doilea dintre aceste principii, după cum confirmă de altfel reformularea acestei argumentații care figurează în memoriul în duplică.
Conform unei jurisprudențe constante a Curții, dreptul de a se prevala de principiul protecției încrederii legitime presupune că autoritățile competente ale Uniunii au furnizat persoanei interesate asigurări precise, necondiționate și concordante, emise de surse autorizate și de încredere (Hotărârea din 8 septembrie 2020, Comisia și Consiliul/Carreras Sequeros și alții,
C‑119/19 P și C‑126/19 P
,
EU:C:2020:676
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Aplicabilitatea acestui principiu trebuie înlăturată de la bun început în ceea ce privește resursele angajate de Curtea de Conturi pentru cheltuielile de reprezentare și de protocol, precum și pentru utilizarea mașinii de serviciu și recurgerea la serviciile unui șofer.
Pe de o parte, conform jurisprudenței Curții, plăți precum cele efectuate cu titlu de cheltuieli de reprezentare și de protocol nu pot, în lipsa oricărui alt element pertinent și chiar atunci când între aceste plăți și repunerea în discuție a legalității lor s‑a scurs o perioadă lungă, să genereze o încredere legitimă a beneficiarului lor în faptul că plățile respective nu mai puteau fi repuse în discuție (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 iunie 2016, Marchiani/Parlamentul,
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
, punctul
).
Or, practica Curții de Conturi care constă în rambursarea cheltuielilor de reprezentare și de protocol, pe baza elementelor furnizate de domnul Pinxten, fără a solicita alte informații și fără a contesta temeinicia cererilor sale de rambursare, nu poate fi suficientă pentru a dovedi că această instituție i‑a furnizat acestuia asigurări precise, necondiționate și concordante cu privire la legalitatea cererilor respective.
Pe de altă parte, utilizarea de către domnul Pinxten a mașinii sale de serviciu sau recurgerea la serviciile unui șofer nu a făcut obiectul niciunei decizii explicite a Curții de Conturi și nu s‑a menționat în fața Curții nicio altă formă de luare de poziție specifică a Curții de Conturi în ceea ce privește practica ce trebuia urmată de domnul Pinxten în această privință.
Prin urmare, presupunând că Curtea de Conturi a lăsat să persiste în materie, după cum susține domnul Pinxten, practici a căror existență ea nu o putea ignora, această împrejurare nu poate, în orice caz, să fie suficientă pentru a dovedi că instituția menționată i‑a furnizat acestuia asigurări precise, necondiționate și concordante în acest sens.
În schimb, ordinele de misiune emise în mod explicit, la cererea domnului Pinxten, de președintele Curții de Conturi constituie asigurări suficiente, în sensul jurisprudenței citate la punctul 365 din prezenta hotărâre, pentru ca acesta să poată, în principiu, să invoce o încredere legitimă în legalitatea misiunilor în cauză.
În aceste condiții, trebuie să se arate mai întâi că reiese din jurisprudența Curții că un justițiabil nu poate să se prevaleze de încrederea legitimă în menținerea unei situații caracterizate printr‑o fraudă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 iunie 2017, Santogal M‑Comércio e Reparação de Automóveis,
C‑26/16
,
EU:C:2017:453
, punctul
și jurisprudența citată).
În continuare, având în vedere obligația care revine membrilor Curții de Conturi, după cum reiese din cuprinsul punctului 241 din prezenta hotărâre, de a respecta cu strictețe obligațiile de declarare prevăzute de normele adoptate de Curtea de Conturi în vederea asigurării unei informări complete a acestei instituții cu privire la cererile prin care se urmărește angajarea resurselor instituției respective, un ordin de misiune emis pe baza unei cereri care omite informații esențiale pentru a permite președintelui aceleiași instituții să aprecieze legalitatea misiunii în cauză nu poate întemeia, chiar în lipsa unei fraude, încrederea legitimă a membrului în cauză în respectiva legalitate.
În sfârșit, principiul protecției încrederii legitime nu poate fi invocat de o persoană care s‑a făcut vinovată de o încălcare vădită a reglementării în vigoare (Hotărârea din 16 mai 1991, Comisia/Țările de Jos,
C‑96/89
,
EU:C:1991:213
, punctul
, precum și Hotărârea din 14 iulie 2005, ThyssenKrupp/Comisia,
C‑65/02 P și C‑73/02 P
,
EU:C:2005:454
, punctul
și jurisprudența citată).
Rezultă,
primo
, că domnul Pinxten nu se poate prevala de o încredere legitimă întemeiată pe ordine de misiune obținute în mod fraudulos sau, chiar în lipsa unei intenții frauduloase stabilite, pe ordine de misiune emise de președintele Curții de Conturi pe baza unei cereri care omite informații esențiale pentru a‑i permite acestuia să aprecieze legalitatea misiunii în cauză.
Cu toate acestea, contrar celor susținute de Curtea de Conturi, nu se poate considera că autorizațiile acordate domnului Pinxten care sunt repuse în discuție în cadrul primului motiv au fost acordate în mod sistematic pe baza unor astfel de informații. Dimpotrivă, din dosarul de care dispune Curtea reiese că numeroase cereri de autorizare a unor misiuni descriau în mod clar și transparent un obiect pe care Curtea de Conturi îl consideră în prezent ca fiind, ca atare, nelegal.
Secundo
, în cazurile în care un ordin de misiune emis de președintele Curții de Conturi, la cererea domnului Pinxten, este vădit nelegal, fără să fi fost însă obținut în mod fraudulos sau pe baza unei cereri care să cuprindă informații incomplete, principiul protecției încrederii legitime nu poate exclude posibilitatea Curții de a constata că domnul Pinxten, prin faptul că a solicitat respectiva autorizație, iar apoi s‑a prevalat de aceasta pentru a obține o plată, a încălcat obligațiile care decurg din funcția sa.
O atare abordare decurge de altfel din obligația membrilor Curții de Conturi, amintită la punctul 239 din prezenta hotărâre, de a respecta normele cele mai riguroase în materie de comportament.
Astfel, atunci când nelegalitatea unei misiuni este evidentă, ea nu putea în mod rezonabil să fi fost ignorată de domnul Pinxten. Acesta din urmă nu putea, în asemenea condiții, să solicite o autorizație sau să se prevaleze de aceasta fără a încerca, de fapt, să profite de o toleranță existentă pentru practici nelegale sau carențe ale controlului practicat în cadrul Curții de Conturi.
În schimb, având în vedere considerațiile care precedă, Curtea de Conturi nu poate reproșa în mod valabil domnului Pinxten, în scopul prezentei proceduri, că a beneficiat de plata unor cheltuieli de misiune sau a unor indemnizații zilnice pentru o misiune autorizată de președintele Curții de Conturi, pe baza unei cereri care nu avea un caracter fraudulos și care nu omitea informații esențiale, și a cărei nelegalitate nu rezultă în mod vădit.
În aceste condiții, problema dacă ordinele de misiune emise, la cererea domnului Pinxten, de președintele Curții de Conturi erau de natură să întemeieze încrederea legitimă a persoanei interesate în legalitatea misiunilor în cauză trebuie să facă obiectul unei aprecieri de la caz la caz, întemeiată în special pe compararea motivului anunțat în cererea de autorizare cu obiectul real al misiunii, astfel cum rezultă din probele prezentate Curții. Această apreciere se confundă cu examinarea pe fond a primului motiv invocat de Curtea de Conturi.
Pe de altă parte, deși domnul Pinxten invocă de asemenea imprecizia normelor aplicabile membrilor Curții de Conturi, acest argument nu poate justifica respingerea primului motiv în ansamblul său.
Desigur, este necesar să se constate că normele aplicabile situațiilor care fac obiectul primului motiv sunt caracterizate de o anumită indeterminare legată în special de lipsa de precizie referitor la situațiile în care poate fi autorizată o misiune, la înscrisurile care trebuie furnizate în susținerea unei cereri de autorizare a misiunii sau la condițiile în care o invitație adresată unui terț poate fi legată de calitatea de membru al Curții de Conturi, în special în ceea ce privește motivele de reprezentare admisibile și elementele care trebuie să fie prezentate pentru dovedirea realității motivului invocat.
Această indeterminare presupune că organele competente ale Curții de Conturi dispuneau de o marjă largă de apreciere pentru a stabili dacă plata cheltuielilor de misiune, a indemnizațiilor zilnice sau a cheltuielilor de reprezentare și de protocol era justificată.
Așadar, Curtea va trebui să țină seama, de la caz la caz, atunci când apreciază legalitatea comportamentului domnului Pinxten sau,
a fortiori
, caracterul vădit nelegal al acestui comportament, de respectiva marjă de apreciere.
În schimb, indeterminarea relativă a normelor pertinente nu poate fi suficientă pentru a stabili, la modul general, că afirmațiile Curții de Conturi referitoare la utilizarea abuzivă a resurselor sale de către domnul Pinxten nu sunt întemeiate.
ii)

Cu privire la cheltuielile de misiune și la indemnizațiile zilnice
La data faptelor la care se referă prezenta acțiune, regimul cheltuielilor de misiune și al indemnizațiilor zilnice era prevăzut, în cadrul stabilit la articolele 285-287 TFUE, la articolul 7 din Regulamentul nr. 2290/77, care prevedea rambursarea acestor cheltuieli și plata acestor indemnizații atunci când membrul în cauză al Curții de Conturi, în exercitarea atribuțiilor sale, trebuia să se deplaseze în afara localității în care se află sediul acestei instituții.
În ceea ce privește atribuțiile care revin membrilor Curții de Conturi, trebuie amintit că, în temeiul articolului 285 TFUE, misiunea principală a acestei instituții este de a asigura controlul conturilor Uniunii. În acest scop, ea este chemată, în conformitate cu articolul 287 alineatele (1) și (2) TFUE, să verifice legalitatea și corectitudinea tuturor veniturilor și cheltuielilor Uniunii și să asigure o bună gestiune financiară.
Regimul aplicabil cheltuielilor de misiune și indemnizațiilor zilnice era precizat de Decizia nr. 1-2003.
Articolul 1 din această decizie prevedea, pe de o parte, că ordinele de misiune trebuiau solicitate cât mai curând posibil și, pe de altă parte, că ordonatorul de credite competent pentru cheltuielile de misiune ale membrilor era președintele acestei instituții.
Articolul 3 din decizia menționată autoriza deplasările cu mașina de serviciu în cadrul unei misiuni, în timp ce articolele 5 și 6 din aceeași decizie prevedeau rambursarea cheltuielilor de misiune și, respectiv, plata unor indemnizații zilnice.
Prin urmare, o cerere privind rambursarea cheltuielilor de misiune sau plata indemnizațiilor zilnice trebuie considerată nelegală dacă se stabilește că activitatea desfășurată efectiv pe baza ordinului de misiune în cauză nu poate fi legată de exercitarea atribuțiilor domnului Pinxten. Având în vedere considerațiile care figurează la punctele 371-381 din prezenta hotărâre, această nelegalitate va putea fi luată în considerare în scopul prezentei proceduri fie atunci când ordinul de misiune a fost obținut în mod fraudulos sau pe baza unei cereri care omite o informație esențială, fie atunci când lipsa unei legături între această activitate și aceste atribuții prezintă un caracter vădit.
Înainte de a aprecia în mod detaliat legalitatea fiecăreia dintre misiunile care fac obiectul primului motiv, trebuie să se examineze argumentul Curții de Conturi potrivit căruia domnul Pinxten ar fi recunoscut, în cursul audierii sale de către OLAF, că ansamblul misiunilor prezentate explicit, în cererile de ordin de misiune, ca fiind „misiuni fără indemnizații” nu aveau nicio legătură cu atribuțiile sale.
Din procesul‑verbal al acestei audieri reiese că domnul Pinxten a declarat doar că a recurs la o atare prezentare a acestor cereri, din motive de transparență, atunci când o misiune „avea un obiectiv legat de funcția [sa], dar și un aspect privat” sau când avea „îndoieli cu privire la oportunitatea” misiunii în funcție de obiectul și de importanța activității în cauză.
Din moment ce această poziție a fost reiterată în fața Curții, este necesar să se examineze misiunile prezentate explicit de domnul Pinxten ca fiind „misiuni fără indemnizații” în același mod ca și celelalte misiuni care fac obiectul primului motiv.
–
Cu privire la sejurul la Crans‑Montana
Este cert că domnul Pinxten s‑a aflat în stațiunea montană Crans‑Montana, împreună cu soția sa, între 22 și 25 august 2013, pentru a participa la sesiunile de vară ale „Forumului de la Crans‑Montana”, în cadrul misiunii vizate la rândul nr. 252.
Această misiune a justificat rambursarea cheltuielilor de înscriere și de hotel, precum și plata unor indemnizații zilnice, cheltuielile aferente sejurului soției domnului Pinxten nefiind achitate de Curtea de Conturi.
Cererea de autorizare a misiunii menționate arăta că aceasta urmărea participarea la sesiunile de vară ale „Forumului de la Crans‑Montana”, o organizație neguvernamentală elvețiană. Respectiva cerere era însoțită de o scurtă notă internă, semnată de domnul Pinxten, care preciza că aceste sesiuni constituiau o ocazie de a discuta probleme actuale de politică internațională cu conducători veniți din lumea întreagă. Ordinul de misiune a fost emis pe baza acestor elemente, fără a se solicita informații suplimentare referitoare, de exemplu, la programul acestui eveniment.
În această privință, este necesar, desigur, să se arate că împrejurarea că o misiune permite participarea unui membru al Curții de Conturi la un eveniment care cuprinde, în mod accesoriu, o activitate care poate ține de turism sau de recreere nu implică în mod necesar că această misiune este lipsită de legătură cu atribuțiile acestui membru atunci când evenimentul respectiv se centrează totuși în principal pe activități de ordin profesional.
Cu toate acestea, evenimentul în cauză era descris de organizatorii săi, într‑un prospect prezentat de Curtea de Conturi, ca fiind în întregime consacrat contactelor, prieteniei, unor drumeții plăcute și unor întâlniri informale. Respectiva descriere este confirmată de programul detaliat al evenimentului amintit, care cuprinde numai activități recreative, în special drumeții și o serată animată.
Un e‑mail al organizatorilor evenimentului menționat, datat 29 mai 2013, indică de asemenea că sesiunile de vară ale „Forumului de la Crans‑Montana” prezintă un caracter informal care îl diferențiază de celelalte sesiuni ale acestui forum.
În plus, deși domnul Pinxten arată în fața Curții că aceste sesiuni de vară prezentau o veritabilă dimensiune profesională, el nu prezintă elemente de probă care să permită susținerea acestei afirmații.
Prin urmare, simplul fapt că participarea la sesiunile de vară menționate poate favoriza eventual întâlniri și schimburi cu responsabili internaționali, ceea ce de altfel nu a fost dovedit, nu este de natură să stabilească existența unei legături reale între misiunea în cauză și atribuțiile domnului Pinxten.
Prin urmare, această misiune trebuie considerată vădit nelegală.
În aceste condiții, împrejurarea că președintele Curții de Conturi a transmis membrilor acestei instituții informații referitoare la „Forumul de la Crans‑Montana”, ceea ce această instituție nu contestă, este irelevantă, din moment ce ea este susceptibilă, cel mult, să indice că misiunea menționată a fost autorizată de instituția respectivă în deplină cunoștință de cauză, ceea ce nu poate fi suficient, conform jurisprudenței amintite la punctul 374 din prezenta hotărâre, pentru a întemeia o încredere legitimă a domnului Pinxten care să se poată opune luării în considerare a nelegalității sale vădite în scopul prezentei proceduri.
–
Cu privire la sejurul în Cuba
Nu se contestă că domnul Pinxten a efectuat un sejur în Cuba, împreună cu soția sa, între 30 martie și 14 aprilie 2015, ceea ce a justificat, în temeiul misiunii vizate la rândul nr. 343, rambursarea, printre altele, a cheltuielilor de transport și de cazare, precum și plata unor indemnizații zilnice, cheltuielile aferente sejurului soției domnului Pinxten nefiind achitate de Curtea de Conturi.
Această misiune a fost autorizată de Curtea de Conturi în urma transmiterii de către domnul Pinxten a unor informații suplimentare solicitate de președintele acestei instituții, din care reieșea că obiectivul misiunii menționate era de a colecta informații cu privire la relațiile dintre Uniune și Cuba, prin intermediul unor contacte cu societatea civilă locală și al unor vizite la proiecte finanțate de Uniune.
Este necesar să se stabilească dacă elementele de probă de care dispune Curtea permit să se stabilească temeinicia afirmației Curții de Conturi potrivit căreia sejurul domnului Pinxten în Cuba a fost efectuat în scopuri în esență private.
În această privință, dintr‑un program întocmit de cabinetul domnului Pinxten și ridicat de OLAF rezultă că sejurul în cauză era dedicat aproape exclusiv unor activități de turism.
Singurele elemente ale acestui program care ar putea fi eventual asociate atribuțiilor exercitate de domnul Pinxten erau o întâlnire cu ambasadorul Uniunii în Cuba, la 31 martie 2015, un prânz cu ambasadorul respectiv în prezența responsabilului Programului Organizației Națiunilor Unite pentru Dezvoltare (PNUD) și a ambasadorului Regatului Belgiei în Cuba, la 2 aprilie 2015, precum și o întâlnire cu acest din urmă ambasador, la 3 aprilie 2015.
Informațiile furnizate OLAF de ambasadorul Uniunii în Cuba indică însă că prânzul din 2 aprilie 2015 a fost organizat din pură curtoazie și că nu era vorba despre un prânz de lucru. Ambasadorul amintit a precizat de asemenea că sejurul domnului Pinxten nu putea, în orice caz, să fie considerat ca fiind de natură profesională, din moment ce nu este posibilă efectuarea unui atare sejur în Cuba cu o viză turistică.
Acest din urmă element a fost confirmat OLAF de un alt membru al delegației Uniunii în Cuba, care a precizat, în plus, că domnul Pinxten nu a ținut seama de avertismentele primite în ceea ce privește datele inadecvate ale sejurului său și că discuțiile purtate cu acesta erau lipsite de orice caracter tehnic.
Or, este necesar să se constate că domnul Pinxten nu a contestat în mod util probele prezentate de Curtea de Conturi pentru a stabili că sejurul său în Cuba era dedicat aproape exclusiv unor activități de turism sau,
a fortiori
, nu a prezentat Curții alte documente care să îi poată susține poziția potrivit căreia sejurul său în Cuba avea efectiv un obiect legat de atribuțiile sale.
În special, deși se referă la calitatea diferiților responsabili cu care a putut avea schimburi în cursul respectivului sejur, rezultă că aceste persoane au fost întâlnite, în majoritate, cu ocazia prânzului la ambasada Uniunii în Cuba, care, după cum reiese din cuprinsul punctului 411 din prezenta hotărâre, nu prezenta caracterul unui prânz de lucru.
Fiabilitatea informațiilor furnizate cu privire la acest aspect de domnul Pinxten este de altfel cu atât mai redusă cu cât printre responsabilii citați figurează un „om de afaceri” care este, în realitate, proprietarul locuinței închiriate de domnul Pinxten în cursul sejurului său.
În ceea ce privește împrejurarea, invocată de domnul Pinxten într‑o notă remisă președintelui Curții de Conturi după misiunea sa, potrivit căreia anumite vizite au trebuit să fie anulate în ultimul moment, această afirmație nu este de natură să explice lipsa unei veritabile dimensiuni profesionale a sejurului său în Cuba.
Pe de o parte, din elementele dosarului referitoare la pregătirea sejurului amintit reiese că acesta a fost planificat inițial ca un sejur pur turistic.
Este important să se menționeze în special, în această privință, e‑mailurile adresate, la 28 și la 29 ianuarie 2015, de asistenta domnului Pinxten ambasadorului Uniunii în Cuba, în care aceasta precizează că domnul Pinxten dorește să obțină informații în vederea unei călătorii private în această țară pe care nu a vizitat‑o niciodată, fără a menționa nicidecum vreo finalitate profesională a sejurului preconizat.
Pe de altă parte, demersurile întreprinse înainte de călătoria în Cuba pentru organizarea activităților susceptibile să fie legate de atribuțiile domnului Pinxten în cadrul Curții de Conturi nu sunt de natură să repună în discuție caracterul privat al sejurului său în această țară.
În special, reiese că aceste demersuri au fost efectuate foarte tardiv, ceea ce este dificil compatibil cu organizarea unei misiuni de studiu într‑o țară terță, precum Cuba, în care persoana interesată intenționa să meargă pentru prima dată. Reiese astfel din e‑mailurile de care dispune Curtea că PNUD nu a fost contactat decât la 18 martie 2015 și că nu era stabilit niciun program oficial la 19 martie 2015, respectiv cu mai puțin de două săptămâni înainte de plecarea domnului Pinxten spre Cuba.
În plus, atât ambasadorii Uniunii și Regatului Belgiei în Cuba, cât și agenții PNUD din această țară i‑au comunicat în mod clar domnului Pinxten, în e‑mailuri prezentate de Curtea de Conturi, că era dificil să se preconizeze combinarea activităților de ordin atât profesional, cât și turistic în țara respectivă, că orice vizită oficială trebuia să fie notificată în prealabil autorităților cubaneze și să fie realizată în posesia unei vize adecvate și că era foarte improbabil ca el să se poată întâlni cu responsabili cubanezi într‑un cadru informal.
Prin urmare, domnul Pinxten nu poate pretinde în mod valabil că nu cunoștea, la plecarea sa spre Cuba, că sejurul său în această țară terță nu era cu adevărat de natură să permită realizarea unor activități legate de atribuțiile sale de membru al Curții de Conturi.
Având în vedere toate aceste elemente, deși lipsa unui control suplimentar
ex ante
și
ex post
pentru o misiune care angajează fonduri importante merită să fie subliniată, nu este mai puțin adevărat că elementele furnizate Curții de Conturi înainte și după misiunea vizată la rândul nr. 343 erau în mare măsură înșelătoare, în ceea ce privește obiectul real al sejurului domnului Pinxten în Cuba, și că această misiune trebuie considerată nelegală, în măsura în care respectivul sejur nu avea legătură cu atribuțiile domnului Pinxten.
Rezultă că se impune de asemenea să se considere nelegală misiunea menționată la rândul nr. 341, care avea ca obiect întâlniri cu diverse personalități în vederea pregătirii sejurului în Cuba.
–
Cu privire la relațiile întreținute cu responsabili politici și cu mișcări politice
Numeroase misiuni ale domnului Pinxten care au generat rambursarea unor cheltuieli de misiune sau plata unor indemnizații zilnice și care sunt denunțate de Curtea de Conturi ca fiind nelegale, în cadrul primului motiv, se raportau la întâlniri cu responsabili politici.
Pentru a se pronunța cu privire la aceste misiuni, este necesar să se stabilească dacă astfel de întâlniri puteau, în principiu, să constituie obiectul unor misiuni ale membrilor Curții de Conturi.
În această privință, după cum reiese din cuprinsul punctului 387 din prezenta hotărâre, legislația Uniunii aplicabilă la data faptelor vizate de prezenta acțiune prevedea că misiunile membrilor Curții de Conturi trebuiau să se raporteze la deplasări „în exercitarea atribuțiilor” acestor membri.
Or, este necesar să se considere că, așa cum susține domnul Pinxten, exercitarea atribuțiilor unui membru al Curții de Conturi poate cuprinde activități protocolare, care urmăresc în special să facă cunoscute și să promoveze lucrările acesteia, precum și să întrețină, în interesul instituției, relații cu responsabili de prim plan.
Asemenea activități protocolare pot privi mai frecvent responsabilii proveniți din același stat membru ca membrul în cauză al Curții de Conturi, în special ca urmare a existenței eventuale a unor contacte anterioare intrării în funcție a acestuia, a unor facilități practice, în special de ordin lingvistic, sau a unei mai bune cunoașteri a mizelor naționale care pot însoți receptarea lucrărilor Curții de Conturi.
Curtea de Conturi dispunea de o anumită marjă de apreciere pentru a stabili în ce măsură și în ce condiții misiunile membrilor săi care se raportează la întâlniri cu responsabili politici puteau fi autorizate pentru a asigura realizarea unor astfel de activități protocolare, cu condiția ca asemenea misiuni să nu aibă ca obiect real desfășurarea unei activități politice, care este, după cum reiese din cuprinsul punctului 272 din prezenta hotărâre, incompatibilă cu atribuțiile unui membru al Curții de Conturi.
Deși din cuprinsul punctului 383 din prezenta hotărâre reiese că normele interne ale Curții de Conturi referitoare la misiunile membrilor săi nu cuprindeau o decizie clară adoptată de această instituție în această privință, indicații utile cu privire la principiile urmate în cadrul acestei instituții pot fi deduse din normele referitoare la cheltuielile de reprezentare și de protocol.
Astfel, importanța pe care Curtea de Conturi o acorda relațiilor întreținute de membrii săi cu responsabili politici rezultă din nota din 22 aprilie 2004, care preciza că „membrii reprezintă Curtea [de Conturi] în special atunci când întrețin, în interesul Curții [de Conturi], relații profesionale cu persoane care exercită funcții în cadrul Uniunii […], al statelor membre sau al altor țări”.
De asemenea, atât strategia 2013-2017 a Curții de Conturi, cât și strategia sa de comunicare și de relații cu părțile interesate adoptată la 12 decembrie 2013 menționau necesitatea, pentru Curtea de Conturi, de a întreține relații cu diferiți actori, inclusiv cu autoritățile politice naționale și europene însărcinate cu controlul utilizării fondurilor Uniunii. Al doilea dintre aceste documente prevedea, în plus, că relațiile cu parlamentele naționale trebuiau să fie asigurate de membri și de cabinetul lor.
Practica urmată de Curtea de Conturi în ceea ce privește misiunile domnului Pinxten confirmă că aceasta și‑a exercitat marja de apreciere în sensul admiterii, în principiu, a unei legături între misiunile destinate întâlnirilor cu responsabili politici naționali și atribuțiile membrilor săi.
Mai întâi, în cursul celor două mandate, au fost autorizate mai multe zeci de misiuni ale domnului Pinxten, în condițiile în care singurul lor obiect era întâlnirea cu un responsabil politic belgian.
În continuare, cu ocazia primei reexaminări a misiunilor domnului Pinxten asigurate de serviciile Curții de Conturi înainte de investigația OLAF, aceste misiuni nu au fost nicidecum identificate drept misiuni potențial problematice care trebuie să facă obiectul unor justificări suplimentare.
În sfârșit, reiese din dosarul de care dispune Curtea că, în afara misiunilor care sunt denunțate ca fiind nelegale în cadrul primului motiv, alte atribuții ale domnului Pinxten având ca obiect întâlniri cu personalități politice belgiene rămân, din punctul de vedere al Curții de Conturi, pe deplin legale.
Având în vedere cele ce precedă, misiunile autorizate în mod transparent în vederea unor întâlniri cu responsabili politici nu pot fi considerate în mod general ca fiind, din cauza obiectului lor, vădit nelegale.
Această apreciere nu poate fi repusă în discuție de argumentul Curții de Conturi potrivit căruia reprezentarea acestei instituții era asigurată de președintele său și de membrii săi însărcinați cu relațiile instituționale și cu controlul calității auditului.
Pe de o parte, acest argument este contrazis în mod direct de documentele emise de această instituție menționate la punctul 433 din prezenta hotărâre. Pe de altă parte, argumentul menționat nu este coerent nici cu faptul că Decizia nr. 7-2004 prevedea că toți membrii instituției menționate pot beneficia de cheltuielile de reprezentare și de protocol efectuate în calitatea lor de membru.
În consecință, este necesar să se aprecieze dacă explicațiile și probele prezentate de Curtea de Conturi stabilesc, pentru fiecare dintre misiunile al căror obiect se raporta la o întâlnire cu un responsabil politic, un motiv care să permită să se considere că misiunea în cauză nu viza un obiectiv protocolar legitim.
Din această perspectivă, rezultă, în primul rând, că mai multe misiuni prezentate de domnul Pinxten ca având ca obiect întâlniri cu responsabili politici belgieni pot fi direct legate de activitatea politică a acestuia incompatibilă cu atribuțiile sale, a căror realitate a fost constatată cu ocazia examinării celui de al patrulea motiv, în măsura în care ele urmăreau, în realitate, să îi permită să participe la o reuniune a biroului partidului politic în cauză.
Astfel de misiuni, care au fost autorizate în temeiul unor cereri care omiteau informații esențiale și care erau, în realitate, legate de o activitate incompatibilă cu atribuțiile unui membru al Curții de Conturi, nu pot fi considerate legale.
O constatare de acest fel poate fi efectuată pentru misiunile vizate la rândurile nr. 54, 60, 61, 70, 81, 84, 85, 88 și 94, din moment ce Curtea de Conturi prezintă procese‑verbale care atestă prezența domnului Pinxten la reuniuni ale biroului partidului politic în cauză în cursul acestor misiuni, reuniuni care nu erau însă menționate în cererile de autorizare a misiunii.
Împrejurarea că misiunea vizată la rândul nr. 94 avea ca obiect nu numai întâlnirea unor personalități politice belgiene, ci și participarea la o reuniune la Parlamentul European nu poate stabili legalitatea acestei misiuni, în măsura în care procesele‑verbale întocmite de partidul politic în cauză și, respectiv, de Parlamentul European dovedesc că domnul Pinxten nu a participat decât la reuniunea organizată de acest partid.
Misiunile menționate la rândurile nr. 95, 396, 410, 413 și 414 trebuie considerate de asemenea ca având ca obiect real să permită domnului Pinxten să participe la reuniuni ale biroului partidului politic în cauză, având în vedere indicațiile care figurează în agenda domnului Pinxten și în e‑mailuri schimbate cu responsabili ai acestui partid. Același lucru este valabil în ceea ce privește misiunile vizate la rândurile nr. 299 și 369, numai pe baza mențiunilor clare care pot fi evidențiate în această agendă.
Deși nu au ca obiect anunțat întâlnirea cu o personalitate politică belgiană, mai multe misiuni trebuie să fie menționate aici prin analogie, în măsura în care au permis participarea domnului Pinxten la reuniunile biroului partidului politic în cauză și trebuie considerate, pentru acest motiv, ca fiind în parte nelegale.
Aceasta este situația misiunilor vizate la rândurile nr. 39, 45 și 86. Deși aceste trei misiuni aveau ca obiect anunțat întâlnirea unor operatori economici privați sau a unor responsabili din cadrul unor asociații, Curtea dispune de procese‑verbale ale reuniunilor biroului partidului politic în cauză care indicau prezența domnului Pinxten la aceste reuniuni la datele corespunzătoare celor ale misiunilor respective.
De asemenea, misiunea menționată la rândul nr. 68, chiar dacă privea și o activitate de reprezentare a cărei legalitate nu este contestată, trebuie considerată ca fiind în parte nelegală, în măsura în care domnul Pinxten a participat, în timpul consacrat acestei misiuni, la o reuniune a biroului partidului politic în cauză, după cum atestă procesul‑verbal al acestei reuniuni.
În al doilea rând, o serie de misiuni efectuate de domnul Pinxten vizau participarea la alte activități sau recepții organizate de partidul politic în cauză decât reuniunile biroului său.
Astfel, având în vedere invitațiile primite de domnul Pinxten și mențiunile care figurează în agenda sa, rezultă că, sub acoperirea unor motive oficiale întemeiate pe întâlniri cu personalități politice belgiene, misiunile vizate la rândurile nr. 120, 175, 221 și 365 priveau participarea la zilele parlamentare ale partidului politic în cauză, misiunile menționate la rândurile nr. 207, 298 și 381, precum și, în parte, misiunea citată la rândul nr. 229, la recepțiile de Anul Nou ale partidului respectiv, misiunea vizată la rândul nr. 258, la vizitarea unui oraș destinată membrilor partidului amintit, iar misiunile menționate la rândurile nr. 260 și 289, la o zi de studiu și, respectiv, la un congres al aceluiași partid.
În plus, activități de același ordin au fost desfășurate uneori pe baza altor motive decât întâlnirea unor personalități politice belgiene.
Astfel, reiese mai întâi din agenda domnului Pinxten că misiunea nr. 69, prezentată ca vizând participarea la un „congres”, se raporta la congresul partidului politic în cauză.
În continuare, deși misiunea enunțată la rândul nr. 275 era justificată de o invitație a unei persoane ale cărei funcții nu sunt indicate, o factură prezentată de Curtea de Conturi și o mențiune în această agendă demonstrează că ea avea ca obiect real participarea la o „cafenea politică” organizată de acest partid politic.
În sfârșit, este necesar să se constate, pe baza agendei menționate și a unui e‑mail al unei asistente a domnului Pinxten din data de 25 iulie 2017, că, sub acoperirea unei invitații din partea grupului politic ALDE din cadrul Parlamentului European, misiunile vizate la rândurile nr. 308 și 416 urmăreau participarea la zilele parlamentare ale partidului politic în cauză.
În ceea ce privește misiunea menționată la rândul nr. 269, al cărei obiect oficial era „Invitație formală, ministru de stat, Herman de Croo Centrum”, ea trebuie de asemenea să fie legată de activitatea politică a domnului Pinxten, întrucât această misiune privea o vizită la o instituție care se prezintă ca fiind creată pentru omagierea fostului președinte al partidului politic în cauză.
Misiunile menționate la punctele 451-456 din prezenta hotărâre trebuie considerate ca fiind inseparabile de activitatea politică a domnului Pinxten care face obiectul primului aspect al celui de al patrulea motiv și, pentru acest motiv, ca fiind vădit nelegale.
Împrejurarea că evenimentele organizate de partidul politic în cauză care fac obiectul unora dintre aceste misiuni nu aveau,
a priori
, scopul de a discuta despre linia politică a acestui partid, ci prezentau mai degrabă o dimensiune festivă nu este de natură să repună în discuție această apreciere, din moment ce legătura lor cu o mișcare politică în cadrul căreia el exercita o activitate incompatibilă cu atribuțiile sale nu îi permitea domnului Pinxten să participe la acestea fără a încălca obligația sa de independență.
Prin urmare, faptul că unele dintre misiunile menționate au fost autorizate pe baza unei cereri care descria în mod suficient de transparent obiectul lor este lipsit de relevanță în scopul prezentei proceduri.
În schimb, în cazul misiunii vizate la rândul nr. 34, împrejurarea că agenda domnului Pinxten arată că el trebuia să participe la recepția de Anul Nou a partidului politic în cauză la 19 ianuarie 2009 nu este de natură să demonstreze că sosirea sa la Bruxelles la această dată, în condițiile în care misiunea respectivă avea ca obiect participarea la o reuniune a Parlamentului European în dimineața următoare, putea fi în mod vădit detașată de obiectul anunțat al misiunii menționate, din moment ce o atare alegere putea fi justificată de motive practice.
De asemenea, deși Curtea de Conturi menționează, referitor la misiunea vizată la rândul nr. 74, participarea domnului Pinxten la o reuniune a biroului partidului politic în cauză, din ordinul de misiune reiese că respectiva misiune nu a început decât după mai multe ore de la desfășurarea acestei reuniuni.
În al treilea rând, alte misiuni având ca obiect anunțat întâlniri cu responsabili politici belgieni nu pot, având în vedere dosarul de care dispune Curtea, să fie legate de reuniuni sau de alte activități organizate de partidul politic în cauză.
Desigur, în majoritatea cazurilor, responsabilii politici menționați în ordinele aferente acestor misiuni sunt prezentați de Curtea de Conturi în mod credibil ca aparținând respectivului partid politic.
Cu toate acestea, legăturile strânse constatate între domnul Pinxten și partidul politic în cauză nu pot fi suficiente, în cadrul prezentei proceduri, pentru a stabili o prezumție care să permită să se deducă în mod sistematic caracterul vădit nelegal al unei misiuni prin care se urmărește să se întâlnească un responsabil politic pentru simplul fapt că acesta din urmă este un membru al partidului politic respectiv.
Astfel, având în vedere în special rolul important jucat de partidul amintit în viața politică belgiană și relațiile pe care le‑ar putea avea în mod legitim domnul Pinxten în cadrul acestuia ca urmare a activităților sale anterioare intrării în funcție, organizarea unui anumit număr de misiuni protocolare vizând responsabili politici care aparțin aceluiași partid nu poate fi privită ca fiind lipsită de plauzibilitate.
Deși Curtea de Conturi arată în fața Curții că nu cunoștea apartenența de partid a acestor responsabili politici înainte de investigația OLAF, acest argument nu poate fi suficient pentru a demonstra că cererile domnului Pinxten aveau un caracter fraudulos sau omiteau să menționeze o informație esențială, cu atât mai mult cu cât misiunile în cauză priveau cel mai adesea un număr mic de persoane a căror apartenență politică era de notorietate publică, iar mai multe dintre aceste misiuni vizau întâlniri cu responsabili politici identificați în mod explicit ca ocupând, printre altele, funcția de „șef de partid”.
În aceste condiții, este necesar să se considere că Curtea de Conturi nu a îndeplinit sarcina probei care îi revine în cazurile în care propune Curții să constate nelegalitatea unei misiuni întemeindu‑se doar pe împrejurarea că responsabilul politic vizat în ordinul de misiune în discuție era membru al partidului politic în cauză, fără a prezenta nicio probă care să permită să se demonstreze că această misiune nu respecta criteriile aplicate în cadrul Curții de Conturi, la momentul relevant, pentru a admite legalitatea unei misiuni protocolare.
O atare situație poate fi evidențiată într‑o serie de misiuni în care domnul Pinxten a fost autorizat să întâlnească un responsabil politic care ocupa funcții de prim plan, indiferent dacă este vorba despre un membru al Parlamentului European, în misiunile vizate la rândurile nr. 19, 301, 330, 355 și 402, precum și, în parte, în misiunea vizată la rândul nr. 296, despre un membru al unui guvern belgian, în misiunile menționate la rândurile nr. 43, 66, 92, 97, 169, 211, 215, 248, 303, 352 și 395, precum și, în parte, în misiunile citate la rândurile nr. 118, 326 și 339, sau despre un membru al parlamentului belgian, în misiunile vizate la rândurile nr. 41, 59, 171, 203, 204, 208, 211, 238, 313, 331, 334, 336, 346 și 354, precum și, în parte, în misiunea menționată la rândul nr. 326.
Această soluție trebuie să se impună de asemenea referitor la misiunile vizate la rândurile nr. 1 și 7, care priveau întâlnirea unui membru al unui cabinet ministerial.
În ceea ce privește misiunile citate la rândurile nr. 319 și 320, membrul unui cabinet ministerial vizat în ordinul de misiune nu este descris de Curtea de Conturi ca aparținând partidului politic în cauză. Această instituție consideră totuși că misiunile respective ar trebui să fie legate de o activitate politică sau privată, ca urmare a legăturii lor cu domeniul transporturilor. Acest element este însă insuficient pentru a demonstra caracterul vădit nelegal al respectivelor misiuni.
În al patrulea rând, logica reținută în ceea ce privește misiunile care au ca obiect întâlniri cu responsabili politici care ocupă funcții de prim plan nu poate fi transpusă în cazul unor misiuni vizând întâlniri cu persoane care ocupaseră astfel de funcții, dar care le‑au părăsit la data misiunii în cauză, din moment ce o atare întâlnire trebuie, cu excepția unor împrejurări specifice, să fie considerată vădit lipsită de interes protocolar pentru Curtea de Conturi.
De asemenea, o întâlnire cu un responsabil politic local trebuie, cu excepția unor împrejurări speciale, să fie considerată că nu prezintă în mod vădit o legătură cu exercitarea atribuțiilor unui membru al Curții de Conturi.
Pe baza acestor criterii și în lipsa prezentării de către domnul Pinxten a unor elemente de natură să demonstreze existența unor împrejurări speciale, misiunile vizate la rândurile nr. 15 și 253 trebuie considerate ca fiind vădit nelegale, întrucât reiese din însuși obiectul acestor misiuni, astfel cum a fost declarat de domnul Pinxten, că ele vizau întâlniri cu un fost ministru și, respectiv, cu un fost membru al parlamentului belgian.
În ceea ce privește misiunea menționată la rândul nr. 232, trebuie să se constate că calitatea de „ministru de stat”, care este atribuită persoanei care trebuie să fie întâlnită în cadrul acestei misiuni, constituie un titlu onorific care nu implică exercitarea actuală a unei funcții politice de prim plan. Motivul unei atare misiuni pare, așadar, înșelător și aceasta trebuie, în orice caz, să fie considerată vădit nelegală.
În mod similar, participarea la o recepție organizată de comuna Overpelt, care făcea în parte obiectul misiunii vizate la rândul nr. 378, trebuie privită de asemenea ca fiind vădit lipsită de legătură cu atribuțiile unui membru al Curții de Conturi.
–
Cu privire la relațiile cu responsabili ai unor operatori economici privați
Mai multe dintre misiunile care au condus la rambursarea unor cheltuieli de misiune sau la plata unor indemnizații zilnice care fac obiectul primului motiv se raportau la relațiile întreținute de domnul Pinxten cu responsabili ai unor operatori economici privați.
Regimul juridic al misiunilor membrilor Curții de Conturi care au ca obiect întâlniri cu asemenea responsabili trebuie să fie distins de cel al misiunilor care se raportează la relațiile întreținute cu responsabili politici.
Astfel, în măsura în care, în temeiul articolului 285 TFUE, Curtea de Conturi are rolul de a asigura controlul conturilor Uniunii, relațiile întreținute cu operatorii economici privați pot prezenta un interes mai mic pentru această instituție decât cele întreținute cu titularii unor funcții publice.
Această constatare este confirmată de faptul că nota din 22 aprilie 2004 nu menționează ca sugestie de utilizare regulată a cheltuielilor de reprezentare și de protocol ale membrilor Curții de Conturi invitații adresate unor responsabili ai operatorilor economici privați.
Nici documentele destinate să stabilească strategia de comunicare a Curții de Conturi, citate la punctul 433 din prezenta hotărâre, nu se referă la acești responsabili ca fiind părți interesate cărora această instituție dorește să li se adreseze pentru a asigura promovarea lucrărilor sale.
Argumentul domnului Pinxten potrivit căruia misiunile destinate întâlnirilor cu responsabili ai operatorilor economici privați ar fi justificate de necesitatea de a schimba idei cu actori din lumea economică în vederea alimentării dezbaterilor în cadrul Curții de Conturi nu poate, în acest context, să stabilească o legătură suficientă cu atribuțiile unui membru al acestei instituții pentru a justifica angajarea resurselor acesteia.
În consecință, deși majoritatea misiunilor destinate întâlnirilor cu responsabili ai operatorilor privați au fost autorizate de Curtea de Conturi pe baza unor cereri complet transparente ale domnului Pinxten, acesta din urmă nu putea ignora faptul că, în afara unor împrejurări specifice susceptibile să stabilească o legătură specială între activitățile operatorului privat în cauză și, respectiv, cele ale acestei instituții, un atare motiv nu era în mod vădit de natură să stabilească o legătură suficientă cu exercitarea atribuțiilor sale de membru al instituției menționate.
În acest context, trebuie, în primul rând, să se considere ca fiind vădit nelegale misiunile justificate de o invitație adresată de un responsabil al unui operator economic privat de dimensiune multinațională.
Această concluzie se impune în special în ceea ce privește misiunile vizate la rândurile nr. 33 și 104, care erau legate de invitații provenind de la responsabili ai unor grupuri industriale, misiunea citată la rândul nr. 45, care avea ca obiect un prânz cu o persoană descrisă de domnul Pinxten ca fiind membru al mai multor consilii de administrație, și misiunea menționată la rândul nr. 325, care avea ca obiect o întâlnire cu un director al unei bănci de afaceri.
De asemenea, deși afirmațiile Curții de Conturi referitoare la obiectul real al misiunilor vizate la rândurile nr. 257 și 259 nu par dovedite în raport cu dosarul de care dispune Curtea, respectivele misiuni trebuie totuși considerate ca fiind vădit nelegale, în măsura în care vizau să răspundă invitațiilor trimise de un cabinet internațional de avocatură și, respectiv, de un operator de energie electrică.
Aceasta este și situația misiunii menționate la rândul nr. 74, care era justificată de o invitație a unui responsabil al unui grup de asigurări și care avea ca obiect, având în vedere informațiile care reies din agenda domnului Pinxten, participarea la un concert.
Misiunile citate la rândurile nr. 75 și 307, precum și, în parte, misiunea vizată la rândul nr. 86 trebuie considerate de asemenea ca fiind vădit nelegale, în măsura în care vizau o întâlnire cu directorul unui grup poștal, cu atât mai mult cu cât e‑mailurile furnizate de Curtea de Conturi permit stabilirea faptului că domnul Pinxten a servit drept intermediar pentru acest director într‑o cauză privind ajutoare de stat.
În al doilea rând, nelegalitatea vădită aferentă, în principiu, misiunilor care vizau întâlniri cu responsabili ai unor operatori economici privați este valabilă
a fortiori
în ceea ce privește misiunile legate de operatori economici privați locali.
Aceasta este mai întâi situația misiunilor vizate la rândurile nr. 73, 76, 251 și 295, care erau destinate întâlnirilor cu responsabilii unor societăți de experți contabili din regiunea de origine a domnului Pinxten, precum și a misiunii menționate la rândul nr. 130, care avea ca obiect întâlnirea cu responsabilul diferitor întreprinderi din această regiune.
De asemenea, misiunea citată la rândul nr. 82, precum și, în parte, misiunile vizate la rândurile nr. 121 și 310 trebuie privite ca fiind vădit nelegale, din moment ce întâlnirile repetate cu un dezvoltator imobiliar care își desfășoară activitatea în regiunea de origine a domnului Pinxten sunt lipsite de orice legătură cu atribuțiile sale în cadrul Curții de Conturi.
Este irelevant, în această privință, că instituția amintită nu reușește să demonstreze temeinicia susținerii potrivit căreia domnul Pinxten l‑ar fi întâlnit pe acest dezvoltator imobiliar ca urmare a interesului său pentru un proiect imobiliar precis.
În continuare, celebrările locale organizate de operatori economici privați, precum aniversarea unei societăți portuare din Anvers, care face obiectul misiunii vizate la rândul nr. 363 sau inaugurarea unei linii de îmbuteliere într‑o uzină, care a justificat misiunea menționată la rândul nr. 390, nu pot fi considerate în mod vădit ca fiind legate de atribuțiile domnului Pinxten în cadrul Curții de Conturi.
În sfârșit, misiunile vizate la rândurile nr. 100, 239, 283, 287, 359 și 406 trebuie de asemenea considerate ca fiind vădit nelegale pentru același motiv, din moment ce erau destinate întâlnirilor cu un om de afaceri belgian descris de domnul Pinxten, în cursul audierii sale de către OLAF, ca fiind administratorul unui grup al cărui acționar este acesta și ca un „vechi prieten”. Angajarea resurselor Curții de Conturi pentru finanțarea unor astfel de misiuni demonstrează o confuzie între interesele acestei instituții și interesele private ale domnului Pinxten, cu atât mai mult cu cât reiese din documentele prezentate Curții că el asigura o funcție de consiliere a respectivului om de afaceri în ceea ce privește relațiile acestuia din urmă cu Comisia.
În schimb, în al treilea rând, nu se poate considera că misiuni destinate unor schimburi cu responsabili ai unor cabinete internaționale de audit sunt vădit nelegale.
Astfel, din moment ce sarcinile concrete realizate de aceste cabinete sunt, în parte, comparabile cu cele încredințate membrilor și agenților Curții de Conturi, iar această instituție ajunge să colaboreze cu respectivele cabinete, nu se poate exclude ca membrii instituției menționate să poată realiza misiuni vizând întreținerea unor relații profesionale cu aceleași cabinete.
Curtea de Conturi a recunoscut de altfel, în cursul prezentei proceduri, existența unor contacte regulate între agenții acestei instituții și cei ai cabinetelor internaționale de audit.
Deși instituția amintită arată că aceste contacte trebuie să fie încadrate în contracte de achiziții publice sau să se desfășoare în cadrul unor activități de formare, trebuie să se constate că astfel de principii nu sunt prevăzute de normele interne pe care le menționează aceeași instituție și nu corespund practicii sale, așa cum reiese din ordinele de misiune ale domnului Pinxten.
Rezultă că misiunile vizate la rândurile nr. 47, 103, 161, 210 și 277 care urmăreau, în mod transparent, să permită participarea domnului Pinxten la un eveniment organizat de un cabinet de audit internațional pentru responsabili ai instituțiilor europene nu pot fi considerate vădit nelegale.
Situația este aceeași în ceea ce privește misiunea menționată la rândul nr. 237, precum și, în parte, misiunile vizate la rândurile nr. 373 și 374, în măsura în care aceste misiuni aveau ca obiect întâlniri cu responsabili ai unor cabinete internaționale de audit. Împrejurarea că misiunea citată la rândul nr. 157 și, în parte, misiunea menționată la rândul nr. 339, care aveau un obiect de același fel, au avut loc la sediul unui cerc privat și, respectiv, al unei întreprinderi mari nu poate fi suficientă, în lipsa unor informații suplimentare, pentru a justifica o concluzie diferită în legătură cu aceste misiuni.
Referitor la misiunea prevăzută la rândul nr. 199, care viza de asemenea o întâlnire cu responsabilul unui cabinet internațional de audit, Curtea de Conturi susține că ea avea ca obiect real discutarea unei oferte de muncă care îl putea interesa pe un copil al domnului Pinxten.
Înscrisurile prezentate de această instituție nu permit însă să se demonstreze corespunzător cerințelor legale că această întâlnire a fost organizată în acest scop sau că a avut ca obiect în principal interesele familiale ale domnului Pinxten și, prin urmare, nici să se stabilească nelegalitatea vădită a acestei misiuni. Desigur, din e‑mailurile comunicate de instituția menționată reiese că persoana întâlnită cu ocazia misiunii respective a primit, după întrevederea cu domnul Pinxten, un
curriculum vitae
al unuia dintre copiii acestuia din urmă și a comunicat potențiale perspective de încadrare în muncă pentru acest copil. Cu toate acestea, justificarea furnizată de domnul Pinxten, potrivit căreia un prânz de lucru poate fi însoțit de discuții mai informale referitoare, printre altele, la situația familială a invitaților care pot explica aceste e‑mailuri, nu pare lipsită de plauzibilitate.
–
Cu privire la relațiile cu organisme reprezentative și cu asociații
Patruzeci de misiuni care au condus la rambursarea unor cheltuieli de misiune sau la plata unor indemnizații zilnice denunțate ca fiind nelegale de către Curtea de Conturi în cadrul primului motiv se refereau la activități ale domnului Pinxten legate de organisme reprezentative sau de asociații.
Asemenea misiuni se plasează într‑o situație intermediară între misiunile referitoare la relațiile cu responsabili politici și cele referitoare la relațiile cu responsabili ai unor operatori economici privați.
Astfel, deși organismele care reprezintă societatea civilă nu erau menționate în normele Curții de Conturi care reglementează cheltuielile de reprezentare și de protocol sau în documentele care definesc strategia de comunicare a acestei instituții de care dispune Curtea, organismele amintite sunt totuși susceptibile să exprime poziții referitoare la funcționarea instituțiilor care pot fi luate în considerare de Curtea de Conturi la redactarea rapoartelor privind respectiva funcționare.
În aceste condiții, nu se poate exclude în întregime posibilitatea Curții de Conturi de a aprecia în mod valabil, în cazuri particulare, că misiuni care vizează astfel de organisme trebuie să fie legate de exercitarea atribuțiilor membrilor săi.
Cu toate acestea, examinarea practicii urmate de domnul Pinxten, așa cum reiese aceasta din ordinele de misiune pertinente, permite să se concluzioneze că, în pofida acordării repetate de autorizații de către Curtea de Conturi pe o bază în general transparentă, acesta nu putea ignora faptul că misiunile sale legate de organisme reprezentative sau de asociații nu prezentau în mod vădit un interes real pentru această instituție.
Mai întâi, după cum reiese din cuprinsul punctului 502 din prezenta hotărâre, domnul Pinxten a realizat, în cursul mandatelor sale, mai multe zeci de misiuni de acest tip.
În continuare, rezultă că aceste misiuni au fost desfășurate aproape sistematic la organisme locale al căror domeniu de activitate se limita la Limburg sau la Flandra (Belgia).
În sfârșit, misiunile menționate au fost efectuate în realitate la un număr foarte limitat de actori, care au primit vizite repetate din partea domnului Pinxten.
Or, în măsura în care legătura indirectă dintre activitățile Curții de Conturi și organismele reprezentative sau asociațiile nu permite să se preconizeze legalitatea unor astfel de misiuni decât în cazuri particulare, nu se poate considera în mod vădit că era în interesul Curții de Conturi să asigure în mod repetat promovarea lucrărilor sale la actori locali sau schimburi de opinii cu asemenea actori.
În acest sens, misiunile vizate la rândurile nr. 48, 132, 170, 192, 209, 217, 224, 228, 242, 256, 271, 292, 304, 305, 318, 328, 353, 361, 380 și 398, precum și, în parte, misiunea menționată la rândul nr. 155 trebuie considerate ca fiind vădit nelegale, din moment ce aveau ca obiect întreținerea unor relații cu Vlaams Netwerk van ondernemingen Limburg (Camera de Comerț și Industrie din Limburg, Belgia), prin intermediul întâlnirilor cu cadrele sale de conducere sau al participării la reuniuni anuale, la recepții de Anul Nou, la festivaluri estivale și la alte activități sociale organizate de acest organism.
Aceeași concluzie se impune pentru misiunile citate la rândurile nr. 83, 174, 219 și 311, precum și, în parte, pentru misiunea vizată la rândul nr. 118, care se refereau la invitații provenind de la o federație patronală din Limburg, și pentru misiunile menționate la rândurile nr. 131, 227 și 261, precum și, în parte, pentru misiunile vizate la rândurile nr. 326 și 378, care aveau ca obiect participarea la reuniuni ale unui grup de întreprinderi din sectorul industrial care își desfășoară activitatea la Overpelt.
Deși misiunea vizată la rândul nr. 93 și, în parte, misiunea menționată la rândul nr. 310 se refereau la organisme din Limburg, care au făcut obiectul doar al unei misiuni unice, și anume o asociație de integrare profesională și o grupare informală de conducători locali, contextul descris la punctele 506-509 din prezenta hotărâre permite ca și acestea să fie considerate vădit nelegale.
Această analiză trebuie transpusă misiunilor vizate la rândurile nr. 154 și 230, care se raportau la un organism având ca obiect promovarea intereselor flamanzilor la Bruxelles, precum și la misiunile citate la rândurile nr. 134 și 135, care aveau ca obiect participarea la recepția de Anul Nou a unui fond de investiții din Regiunea Flamandă.
În schimb, rolul important recunoscut federațiilor de întreprinderi cu o întindere națională presupune că misiunile menționate la rândurile nr. 137 și 143, care priveau o întâlnire cu președintele federației întreprinderilor belgiene, precum și misiunea vizată la rândul nr. 290 și, în parte, misiunea citată la rândul nr. 155, referitoare la participarea la forumuri organizate de această federație, nu trebuie privite ca fiind vădit nelegale.
–
Cu privire la desfășurarea unei activități externe autorizate
După cum reiese din cuprinsul punctului 58 din prezenta hotărâre, printr‑o decizie din 30 aprilie 2015, Curtea de Conturi l‑a autorizat pe domnul Pinxten să desfășoare o activitate externă compatibilă cu atribuțiile sale de membru al acestei instituții constând în ocuparea postului de președinte al SBNL‑V.
Această fundație era descrisă, în cererea care a condus la această decizie, ca o organizație fără scop lucrativ destinată să promoveze contribuția proprietarilor funciari la biodiversitate și la o bună gestionare ecologică în Belgia.
Întrucât o activitate externă este, prin definiție, distinctă de atribuțiile exercitate de un membru al Curții de Conturi în cadrul acestei instituții, ea nu poate conduce la desfășurarea unor misiuni în această calitate de membru.
În plus, nelegalitatea unor misiuni legate în mod direct de o activitate externă autorizată trebuie considerată ca fiind vădită, din moment ce decurge din însăși natura unei atare activități.
Este necesar să se stabilească, pe baza acestor considerații, dacă unele dintre misiunile autorizate de Curtea de Conturi intră, în realitate, sub incidența activității externe exercitate de domnul Pinxten.
Prin urmare, deși misiunea vizată la rândul nr. 368 și, în parte, misiunea menționată la rândul nr. 392 au fost autorizate de Curtea de Conturi pe baza unei cereri perfect transparente, ele trebuie considerate vădit nelegale, în măsura în care aveau ca obiect să răspundă unei invitații din partea SBNL‑V, la care se referea ordinul lor de misiune.
În plus față de aceste două misiuni, misiunile citate la rândurile nr. 323, 360, 385 și 405, precum și, în parte, misiunea vizată la rândul nr. 392 pot fi legate de activitatea externă autorizată a domnului Pinxten constând în președinția acestei fundații.
Astfel, misiunea menționată la rândul nr. 405 și, în parte, misiunea vizată la rândul nr. 385 se raportau la o întâlnire cu responsabilul unui fond care asigura finanțarea principalului premiu remis în fiecare an de SBNL‑V.
În ceea ce privește misiunile citate la rândurile nr. 323 și 360, precum și, în parte, misiunile menționate la rândurile nr. 385 și 392, acestea priveau fie o activitate organizată de European Landowners Organisation (Organizația Europeană a Proprietarilor Funciari, denumită în continuare „ELO”), fie o întâlnire cu un responsabil al acestei organizații, la o dată la care domnul Pinxten era președinte al SBNL‑V.
Or, deși domnul Pinxten nu oferă explicații precise cu privire la legătura dintre ELO și atribuțiile sale de membru al Curții de Conturi, din dosarul de care dispune Curtea reiese că această organizație este strâns legată de SBNL‑V.
Astfel, rezultă mai întâi din descrierea obiectului SBNL‑V menționată la punctul 517 din prezenta hotărâre că atât aceasta, cât și ELO au ca obiect apărarea intereselor proprietarilor funciari.
În continuare, responsabilul ELO întâlnit de domnul Pinxten în cadrul misiunilor autorizate de Curtea de Conturi a semnat, în calitate de secretar general al SBNL‑V, documentul predat de domnul Pinxten respectivei instituții pentru a fi autorizat să ocupe postul de președinte al acestei fundații. Rezultă de asemenea dintr‑un proces‑verbal prezentat de Curtea de Conturi că acest responsabil al ELO a participat la adunarea generală a SBNL‑V.
În sfârșit, e‑mailurile care figurează în dosarul de care dispune Curtea stabilesc existența altor legături între SBNL‑V și ELO, precum participarea acesteia din urmă la procedura de autorizare a activității externe menționate mai sus sau la pregătirea remiterii principalului premiu acordat în fiecare an de SBNL‑V.
Având în vedere aceste elemente, este necesar să se considere că misiunile menționate la punctul 524 din prezenta hotărâre sunt vădit nelegale.
Respectiva apreciere trebuie transpusă misiunii menționate la rândul nr. 296, din moment ce aceasta viza, în parte, să permită domnului Pinxten să se întâlnească cu cadrele de conducere ale ELO și SBNL‑V cu puțin timp înainte de numirea sa ca președinte al fundației respective.
Pe de altă parte, în cazul misiunii vizate la rândul nr. 393, chiar dacă participarea la adunarea generală a Consiliului Internațional al Vânătorii la Bruxelles era enunțată în mod clar în ordinul de misiune, trebuie arătat că domnul Pinxten era prezentat, în programul acestei adunări generale, nu numai ca membru al Curții de Conturi, ci și ca președinte al SBNL‑V și că se arăta, în acest program, că va ține un mic discurs de bun venit „în numele Belgiei”.
În plus, rezultă din schimburile de e‑mailuri prealabile acestei misiuni că domnul Pinxten trebuia, inițial, să țină un discurs comun cu un ministru belgian și că participarea sa la adunarea generală menționată fusese pregătită, printre altele, de ELO.
Prin urmare, este necesar să se constate că intervenția domnului Pinxten în fața adunării generale a Consiliului Internațional al Vânătorii trebuie să fie legată de funcția sa de președinte al SBNL‑V, iar nu de calitatea acestuia de membru al Curții de Conturi, ceea ce înseamnă că misiunea citată la rândul nr. 393 trebuie considerată ca fiind vădit nelegală.
În schimb, deși este legată în mod explicit de ELO, misiunea vizată la rândul nr. 128 nu poate fi considerată ca fiind vădit nelegală numai pentru acest motiv, din moment ce ea s‑a desfășurat cu mai mulți ani înainte ca domnul Pinxten să fie autorizat să devină președinte al SBNL‑V.
În aceste condiții, participarea, pe baza unui ordin de misiune transparent, la o conferință organizată la Parlamentul European în legătură cu o organizație reprezentativă de dimensiune europeană nu poate fi reproșată domnului Pinxten.
Același lucru este valabil pentru misiunile menționate la rândurile nr. 411 și 412, care se raportau la evenimente organizate de asociația „Friends of the Countryside” (Prietenii Zonelor Rurale) și de Fondation wallonne pour la conservation des habitats (Fundația Valonă pentru Conservarea Habitatelor), din moment ce Curtea de Conturi își întemeiază criticile pe pretinsele legături dintre aceste organisme și SBNL‑V care nu sunt susținute de elemente de probă transmise Curții.
–
Cu privire la participarea la partide de vânătoare
Unsprezece misiuni care au condus la rambursarea unor cheltuieli de misiune sau la plata unor indemnizații zilnice care fac obiectul primului motiv aveau, potrivit Curții de Conturi, ca obiect real să permită domnului Pinxten să participe la partide de vânătoare.
Din dosarul de care dispune Curtea reiese că domnul Pinxten a practicat efectiv vânătoarea în cursul acestor diverse misiuni.
Or, trebuie arătat că ansamblul misiunilor menționate au fost autorizate pe baza unor cereri prezentate de domnul Pinxten referitor la o invitație primită sau la o activitate preconizată care nu cuprindea nicio referire la vânătoare.
În consecință, din moment ce împrejurarea că o misiune implică participarea la o partidă de vânătoare constituie o informație esențială pentru aprecierea legalității sale, domnul Pinxten nu poate, având în vedere considerațiile care figurează la punctele 372 și 374 din prezenta hotărâre, să se prevaleze în mod valabil de o încredere legitimă în menținerea autorizării misiunilor în cauză și, așadar, nu se poate cere Curții de Conturi să demonstreze caracterul vădit al nelegalității acestora.
În acest context, deși este evident că participarea la o partidă de vânătoare nu prezintă, ca atare, niciun raport cu exercitarea atribuțiilor unui membru al Curții de Conturi, trebuie amintit că reiese din cuprinsul punctelor 399 și 428 din prezenta hotărâre, pe de o parte, că o misiune a unui membru al acestei instituții poate autoriza în mod valabil participarea acestuia la un eveniment de ordin esențialmente profesional care cuprinde și o activitate accesorie de recreere și, pe de altă parte, că o misiune a unui atare membru poate fi justificată de un obiectiv protocolar.
În consecință, pentru a aprecia legalitatea misiunilor domnului Pinxten care implică participarea sa la o partidă de vânătoare, este necesar să se stabilească dacă aceste misiuni se refereau efectiv la un eveniment esențialmente de ordin profesional sau dacă ele prezentau o veritabilă dimensiune protocolară.
În această privință, o asemenea misiune nu poate, în primul rând, să fie considerată legală atunci când are ca obiect oficial doar să răspundă la o invitație a unei persoane ale cărei funcții nu prezintă o legătură strânsă cu activitățile Curții de Conturi.
Misiunile vizate la rândurile nr. 309, 327 și 366 trebuie considerate, așadar, nelegale, în măsura în care singurul motiv prezentat pentru a le justifica privește o invitație de către o persoană a cărei calitate nu reiese din ordinul de misiune și care nu a fost clarificată în cursul prezentei proceduri.
Același lucru este valabil pentru misiunile menționate la rândurile nr. 329 și 377, în măsura în care acestea erau urmarea unei invitații din partea unui responsabil al ELO și, așadar, erau legate cel mult de activitatea externă autorizată a domnului Pinxten.
Pe de altă parte, interesul pe care îl pot prezenta, pentru Curtea de Conturi, relațiile profesionale întreținute cu cabinetele internaționale de audit nu poate fi suficient pentru a justifica misiunea citată la rândul nr. 321, care era prezentată ca vizând să răspundă unei invitații din partea unui responsabil al unui astfel de cabinet, din moment ce din înscrisurile prezentate de Curtea de Conturi reiese că misiunea respectivă a avut ca unic obiect participarea la o partidă de vânătoare organizată de acest responsabil.
În al doilea rând, misiunile vizate la rândurile nr. 337 și 386, precum și, în parte, misiunea menționată la rândul nr. 229 se disting de celelalte misiuni legate de partide de vânătoare, în măsura în care erau prezentate ca vizând participarea la „zile ale instituțiilor europene” organizate la castelul din Chambord.
Trebuie să se constate, pe baza unei atestări întocmite de directorul Domeniului Național din Chambord și a unor elemente ridicate de OLAF, în special un e‑mail din 13 ianuarie 2012 care menționează o „partidă de vânătoare europeană” și o listă a participanților la unul dintre evenimentele în cauză, că rezultă, contrar celor susținute de Curtea de Conturi, că evenimente care regrupează persoane care ocupau posturi de răspundere în cadrul instituțiilor europene au fost organizate efectiv la castelul din Chambord la datele la care au avut loc aceste misiuni.
Cu toate acestea, niciunul dintre documentele ridicate de OLAF sau prezentate de domnul Pinxten nu demonstrează că respectivele evenimente ar fi prezentat o dimensiune profesională. Dimpotrivă, programele ridicate de OLAF nu prevăd decât organizarea de „goane”, de mese și de „onoruri ale vânatului”.
În plus, nici cererea de autorizare a misiunilor în cauză, nici alte înscrisuri prezentate Curții nu conțin elemente care să indice că evenimentele menționate erau organizate de un organism cu care Curtea de Conturi ar avea un interes să întrețină relații sau de responsabilul unui atare organism. Or, în lipsa unor asemenea elemente sau, de altfel, a unei alegații a domnului Pinxten în această privință, evenimentele amintite nu pot justifica organizarea unor misiuni în scopuri protocolare.
Prin urmare, misiunile vizate la rândurile nr. 337 și 386, precum și, în parte, misiunea menționată la rândul nr. 229 trebuie considerate ca fiind nelegale.
În al treilea rând, motivul misiunilor prevăzute la rândurile nr. 315 și 371 se raporta la invitații provenind de la serviciile coroanei belgiene și, respectiv, de la un membru al familiei regale belgiene.
Din dosarul de care dispune Curtea reiese că domnul Pinxten a fost într‑adevăr invitat de familia regală belgiană să participe la „vânători regale” la Ciergnon (Belgia).
Cu toate acestea, în lipsa, în dosarul aflat la dispoziția Curții, a unor elemente susceptibile să dovedească temeinicia afirmației domnului Pinxten potrivit căreia aceste vânători ar prezenta, în cadrul Regatului Belgiei, o dimensiune protocolară notabilă, simpla împrejurare că invitațiile prezentate provin de la familia regală belgiană trebuie considerată insuficientă pentru a stabili o legătură cu exercitarea atribuțiilor unui membru al Curții de Conturi.
Rezultă că nelegalitatea misiunilor vizate la rândurile nr. 315 și 371 trebuie considerată dovedită.
–
Cu privire la celelalte misiuni menționate de Curtea de Conturi
O serie de misiuni care au condus la rambursarea unor cheltuielilor de misiune sau la plata unor indemnizații zilnice care fac obiectul primului motiv nu se încadrează în categoriile deja examinate și, așadar, legalitatea lor trebuie apreciată de la caz la caz.
Reproșurile Curții de Conturi trebuie, în ceea ce privește 14 dintre aceste misiuni, să fie înlăturate ca nefondate.
În primul rând, în lipsa oricărei precizări a Curții de Conturi cu privire la motivul pretinsei nelegalități, misiunea vizată la rândul nr. 310 nu poate fi considerată ca fiind vădit nelegală, în măsura în care se raporta, în parte, la o vizită la o universitate.
De asemenea, în ceea ce privește misiunea vizată la rândul nr. 347, întâlnirea cu un responsabil al Băncii Naționale a Belgiei, precum și cu un parlamentar belgian și cu un avocat, care ocupă și funcții în cadrul acestei bănci, nu poate fi calificată drept vădit nelegală numai pe baza afirmației Curții de Conturi potrivit căreia această misiune era „fără legătură cu atribuțiile domnului Pinxten” și a împrejurării că acest parlamentar era membru al partidului politic în cauză.
În al doilea rând, în mai multe cazuri, probele prezentate de Curtea de Conturi sunt insuficiente pentru a stabili nelegalitatea pe care o invocă această instituție.
Mai întâi, în ceea ce privește misiunile menționate la rândurile nr. 57 și 391, care aveau ca obiect reuniuni cu un membru al Comisiei, nu se contestă că o atare reuniune putea, în principiu, să fie legată de exercitarea atribuțiilor unui membru al Curții de Conturi.
Or, pe de o parte, nu este dovedită temeinicia afirmației acestei instituții potrivit căreia misiunea menționată la rândul nr. 57 era legată, în realitate, de organizarea unui festival de muzică care îl interesa pe domnul Pinxten cu titlu privat.
Astfel, această misiune a avut loc la 13 iulie 2009, în timp ce e‑mailurile referitoare la respectivul festival prezentate de Curtea de Conturi privesc o subvenție pentru anul 2011 și datează din lunile septembrie și octombrie 2011. În plus, raportul dintre misiunea menționată și această subvenție pare cu atât mai puțin plauzibil cu cât membrul în cauză al Comisiei nu a fost însărcinat cu cultura decât începând cu 10 februarie 2010.
Pe de altă parte, Curtea de Conturi nu prezintă niciun înscris specific în susținerea afirmației potrivit căreia misiunea vizată la rândul nr. 391 privea un „prânz privat”.
Împrejurarea, de altfel nedovedită, că membrul în cauză al Comisiei ar fi un partener de vânătoare al domnului Pinxten nu poate, ca atare, să permită să se stabilească caracterul privat al prânzului în cauză. Nici faptul că un responsabil al ELO ar fi participat la prânzul respectiv nu este de natură să demonstreze temeinicia poziției Curții de Conturi, cu atât mai mult cu cât nu se contestă că lista invitațiilor la prânzul respectiv, care a avut loc la sediul Comisiei, nu a fost întocmită de domnul Pinxten.
În continuare, deși Curtea de Conturi nu contestă justificarea participării domnului Pinxten la o ceremonie de deschidere a anului academic în cadrul Colegiului Europei la Bruges (Belgia), care constituia obiectul misiunii menționate la rândul nr. 63, ea arată totuși că domnul Pinxten nu a asistat la această ceremonie.
În această privință, trebuie însă să se considere că extrasul de pe un site internet prezentat de Curtea de Conturi nu este suficient pentru a stabili absența domnului Pinxten la respectiva ceremonie, având în vedere atât natura acestui document, care nu poate fi asimilat unui proces‑verbal ce cuprinde o listă de prezență, cât și termenii utilizați în documentul menționat, care arată că el nu citează decât o parte dintre personalitățile prezente la aceeași ceremonie.
În plus, deși s‑a stabilit că domnul Pinxten, la data la care a avut loc misiunea în discuție, a luat prânzul la Bruxelles, probele prezentate de Curtea de Conturi nu permit să se stabilească ora acestui prânz.
În sfârșit, cinci misiuni legate de întâlniri cu diplomați, care puteau, în principiu, să fie legate de atribuțiile unui membru al Curții de Conturi care făcea parte din camera însărcinată cu relațiile externe ale Uniunii, sunt descrise ca prezentând un caracter privat fără ca această afirmație să fie dovedită corespunzător cerințelor legale.
Astfel, în cazul misiunii prevăzute la rândul nr. 56, Curtea de Conturi susține că un prânz cu un consul al Federației Ruse era legat de o intervenție efectuată în favoarea unui cuplu belgian care dorea să adopte un copil în această țară.
Or, înscrisurile prezentate în această privință de Curtea de Conturi, care sunt ulterioare cu mai multe luni datei acestei misiuni și care nu se referă nici la prânzul respectiv, nici la vreun fapt intervenit anterior, nu permit să se stabilească cu certitudine că ea ar fi avut un obiect independent de atribuțiile domnului Pinxten.
Misiunile vizate la rândurile nr. 138, 196 și 382 priveau, într‑un mod cu totul transparent în privința ultimelor două, participarea domnului Pinxten la un „dineu diplomatic” care se ținea în fiecare an la Bruxelles.
Dat fiind că nu se contestă că acest dineu reunește un număr mare de diplomați belgieni, el pare, în principiu, susceptibil să constituie o ocazie de a efectua schimburi de opinii cu privire la subiecte care interesează Curtea de Conturi, precum și de a face cunoscute și de a promova lucrările acesteia în fața unor înalți responsabili naționali.
În aceste condiții, împrejurarea că cina menționată a fost organizată de un organism care are ca obiect promovarea intereselor flamande la Bruxelles nu este, în sine, suficientă pentru a stabili temeinicia afirmației Curții de Conturi potrivit căreia aceeași cină ar avea ca obiectiv „să permită antreprenorilor flamanzi să întâlnească diplomați belgieni cu posturi în străinătate”. Prin urmare, misiunile în cauză nu pot fi considerate vădit nelegale.
În ceea ce privește prânzul cu ambasadorul Regatului Belgiei în Franța, care făcea obiectul misiunii vizate la rândul nr. 284, deși Curtea de Conturi susține că acest prânz prezenta un caracter privat prevalându‑se de o relație amicală între acest ambasador și domnul Pinxten și de identitatea celorlalți convivi, este necesar să se constate că acest caracter nu este demonstrat în lipsa oricărui element de probă susceptibil să informeze Curtea cu privire la obiectul prânzului respectiv și în condițiile în care simpla existență a unei asemenea relații nu este, în orice caz, suficientă pentru a exclude posibilitatea ca același prânz să fi avut o dimensiune profesională.
În al treilea rând, participarea la funeraliile tatălui unei asistente a domnului Pinxten, care constituia obiectul misiunii vizate la rândul nr. 335, care a fost autorizată de președintele Curții de Conturi pe baza unor informații comunicate în mod transparent, poate fi legată de exercitarea atribuțiilor unui membru al acestei instituții, de la care se poate aștepta în mod rezonabil să îl sprijine personal cu ocazia unui astfel de eveniment pe unul dintre colaboratorii săi apropiați în cadrul instituției menționate.
În al patrulea și ultimul rând, criticile privind misiunile menționate la rândurile nr. 102, 293 și 294 trebuie înlăturate în măsura în care se poate considera că nelegalitățile imputate domnului Pinxten de Curtea de Conturi constituie erori scuzabile ale acestuia.
Astfel, nelegalitatea denunțată a misiunii vizate la rândul nr. 102 se referă la nedeclararea unei mese oferite pentru o sumă de aproximativ 30 de euro, fără ca vreun element să permită să se considere că un atare incident izolat nu este o simplă omisiune.
În ceea ce privește misiunile citate la punctele 293 și 294, deși afirmația Curții de Conturi potrivit căreia aceste misiuni ar fi fost menținute în pofida anulării întâlnirii care le justifica apare întemeiată, având în vedere o mențiune care figurează în agenda domnului Pinxten, existența unei fraude în această privință nu este dovedită, din moment ce, la ora prevăzută inițial pentru desfășurarea misiunilor menționate, a avut loc un prânz declarat Curții de Conturi.
În schimb, 31 dintre misiunile menționate la punctul 556 din prezenta hotărâre pot fi, în parte sau în totalitate, reproșate în mod valabil domnului Pinxten în cadrul prezentei proceduri.
În primul rând, o vizită la un centru medical local, în cadrul misiunii menționate la rândul nr. 286, pentru a participa la o ceremonie care celebra cea de a douăzecea aniversare a înființării sale, nu poate fi legată în mod vădit de atribuțiile unui membru al Curții de Conturi.
În al doilea rând, mai multe dintre misiunile vizate de primul motiv priveau întâlniri cu o persoană a cărei calitate nu este precizată în ordinul de misiune și nu a fost explicată în mod clar de domnul Pinxten în cursul prezentei proceduri.
Deși emiterea unui ordin de misiune, iar apoi rambursarea unor cheltuieli de misiune sau plata unor indemnizații zilnice în astfel de cazuri demonstrează o lipsă semnificativă a controlului din partea Curții de Conturi, nu este mai puțin adevărat că o misiune care vizează o întâlnire cu o persoană care nu prezintă o legătură identificabilă cu această instituție trebuie considerată ca fiind vădit nelegală.
Astfel, în ceea ce privește misiunea vizată la rândul nr. 49, în condițiile în care Curtea de Conturi nu stabilește legătura pe care o invocă între persoana menționată în ordinul de misiune în cauză și organizarea unui festival de muzică, trebuie să se constate că niciun element din dosarul de care dispune Curtea nu permite identificarea funcțiilor pe care le‑ar ocupa această persoană.
Misiunile menționate la rândurile nr. 39, 234, 235, 297, 348 și 389 trebuie calificate de asemenea ca fiind vădit nelegale, în măsura în care vizau întâlniri cu persoane a căror calitate nu este precizată, la fel ca misiunea citată la rândul nr. 79, care era justificată numai prin referire la o „invitație oficială”.
Aceeași concluzie se impune în ceea ce privește misiunea prevăzută la rândul nr. 306, fără a fi necesară pronunțarea cu privire la afirmația Curții de Conturi potrivit căreia persoana vizată de această misiune era un notar și, în parte, misiunea menționată la rândul nr. 347, independent de temeinicia argumentului acestei instituții care leagă această misiune de o recepție cu ocazia unei căsătorii.
În mod similar, misiunile citate la rândurile nr. 40, 44, 262 și 351, precum și, în parte, misiunea vizată la rândul nr. 86 trebuie privite ca fiind vădit nelegale, din moment ce se raportau la întâlniri cu persoane desemnate doar ca fiind un „director”, un „baron”, un „jurist și auditor”, un „magistrat” și un „avocat”.
În al treilea rând, anumite misiuni care vizau o întâlnire cu o persoană a cărei calitate ar putea eventual să prezinte o legătură suficientă cu Curtea de Conturi trebuie totuși considerate ca fiind autorizate pe baza unei cereri care omitea o informație esențială și ca fiind nelegale, în măsura în care această instituție prezintă elemente de probă care permit să se demonstreze că obiectul întâlnirii în discuție era de ordin privat.
Aceasta este situația misiunii vizate la rândul nr. 108, care se raporta la o reuniune cu un membru al Comisiei, din moment ce reiese din schimbul de e‑mailuri privind pregătirea reuniunii respective că ea avea legătură cu orientările pe care un organism reprezentativ dorea să le invoce la Comisie.
Misiunea menționată la rândul nr. 122 este strâns legată de misiunea enunțată la rândul nr. 108, în măsura în care viza o întâlnire cu conducătorul acestui organism reprezentativ, iar un e‑mail primit în ziua următoare acestei întâlniri arată că ea a avut același obiect ca această din urmă misiune.
Cina cu un amiral, care făcea obiectul misiunii vizate la rândul nr. 280, nu poate fi în mod clar legată de atribuțiile domnului Pinxten în cadrul Curții de Conturi, în măsura în care e‑mailurile ridicate de OLAF demonstrează că această cină era organizată de un operator economic privat în special în scopul de a‑i mulțumi domnului Pinxten pentru ajutorul pe care i l‑ar fi furnizat în vederea semnării unui contract în domeniul apărării.
În cazul misiunii citate la rândul nr. 404, deși obiectul prânzului organizat cu un membru al guvernului belgian nu este cunoscut, împrejurarea că un e‑mail din 10 mai 2016 arată că acesta a fost invitat de domnul Pinxten și de nora sa permite să se stabilească caracterul privat al prânzului respectiv.
În al patrulea rând, misiunile care se raportează la o activitate de agrement sau care privesc relații amicale trebuie, având în vedere considerațiile enunțate la punctul 399 din prezenta hotărâre, să fie considerate vădit nelegale atunci când sunt lipsite de legătură cu un eveniment centrat pe activități de ordin profesional.
În acest sens, trebuie menționată misiunea vizată la rândul nr. 80, care se raporta la o întâlnire cu directorul unei instituții culturale, și misiunea enunțată la rândul nr. 322, care, sub acoperirea unei invitații din partea unui operator economic privat, avea ca obiect real, având în vedere indicațiile care figurează în agenda domnului Pinxten, să îi permită acestuia să asiste la un spectacol de operă.
În pofida transparenței ordinelor de misiune în cauză, misiunea nr. 101, care viza participarea la un
garden‑party
al Orchestrei Regale de Cameră din Valonia (Belgia), precum și misiunile enunțate la rândurile nr. 288, 345 și 394, care erau legate de participarea la un festival de muzică, nu pot fi în mod vădit asociate atribuțiilor unui membru al Curții de Conturi, fără ca împrejurarea că acest festival se adresa „tinerilor europeni” să poată justifica o soluție opusă.
Această concluzie se impune cu atât mai mult în ceea ce privește misiunea menționată la rândul nr. 364, care a permis o scurtă vizită la un festival dedicat culturii scoțiene, pe baza unui ordin de misiune care menționează numai o invitație oficială a reprezentației flamande.
Deși se raporta la o ceremonie care s‑a desfășurat într‑un cadru universitar, nici misiunea citată la rândul nr. 99 nu poate fi legată de atribuțiile domnului Pinxten, în măsura în care din documentele prezentate de Curtea de Conturi rezultă că această ceremonie avea drept scop onorarea unor artiști și se încheia cu un concert.
Pe de altă parte, este cert că misiunea vizată la rândul nr. 202 se raporta la participarea domnului Pinxten la căsătoria unui copil al judecătorului belgian la Curte.
Obiectul acestei misiuni nu era descris în mod clar în ordinul de misiune, care se referea pur și simplu la o invitație oficială a judecătorului respectiv, fără a preciza că ea se raporta la o ceremonie familială.
Or, calitatea persoanelor în cauză nu poate permite să se stabilească legalitatea misiunii menționate la rândul nr. 202.
Acest raționament trebuie transpus misiunii citate la rândul nr. 300 și, în parte, misiunii vizate la rândul nr. 362, din moment ce din agenda domnului Pinxten reiese că aceste misiuni priveau căsătoriile unor copii ai unor personalități belgiene.
iii)

Cu privire la cheltuielile de reprezentare și de protocol
În cursul celor două mandate ale domnului Pinxten, rambursarea cheltuielilor de reprezentare și de protocol efectuate de membrii Curții de Conturi era reglementată prin Decizia nr. 7-2004.
Articolul 2 din această decizie prevedea rambursarea cheltuielilor de reprezentare și de protocol cu caracter general pe care acești membri „le efectuează în calitatea lor de membru al unei instituții”.
Articolul amintit prevedea, în plus, că această rambursare se face prin prezentarea unor declarații care indică data invitației, numărul invitaților, precum și calitatea invitatului principal și la care sunt anexate chitanțele sau alte justificări scrise considerate echivalente.
Articolul 6 din decizia menționată prevedea de asemenea că cheltuielile efectuate pentru recepțiile la domiciliu se rambursează în limita documentelor justificative prezentate.
Din aceste dispoziții rezultă că rambursarea cheltuielilor de reprezentare și de protocol era condiționată, pe de o parte, de prezentarea unor documente justificative și, pe de altă parte, de cerința ca aceste cheltuieli să fi fost efectuate în calitate de membru al Curții de Conturi.
Noțiunea de „cheltuieli de reprezentare și de protocol” era precizată în nota din 22 aprilie 2004, care completa Decizia nr. 7-2004.
În această privință, trebuie să se arate că, deși din obiectul notei menționate rezultă că ea nu producea, ca atare, efecte obligatorii, nu este mai puțin adevărat că revenea membrilor Curții de Conturi, pentru a se conforma obligației lor de a se comporta în mod ireproșabil amintite la punctul 243 din prezenta hotărâre, sarcina de a ține seama în mod corespunzător de principiile enunțate în nota respectivă.
Or, rezultă mai întâi din nota din 22 aprilie 2004 că cheltuielile de reprezentare și de protocol erau destinate în esență să favorizeze relațiile externe ale Curții de Conturi și că membrii săi o reprezentau, printre altele, atunci când întrețineau, în interesul acestei instituții, relații profesionale cu persoane care exercitau funcții în cadrul Uniunii, al statelor membre sau al unor țări terțe.
Această notă preciza în continuare că cheltuielile referitoare la fiecare eveniment trebuiau să depindă de importanța acestuia și de calitatea participanților.
În sfârșit, nota menționată prevedea că soții și partenerii membrilor Curții de Conturi, precum și ai invitaților lor puteau fi determinați să participe la evenimentele pentru care erau efectuate cheltuieli de reprezentare și de protocol. În schimb, prietenii sau relațiile personale ale acestor membri trebuiau să facă obiectul unor invitații private, ceea ce înseamnă că cheltuielile legate de invitația lor trebuiau să fie suportate de membrii respectivi.
Anexa 1 la nota din 22 aprilie 2004 furniza orientări suplimentare referitoare la cheltuielile de reprezentare și de protocol.
Reiese în special din această anexă că cheltuielile efectuate în afara Curții de Conturi trebuiau, ca regulă generală, să privească persoane care exercitau funcții de prim plan în cadrul Uniunii, al statelor membre sau al țărilor terțe, iar cheltuielile efectuate la reședința privată a unui membru al Curții de Conturi nu trebuiau să depășească ceea ce era necesar în acest scop.
Anexa 2 la această notă era constituită dintr‑un formular care permitea declararea cheltuielilor de reprezentare și de protocol prin precizarea datei, a orei, a tipului și a motivului evenimentului, precum și a numărului și a calității participanților.
Din cuprinsul punctelor 609-614 din prezenta hotărâre rezultă că motivul reprezentării sau al recepției și calitatea persoanei invitate sau a persoanelor invitate constituiau principalele criterii utilizate în nota din 22 aprilie 2004 și în anexa 1 la aceasta pentru a concretiza condiția prevăzută la articolul 2 din Decizia nr. 7-2004, potrivit căreia astfel de cheltuieli pot fi rambursate dacă au fost efectuate în calitate de membru al Curții de Conturi.
Singurele informații semnificative care trebuiau furnizate, în conformitate cu Decizia nr. 7-2004 și cu anexa 2 la nota din 22 aprilie 2004, în vederea obținerii rambursării acestor cheltuieli se raportau de asemenea la aceste două elemente.
Justificarea efectuării unor cheltuieli de reprezentare și de protocol a căror rambursare a fost solicitată de domnul Pinxten trebuie, așadar, să fie apreciată pe baza elementelor menționate.
Cu toate acestea, în ceea ce privește sarcina probei, este necesar să se considere că, atunci când relațiile profesionale întreținute cu o persoană par, în raport cu calitatea acesteia din urmă, susceptibile să prezinte un interes pentru Curtea de Conturi, o invitație adresată acestei persoane trebuie considerată legală, cu excepția cazului în care Curtea de Conturi a prezentat elemente care permit să se stabilească caracterul privat al acestei invitații.
–
Cu privire la cheltuielile de reprezentare legate de relațiile cu responsabili politici
Analiza expusă la punctele 427-438 din prezenta hotărâre cu privire la plățile referitoare la cheltuielile de misiune și la indemnizațiile zilnice pentru misiuni referitoare la întâlniri cu responsabili politici este valabilă și în ceea ce privește rambursarea cheltuielilor de reprezentare legate de asemenea întâlniri.
Astfel, pe de o parte, reiese în mod explicit din nota din 22 aprilie 2004 că cheltuielile privind persoanele care exercită funcții de prim plan în cadrul Uniunii, al statelor membre sau al țărilor terțe, printre care figurează responsabilii politici care exercitau funcții importante, constituiau cheltuieli acceptabile în calitate de cheltuieli de reprezentare.
Pe de altă parte, deși efectuarea unor cheltuieli de reprezentare nu presupunea acordarea unor autorizații prealabile, nu este mai puțin adevărat că rambursarea sistematică a unor asemenea cheltuieli atunci când ele erau legate de invitații adresate de domnul Pinxten unor responsabili politici identificați în mod clar în această calitate demonstrează că Curtea de Conturi a exercitat marja de apreciere de care dispune în sensul că era în interesul său ca membrii săi să întrețină relații profesionale cu astfel de responsabili.
Prin urmare, cererile formulate de domnul Pinxten având ca obiect rambursarea cheltuielilor de reprezentare efectuate în temeiul invitațiilor adresate unor responsabili politici nu pot, în principiu, să îi fie imputate, cu excepția cazului în care înscrisurile prezentate de Curtea de Conturi dovedesc că invitația în cauză era separabilă de atribuțiile acestuia.
Contrar celor susținute de Curtea de Conturi, un atare caracter separabil al funcțiilor nu poate, pentru motivele expuse la punctele 464-467 din prezenta hotărâre, să fie prezumat din simplul fapt că persoana invitată este membră a partidului politic în cauză.
În aceste condiții, în lipsa prezentării de către Curtea de Conturi a unor motive sau a unor probe privind nereguli suplimentare, trebuie considerate ca fiind legale cererile de rambursare a cheltuielilor de reprezentare efectuate în temeiul invitațiilor adresate unor membri ai Parlamentului European, vizate la rândurile nr. 2, 14, 19, 24, 65, 257, 314, 323, 338, 350, 357, 382 și 408, unor membri ai guvernului belgian, la care se refereau rândurile nr. 12, 23, 27, 57 și 168, sau unor membri ai parlamentului belgian, menționate la rândurile nr. 23, 116, 117, 168, 171, 183, 184, 190, 194, 204, 218, 236, 276, 293, 294, 336, 354, 358, 367 și 381.
Deși mai puțin centrale, funcțiile ocupate de un membru al cabinetului șefului unui grup politic din Parlamentul European sau al cabinetului unui membru al guvernului belgian sunt suficient de importante pentru a justifica legalitatea rambursărilor solicitate de domnul Pinxten în cazurile citate la rândurile nr. 27, 63, 150 și 168. Situația este aceeași în ceea ce privește o invitație adresată șefului de cabinet al Regelui Belgienilor, vizată la rândul nr. 339.
În ceea ce privește cheltuielile enunțate la rândurile nr. 89 și 111, faptul că invitațiile în cauză au fost adresate unor membri ai guvernului belgian într‑o perioadă de concediu nu este de natură să stabilească nelegalitatea cererilor de rambursare formulate în privința lor, din moment ce libertatea de care dispune un membru al Curții de Conturi pentru a se deplasa în statul său membru de origine în astfel de perioade presupune că acestea sunt deosebit de favorabile reprezentărilor destinate să întrețină relații profesionale cu responsabili ai acestui stat membru.
În plus, întrucât articolul 2 din Decizia nr. 7-2004 nu impunea decât indicarea invitatului principal pentru a justifica efectuarea unor cheltuieli de reprezentare, prezența unui invitat suplimentar, a cărui calitate nu ar justifica prin ea însăși o atare cheltuială, cu ocazia unei cine cu un parlamentar național sau a unui prânz cu un membru al guvernului belgian, vizate la rândul nr. 90 și, respectiv, nr. 281, nu este suficientă pentru a stabili nelegalitatea întregii cereri de rambursare a cheltuielilor de reprezentare în cauză.
Pe de altă parte, prezența soției domnului Pinxten și a soților sau a soțiilor invitațiilor săi cu ocazia unei cine cu membrii Parlamentului European, la care se raporta rândul nr. 370, nu poate demonstra caracterul privat al acestei cine, din moment ce, după cum reiese din cuprinsul punctului 611 din prezenta hotărâre, nota din 22 aprilie 2004 autoriza în mod explicit o astfel de practică.
În schimb, în primul rând, pentru motivele indicate la punctele 471 și 472 din prezenta hotărâre, cheltuielile de reprezentare nu pot fi, în principiu, efectuate în mod valabil în legătură cu invitații adresate unor foști responsabili politici de prim plan care și‑au încetat funcțiile sau unor responsabili politici locali.
O atare nelegalitate trebuie să fie constatată în special în ceea ce privește cheltuielile de reprezentare menționate la rândurile nr. 15, 152, 201 și 253, care se raportau la invitații adresate unor foști membri ai parlamentului belgian sau ai guvernului belgian.
Situația este aceeași în ceea ce privește cheltuielile prevăzute la rândul nr. 341, referitoare la o cină cu un fost ministru, care făcea de asemenea obiectul unei misiuni a cărei nelegalitate a fost constatată la punctul 424 din prezenta hotărâre.
În plus, împrejurarea că efectuarea cheltuielilor menționate la rândul nr. 302 a fost motivată de o cină la care erau invitați aleși locali permite să se stabilească nelegalitatea cererii de rambursare a acestor cheltuieli.
În al doilea rând, anumite cereri de rambursare a cheltuielilor de reprezentare formulate în urma unor invitații adresate de domnul Pinxten unor responsabili politici trebuie considerate nelegale în măsura în care împrejurările care însoțesc aceste invitații permit conectarea lor în mod direct la activitatea politică desfășurată de domnul Pinxten, care face obiectul primului aspect al celui de al patrulea motiv.
Aceasta este situația cererilor de rambursare referitoare la cheltuielile menționate la rândurile nr. 16, 20 și 29, în măsura în care ele se refereau la invitații adresate unor persoane prezentate de domnul Pinxten ca având funcții în cadrul partidului politic în cauză și cu privire la care nimic nu arată că ar fi exercitat, de altfel, responsabilități politice de prim plan.
Cererea de rambursare a cheltuielilor menționate la rândul nr. 70, care corespundeau unui prânz cu un membru al cabinetului unui comisar european, trebuie să fie considerată de asemenea nelegală, din moment ce prânzul a fost organizat în urma unei reuniuni a biroului partidului politic în cauză, iar din procesul‑verbal al acestei reuniuni reiese că atât acest comisar, cât și domnul Pinxten asistaseră la aceasta.
Situația este aceeași în ceea ce privește cererile de rambursare a cheltuielilor citate la rândurile nr. 34, 54, 84, 85 și 88, care priveau toate invitații adresate unor responsabili politici belgieni, membri ai partidului politic în cauză, cu ocazia unor reuniuni sau a unor evenimente festive organizate de acest partid politic la care s‑a stabilit că domnul Pinxten a participat.
Rambursarea, în calitate de cheltuieli de reprezentare, a plății, vizată la rândul nr. 275, a unei „contribuții” care permitea, având în vedere mențiunile care figurează pe factura aferentă acesteia, participarea la o „cafenea politică” organizată de partidul politic în cauză trebuie de asemenea să fie considerată nelegală ca urmare a legăturii sale directe cu activitatea politică exercitată de domnul Pinxten.
–
Cu privire la cheltuielile de reprezentare legate de relațiile cu alte persoane
În ceea ce privește cheltuielile de reprezentare legate de relațiile cu alte persoane decât responsabilii politici, trebuie arătat că, în lipsa oricărei trimiteri explicite, în actele Curții de Conturi referitoare la rambursarea unor astfel de cheltuieli, la responsabilii unor operatori economici privați, ai unor organisme reprezentative sau ai unor asociații, principiile enunțate la punctele 476-515 din prezenta hotărâre în ceea ce privește cheltuielile de misiune și indemnizațiile zilnice trebuie aplicate,
mutatis mutandis
, pentru a aprecia raportul cu atribuțiile domnului Pinxten a cheltuielilor de reprezentare efectuate în urma unor invitații adresate unor asemenea responsabili.
Pe această bază, este necesar să se constate că, în 10 cazuri referitoare la invitații adresate altor persoane decât responsabilii politici, Curtea de Conturi nu a reușit să demonstreze că cererile de rambursare a cheltuielilor de reprezentare formulate de domnul Pinxten priveau cheltuieli care nu au fost efectuate în calitatea sa de membru al Curții de Conturi.
Astfel, în ceea ce privește cheltuielile prevăzute la rândul nr. 17, o invitație adresată unui înalt responsabil administrativ însărcinat să prezideze un comitet de direcție în cadrul Service public fédéral – Finances (Serviciul Public Federal al Finanțelor, Belgia) trebuie considerată, în lipsa unor probe cu privire la caracterul privat al acestei invitații, ca intrând în această categorie.
Având în vedere calitatea persoanelor în cauză, această concluzie se impune și în ceea ce privește cheltuielile de reprezentare prevăzute la rândurile nr. 35, 373 și 374, care se refereau la invitații adresate rectorului unei universități și unei persoane care exercita responsabilități în cadrul unei organizații internaționale.
Situația este aceeași în ceea ce privește cheltuielile vizate la rândurile nr. 28 și 290, în măsura în care invitațiile adresate directorului unui grup reprezentativ de dimensiune europeană și, respectiv, unui responsabil al unui cabinet internațional de audit puteau, pe baza considerațiilor care figurează la punctele 495-497 și 515 din prezenta hotărâre, să fie legate de atribuțiile unui membru al Curții de Conturi.
În plus, având în vedere considerațiile enunțate la punctul 638 din prezenta hotărâre, cererile de rambursare a cheltuielilor referitoare la prânzul și la cinele menționate la rândurile nr. 56, 138, 284 și 382 trebuie considerate ca fiind legale, din moment ce s‑a constatat la punctele 570-575 din prezenta hotărâre că nelegalitatea misiunilor în cursul cărora au fost efectuate aceste cheltuieli nu a fost dovedită de Curtea de Conturi.
Pe de altă parte, cheltuielile efectuate în legătură cu cina cu șeful de cabinet al unui membru al Comisiei vizată la rândul nr. 98 trebuie, în principiu, având în vedere funcțiile exercitate de invitat, să fie considerate ca fiind efectuate în calitate de membru al Curții de Conturi.
Elementele prezentate în această privință de Curtea de Conturi nu sunt suficiente pentru a dovedi temeinicia afirmației sale potrivit căreia această cină ar fi avut un caracter privat.
Pe de o parte, deși această instituție se prevalează de un schimb de e‑mailuri din 20 mai 2010, este necesar să se constate că din acest schimb reiese că aspectele punctuale care erau menționate în acesta au fost soluționate înainte de cina respectivă și că niciun element nu arată că ele ar fi constituit obiectul cinei amintite.
Pe de altă parte, argumentul Curții de Conturi potrivit căruia costul cinei în cauză implica o încălcare de către persoana invitată a obligațiilor care îi revin în temeiul articolului 11 din statut nu este, în orice caz, de natură să demonstreze caracterul privat al acestei cine.
În schimb, în 26 de cazuri care se referă la invitații adresate altor persoane decât responsabilii politici, cererile de rambursare a cheltuielilor de reprezentare prezentate de domnul Pinxten trebuie considerate nelegale.
Astfel, având în vedere constatările deja efectuate la punctele 484, 487, 489 și 493 din prezenta hotărâre în ceea ce privește nelegalitatea misiunilor vizate la rândurile nr. 45, 251, 283, 287, 307 și 325, în măsura în care aveau ca obiect întâlniri cu responsabili ai unor operatori economici privați, cheltuielile de reprezentare efectuate în cadrul acestor misiuni, a căror rambursare a fost solicitată de domnul Pinxten, nu pot fi privite ca fiind efectuate în calitate de membru al Curții de Conturi.
Trebuie considerate de asemenea nelegale cererile de rambursare legate de cheltuielile de reprezentare menționate la rândurile nr. 13, 79, 115, 154, 178 și 318, care se refereau la invitații adresate unor responsabili ai unor operatori economici sau ai unor organisme reprezentative.
În plus, cheltuielile de reprezentare efectuate în cadrul unei activități externe autorizate nu pot fi considerate, prin definiție, ca fiind efectuate în calitate de membru al Curții de Conturi.
Or, cina vizată la rândul nr. 385 trebuie atașată funcției de președinte al SBNL‑V exercitate de domnul Pinxten ca activitate externă autorizată, din moment ce, pe de o parte, calitatea invitatului la această cină indicată în declarația privind cheltuielile face trimitere la funcțiile sale în cadrul fondului care asigura finanțarea principalului premiu remis în fiecare an de SBNL‑V și, pe de altă parte, un schimb de e‑mailuri din 2 februarie 2016 permite să se demonstreze că cina menționată avea ca obiect discutarea organizării concursului privind „Arborele european al anului”, care are o legătură directă cu domeniul de activitate al SBNL‑V.
Având în vedere legăturile dintre SBNL‑V și ELO prezentate la punctele 525-528 din prezenta hotărâre, cheltuielile de reprezentare vizate la rândul nr. 409, care se raportau la o cină oferită secretarului general al ELO, trebuie de asemenea să fie legate de activitatea domnului Pinxten în cadrul SBNL‑V.
Nelegalitatea unei cereri de rambursare a cheltuielilor de reprezentare trebuie de asemenea să fie constatată atunci când aceasta nu preciza în mod clar calitatea invitatului, iar domnul Pinxten nu a furnizat nicio informație suplimentară cu privire la acest aspect în cursul prezentei proceduri.
O atare nelegalitate trebuie admisă în ceea ce privește cheltuielile de reprezentare menționate la rândurile nr. 39, 262 și 297, pe baza constatărilor deja efectuate la punctele 585 și 587 în ceea ce privește nelegalitatea misiunilor în cursul cărora au fost efectuate aceste cheltuieli.
Nici calitatea de „director de studiu” sau de „director” utilizată pentru același invitat în cererile de rambursare a cheltuielilor de reprezentare la care fac trimitere rândurile nr. 21 și 40 nu poate fi suficientă pentru a demonstra că aceste cheltuieli au fost efectuate în calitate de membru al Curții de Conturi. Același lucru este valabil pentru calitățile de „Dr. P
r
” și de „Dr.” folosite în cererile de rambursare privind cheltuielile de reprezentare menționate la rândurile nr. 37, 254 și 255.
Deși calitatea invitaților este indicată cu precizie în cererile de rambursare a cheltuielilor de reprezentare vizate la rândurile nr. 36 și 42, legătura cu atribuțiile domnului Pinxten a unor invitații adresate directorului unei instituții culturale sau unui procuror nu poate fi totuși considerată dovedită.
Probele furnizate de Curtea de Conturi permit, pe de altă parte, să se demonstreze caracterul privat al anumitor invitații adresate unor persoane a căror calitate ar fi putut, în principiu, să justifice efectuarea unor cheltuieli de reprezentare.
Aceasta este situația în ceea ce privește invitația adresată ambasadorului Regatului Belgiei în Franța care face obiectul rândului nr. 268, din moment ce se raporta la o cină organizată într‑un restaurant aflat în vecinătatea unui domeniu viticol și în condițiile în care mai multe e‑mailuri arată că deplasarea domnului Pinxten, precum și a invitatului său în regiune avea ca obiect vizitarea acestui domeniu viticol.
Caracterul privat al invitației adresate unui membru al guvernului belgian la care se raporta rândul nr. 404 trebuie de asemenea să fie considerat ca fiind stabilit, având în vedere constatările efectuate la punctul 592 din prezenta hotărâre.
–
Cu privire la cheltuielile referitoare la recepțiile organizate la domiciliul domnului Pinxten
În cursul celor două mandate în calitate de membru al Curții de Conturi, domnul Pinxten a organizat 10 recepții la reședința sa pentru care a formulat cereri de rambursare a cheltuielilor de protocol care sunt descrise de Curtea de Conturi, în cadrul prezentei proceduri, ca fiind nelegale.
După cum reiese din cuprinsul punctului 605 din prezenta hotărâre, articolul 6 din Decizia nr. 7-2004 prevedea că cheltuielile efectuate pentru recepțiile la domiciliu sunt rambursate până la concurența documentelor justificative prezentate.
În speță, nelegalitatea invocată de Curtea de Conturi nu privește nici caracterul excesiv al cheltuielilor a căror rambursare a fost solicitată de domnul Pinxten pentru recepțiile organizate la domiciliul său, nici insuficiența înscrisurilor justificative prezentate în această privință, ci ține exclusiv de caracterul presupus privat al respectivelor recepții.
Dat fiind că normele interne ale Curții de Conturi nu enunțau un criteriu specific referitor la recepțiile organizate la domiciliul unui membru al acestei instituții, cheltuielile generate de o astfel de recepție trebuie considerate ca fiind efectuate în calitate de membru al instituției respective atunci când această recepție a permis asigurarea, în interesul aceleiași instituții, a unor relații profesionale cu persoanele invitate la recepția amintită.
După cum reiese din cuprinsul punctului 618 din prezenta hotărâre, existența unui asemenea interes al Curții de Conturi trebuie, în scopul prezentei proceduri, să fie apreciată, în principiu, pe baza calității persoanelor invitate la recepțiile organizate la domiciliul domnului Pinxten.
Din orientările care figurează în anexa 1 la nota din 22 aprilie 2004 rezultă că acești invitați trebuiau să fie în special persoane care exercitau funcții de prim plan în cadrul Uniunii, al statelor membre sau al țărilor terțe. În ipoteza în care agenți ai Curții de Conturi figurau printre invitații menționați, trebuia asigurat un just echilibru între acești agenți și persoanele din afara respectivei instituții.
În plus, din moment ce reiese din aceste orientări că prietenii personali și membrii familiei membrului Curții de Conturi, cu excepția soțului sau a partenerului său, trebuiau să facă obiectul unei invitații private, cheltuielile care se raportau la invitarea unor asemenea persoane la o recepție la domiciliul unui membru al acestei instituții nu puteau fi rambursate în mod valabil de instituția amintită.
Pe de altă parte, este necesar să se considere, pentru motivele indicate la punctul 627 din prezenta hotărâre, că împrejurarea că articolul 2 din Decizia nr. 7-2004 acorda un rol preponderent „calității invitatului principal” presupune că prezența, la o recepție organizată la domiciliul unui membru al Curții de Conturi, a unuia sau a mai multor invitați a căror calitate nu ar fi putut, ca atare, să justifice efectuarea unor cheltuieli de protocol nu este de natură să demonstreze că această recepție nu avea, în ansamblul său, legătură cu atribuțiile acestui membru.
Întrucât normele interne ale Curții de Conturi nu stabilesc în mod clar regimul aplicabil unor astfel de invitați, atunci când ei erau nici prieteni personali, nici membri ai familiei membrului vizat al acestei instituții, formularea unei cereri de rambursare a cheltuielilor care nu distinge între acești invitați și ceilalți, dar care cuprinde informații complete cu privire la calitatea diferitor invitați nu poate fi considerată, ca atare, pertinentă pentru aprecierea existenței unei încălcări, de către domnul Pinxten, a obligațiilor care decurg din funcția sa.
În acest context, este necesar să se arate, în primul rând, că cererile de rambursare a cheltuielilor de protocol formulate de domnul Pinxten conțineau, în general, informații precise cu privire la fiecare dintre persoanele invitate la recepțiile organizate la domiciliul său și, așadar, furnizau mai multe informații decât cele impuse la articolul 2 din Decizia nr. 7-2004.
Prin urmare, Curtea de Conturi era în măsură să aprecieze, în deplină cunoștință de cauză, legalitatea cheltuielilor de protocol care făceau obiectul respectivelor cereri atunci când s‑a pronunțat asupra lor.
În al doilea rând, în temeiul normelor interne ale Curții de Conturi, prezența sistematică, cu ocazia recepțiilor în cauză, a soției domnului Pinxten și a soților sau a soțiilor persoanelor invitate nu poate constitui o nelegalitate sau nu poate însemna că aceste recepții prezentau un caracter privat.
În al treilea rând, trebuie examinată pertinența scrisorii din 28 aprilie 2015.
Potrivit Curții de Conturi, termenii acestei scrisori permit să se stabilească, la modul general, că recepțiile organizate la domiciliul domnului Pinxten urmăreau în realitate reunirea prietenilor săi și nu prezentau, așadar, nicio legătură cu atribuțiile sale de membru al acestei instituții.
Desigur, în scrisoarea menționată, domnul Pinxten evoca faptul că invita în mod regulat „un anumit număr de prieteni la o cină informală la [domiciliul său]” la care participau „una sau două personalități politice de prim plan, precum și câțiva prieteni care ocupă o poziție ridicată în mediul de afaceri” pentru a „petrece o seară agreabilă, destinsă și utilă în bună companie”. Astfel, invitații ar fi făcut „toți parte din cercul [său] personal”, iar cina ar fi oferit ocazia unei „seri plăcute, călduroase, pasionante cu personalități flamande alese pe sprânceană”. Aceeași scrisoare enumera în final numele persoanelor care ar putea fi invitate la cina preconizată.
Cu toate acestea, este necesar să se arate mai întâi că niciuna dintre cererile de rambursare a cheltuielilor de protocol care figurează în dosarul de care dispune Curtea nu privea o cină la care ar fi participat prim‑ministrul Regatului Belgiei și celelalte persoane menționate în scrisoarea din 28 aprilie 2015.
Rezultă că această scrisoare se referea la o cină care nu a fost organizată sau, cel puțin, care nu a făcut obiectul unei cereri de rambursare considerate nelegale de către Curtea de Conturi.
În continuare, deși scrisoarea menționată cuprindea o descriere generală a cinelor organizate de domnul Pinxten la domiciliul său, trebuie să se constate că această descriere nu corespunde în mod real elementelor care reies din cererile de rambursare transmise de Curtea de Conturi, în măsura în care lista persoanelor invitate la aceste cine nu se limita la „personalități flamande” și cuprindea frecvent una sau mai multe persoane care îndeplineau responsabilități în cadrul instituțiilor europene.
În sfârșit, termenii „prieteni” și „cerc personal”, care ar putea lăsa impresia, la prima vedere, că cinele organizate de domnul Pinxten la domiciliul său erau de natură privată, nu trebuie în mod necesar să fie înțeleși într‑un sens literal, din moment ce scrisoarea din 28 aprilie 2015 avea în mod vădit ca scop să prezinte într‑o lumină favorabilă cinele organizate de domnul Pinxten, iar nu să descrie practica urmată în mod efectiv de acesta.
De altfel, trebuie să se constate că destinatarul acestei scrisori nu pare el însuși să fie un prieten al domnului Pinxten și că împrejurarea că aproape 40 de persoane diferite au fost invitate la una sau alta dintre aceste cine este greu compatibilă cu o interpretare literală a termenilor „prieteni” și „cerc personal”.
Din cele de mai sus rezultă că scrisoarea din 28 aprilie 2015 nu poate fi suficientă pentru a demonstra că toate recepțiile organizate de domnul Pinxten la domiciliul său au prezentat un caracter privat.
În al patrulea rând, rezultă că, în opt cazuri, care sunt vizate la rândurile nr. 22, 55, 110, 160, 216, 243, 245 și 279, calitățile majorității invitaților la o recepție organizată la reședința domnului Pinxten erau de natură să demonstreze că el putea urmări în mod legitim să întrețină, în interesul Curții de Conturi, relații profesionale cu aceștia.
Astfel, printre respectivii invitați figurau persoane care exercitau responsabilități de prim plan în cadrul instituțiilor europene, și anume membri ai Parlamentului European, ai Comisiei, ai Curții și ai Curții de Conturi, și în cadrul statelor membre, precum membri ai parlamentului belgian, ai guvernului belgian și ai cabinetului Regelui Belgienilor, precum și ambasadori sau înalți funcționari.
În schimb, invitații la recepția vizată la rândul nr. 123 nu prezintă o legătură suficientă cu Curtea de Conturi pentru a considera că cheltuielile referitoare la această recepție au fost suportate de domnul Pinxten în calitate de membru al acestei instituții.
Astfel, deși un membru al parlamentului belgian figura într‑adevăr printre acești invitați, toți ceilalți invitați exercitau funcții în cadrul unor operatori economici privați. În plus, trebuie subliniat că printre aceștia se numărau în special omul de afaceri belgian descris de domnul Pinxten ca fiind un „vechi prieten” și menționat la punctul 493 din prezenta hotărâre, precum și un cadru de conducere al unui grup al cărui administrator a fost domnul Pinxten înainte de intrarea sa în funcție ca membru al Curții de Conturi.
Aceeași concluzie se impune în ceea ce privește recepția vizată la rândul nr. 376. Astfel, în afară de un membru al Comisiei, toate celelalte patru persoane invitate, împreună cu soții sau cu soțiile lor, la cina în cauză își exercitau funcția în cadrul unor operatori economici privați sau al unor organisme reprezentative. În plus, este necesar să se arate că omul de afaceri citat la punctul precedent și un responsabil al ELO, a cărui legătură cu activitatea externă autorizată exercitată de domnul Pinxten a fost deja stabilită, figurau printre aceste persoane.
iv)

Cu privire la utilizarea mașinii de serviciu și cu privire la recurgerea la serviciile unui șofer
În cursul celor două mandate ale domnului Pinxten în calitate de membru al Curții de Conturi, utilizarea mașinilor de serviciu și recurgerea la serviciile unor șoferi au fost reglementate, în mod succesiv, prin Decizia nr. 33-2004, iar apoi prin Decizia nr. 19-2009.
Dispozițiile acestor decizii care au relevanță pentru prezenta cauză erau în esență similare.
Articolul 1 din fiecare dintre deciziile menționate prevedea că, pentru deplasările membrilor Curții de Conturi în cadrul funcției acestora, sunt puse la dispoziția lor permanentă mașini de serviciu.
Articolul 4 primul paragraf din Decizia nr. 33-2004 și articolul 4 primul paragraf din Decizia nr. 19-2009 prevedeau suportarea de către Curtea de Conturi, pe lângă costul închirierii, a cheltuielilor ocazionate de utilizarea vehiculului de către membrii acestei instituții în exercitarea atribuțiilor lor.
Articolul 4 al doilea paragraf din fiecare dintre aceste decizii prevedea că sunt considerate deplasări în exercitarea atribuțiilor deplasările în temeiul unui ordin de misiune și celelalte deplasări legate de exercitarea atribuțiilor, care sunt evaluate forfetar la 15000 km pe an.
Noțiunea de „alte deplasări în exercitarea atribuțiilor” era precizată în comentariile referitoare la Decizia nr. 33-2004 și în comentariile referitoare la Decizia nr. 19-2009. Din aceste comentarii rezulta că erau considerate astfel de deplasări traseele dintre domiciliul de la locul de repartizare și locul de muncă, traseele dintre locul de repartizare sau de reședință și un aeroport, traseele necesare pentru obligațiile protocolare care intervin într‑un perimetru redus și care nu erau acoperite de un ordin de misiune, precum și „cazurile de forță majoră (boală, controale medicale, imposibilitatea de a conduce etc.)”.
Articolul 5 din Decizia nr. 33-2004 și articolul 5 din Decizia nr. 19-2009 prevedeau că, atunci când membrii Curții de Conturi utilizează mașina de serviciu pentru alte deplasări decât cele prevăzute la articolul 4 din fiecare dintre aceste decizii, cheltuielile corespunzătoare, și anume cheltuielile referitoare la taxele de trecere, la carburant și la costul suplimentar eventual al închirierii, sunt suportate de aceștia.
Așadar, deși membrii Curții de Conturi își puteau utiliza mașina de serviciu atât pentru deplasările în exercitarea atribuțiilor lor, cât și pentru deplasări de ordin privat, regimul aplicabil cheltuielilor generate de fiecare dintre aceste două tipuri de utilizare era diferit.
Pe de altă parte, articolul 6 din Decizia nr. 33-2004 și articolul 6 din Decizia nr. 19-2009 prevedeau că șoferii beneficiază de rambursarea cheltuielilor lor de misiune atunci când îi conduc cu mașina pe membrii Curții de Conturi în deplasările lor în exercitarea atribuțiilor acestora.
Deși din modul de redactare a articolelor amintite nu reiese că ele aveau ca obiect definirea, în general, a condițiilor în care un membru al Curții de Conturi putea să recurgă la serviciile unui șofer, din articolele respective rezultă că un ordin de misiune nu putea fi stabilit pentru un șofer, pentru ca acesta să îl conducă cu mașina pe un membru al acestei instituții, decât în măsura în care deplasarea membrului în cauză constituia o „deplasare în exercitarea atribuțiilor”, în sensul articolului 4 din Decizia nr. 33-2004 și al articolului 4 din Decizia nr. 19-2009.
Stabilirea nelegală a unui ordin de misiune pentru un șofer, prin care se urmărea ca acesta să îl conducă cu mașina pe un membru al Curții de Conturi pentru alte tipuri de deplasări, putea genera cheltuieli importante pentru Curtea de Conturi, în special în măsura în care însemna că acest șofer putea beneficia de rambursarea cheltuielilor sale de misiune, precum și de plata unor indemnizații zilnice.
Or, este cert că, în cadrul organizării puse în aplicare la Curtea de Conturi până la 5 octombrie 2016, îi revenea unui membru al acestei instituții sarcina de a semna ordinele de misiune ale șoferilor ale căror servicii le utiliza.
În speță, misiunile de șofer a căror nelegalitate este denunțată de Curtea de Conturi au avut loc anterior acestei date și au fost autorizate de domnul Pinxten.
Întrucât domnul Pinxten era chemat să stabilească atribuțiile șoferului repartizat cabinetului său, în calitate de superior ierarhic, și să semneze ordinele de misiune ale șoferilor, în calitate de ordonator, intra sub incidența obligațiilor care decurg din funcția sa sarcina de a întocmi aceste ordine de misiune cu respectarea normelor aplicabile și în special de a nu dispune misiuni care să vizeze utilizarea mașinii de serviciu pentru o deplasare lipsită de legătură cu exercitarea atribuțiilor sale.
–
Cu privire la cheltuielile de transport efectuate în afara misiunilor domnului Pinxten
În 90 de cazuri, ordinele de misiune de șofer semnate de domnul Pinxten nu priveau călătorii acoperite de un ordin de misiune al acestuia.
În primul rând, potrivit Curții de Conturi, 81 dintre aceste misiuni aveau ca obiect conducerea cu mașina a domnului Pinxten.
Din moment ce misiunile menționate nu priveau deplasări acoperite de un ordin de misiune al domnului Pinxten, legalitatea lor nu poate fi stabilită, în conformitate cu articolele 4 și 6 din Decizia nr. 33-2004 și cu aceleași articole din Decizia nr. 19-2009, decât dacă deplasarea în cauză putea fi calificată drept „alte deplasări legate de exercitarea atribuțiilor”.
În această privință, domnul Pinxten arată în special că deplasările sale trebuiau calificate astfel, la modul general, în măsura în care starea sa de sănătate nu îi permitea să își conducă mașina de serviciu pe distanțe lungi.
Desigur, este necesar să se constate că comentariile referitoare la Decizia nr. 33-2004 și comentariile referitoare la Decizia nr. 19-2009 prevedeau că o deplasare poate fi considerată ca fiind legată de exercitarea atribuțiilor ca urmare a unui caz de forță majoră și citează, printre cazurile de forță majoră, „boala” și „imposibilitatea de a conduce”.
Cu toate acestea, certificatele medicale prezentate de domnul Pinxten în fața administrației Curții de Conturi nu sunt, în această privință, suficiente pentru a stabili că el ar fi fost, din motive medicale, incapabil să conducă pe distanțe lungi în perioada relevantă.
Astfel, primul dintre aceste certificate medicale, datat 5 decembrie 2008, precizează numai că domnul Pinxten trebuie să utilizeze un scaun adaptat atunci când stă mult timp într‑o mașină.
În ceea ce privește al doilea dintre aceste certificate medicale, datat 31 octombrie 2016, el arată că, din cauza „problemei medicale” a domnului Pinxten care progresează lent o dată cu trecerea timpului, acestuia i se recomandă cu tărie ca, începând din acea zi, să se abține să conducă o mașină pe trasee care depășesc o oră sau 100 km. Acest al doilea certificat medical nu aduce, așadar, nicio informație cu privire la starea sa de sănătate la data la care au fost dispuse misiunile în litigiu.
Rezultă că domnul Pinxten nu se poate prevala în mod valabil de starea sa de sănătate pentru a justifica ordinele de misiune de șofer pe care le‑a întocmit.
În acest context, misiunile unui șofer al Curții de Conturi referitoare la trasee în cursul cărora domnul Pinxten nu dispunea el însuși de un ordin de misiune pot fi împărțite în trei grupe.
Primo
, în 12 cazuri, misiunea șoferului în cauză a constat în a‑l conduce cu mașina pe domnul Pinxten pentru un motiv necunoscut sau clar detașabil de atribuțiile sale.
Astfel, în cadrul misiunilor de șofer vizate la rândurile nr. 149, 166, 182, 189, 193 și 198, șoferul în cauză s‑a deplasat la Bruxelles cu trenul pentru a‑l aduce pe domnul Pinxten la Luxemburg cu mașina, fără să fie furnizată o justificare, la acea dată sau în cursul prezentei proceduri, cu privire la motivul pentru care acesta se afla la Bruxelles.
În schimb, misiunile de șofer menționate la rândurile nr. 78, 212, 342 și 384 au constat în a‑l duce pe domnul Pinxten cu mașina din Luxemburg la Bruxelles, fără invocarea unui motiv profesional, șoferul în cauză întorcându‑se apoi la Luxemburg cu trenul.
Pe de altă parte, misiunea de șofer vizată la rândurile nr. 254 și 255 avea ca obiect conducerea cu mașina a domnului Pinxten la Overpelt la o cină care, așa cum s‑a constatat la punctul 656 din prezenta hotărâre, nu poate fi legată de atribuțiile sale de membru al Curții de Conturi.
În plus, misiunea de șofer menționată la rândul nr. 64, în măsura în care este legată de o deplasare a domnului Pinxten la o reuniune a biroului partidului politic în cauză care a avut loc la Bruxelles, nu poate fi considerată legală. Faptul că documentele prezentate de această instituție arată că șoferul în cauză era într‑un tren la ora acestei reuniuni și că nu a ajuns la Bruxelles decât ulterior nu modifică cu nimic respectiva apreciere, întrucât el s‑a deplasat în acest oraș pentru a‑l conduce cu mașina pe domnul Pinxten după reuniunea menționată.
Niciun element din dosarul de care dispune Curtea nu permite, așadar, să se demonstreze că misiunile de șofer prevăzute la punctele 712-715 din prezenta hotărâre se refereau la deplasări legate de exercitarea atribuțiilor domnului Pinxten. În consecință, aceste misiuni trebuie considerate ca fiind nelegale.
În schimb, deși motivul invocat de Curtea de Conturi al misiunii de șofer menționate la rândul nr. 38, și anume luarea cu mașina a domnului Pinxten de la locul său de vacanță, ar fi de natură să dovedească nelegalitatea respectivei misiuni, este necesar să se arate că el neagă faptul că a autorizat o atare misiune, iar Curtea de Conturi nu a dovedit că misiunea amintită a avut loc efectiv, dosarul de care dispune Curtea necuprinzând ordinul de misiune semnat de acesta.
Secundo
, 57 de misiuni de șofer au ca obiect o călătorie între orașul Luxemburg, sediul Curții de Conturi, și comuna Overpelt, locul de origine al domnului Pinxten.
Astfel, misiunile de șofer vizate la rândurile nr. 107, 126, 144-146, 148, 156, 158, 165, 179, 180, 188, 213, 220, 231, 238, 240, 241, 244, 246, 263-265, 267, 270, 272, 273, 278, 291, 293, 294, 296, 305, 312, 316, 340, 356, 372, 375, 388, 399 și 400 constau în conducerea cu mașina a domnului Pinxten din Luxemburg la Overpelt, șoferul în cauză întorcându‑se în ziua următoare la Luxemburg cu trenul.
În schimb, în misiunile de șofer menționate la rândurile nr. 112, 136, 140, 206 și 387, șoferul în cauză s‑a deplasat cu trenul la Overpelt pentru a‑l conduce cu mașina pe domnul Pinxten la Luxemburg.
Alte deplasări între Luxemburg și Overpelt, independent de orice misiune a domnului Pinxten, pot fi evidențiate în misiunile de șofer vizate la rândurile nr. 77, 109, 127, 226, 233, 285, 324, 349, 378 și 383, potrivit unor modalități variate, precum un traseu dus‑întors cu mașina de serviciu sau un traseu spre Overpelt cu o etapă la Bruxelles.
Aceste diverse misiuni de șofer nu pot fi legate de o deplasare a domnului Pinxten în exercitarea atribuțiilor sale.
În special, deși comentariile referitoare la Decizia nr. 33-2004 și comentariile referitoare la Decizia nr. 19-2009 arată că printre „celelalte deplasări legate de exercitarea atribuțiilor” figurau traseele dintre domiciliu și locul de muncă, aceste comentarii indicau în mod clar și, în plus, cu caractere italice că domiciliul menționat trebuie să se situeze „la locul de repartizare”, ceea ce presupune că traseele dintre locul de repartizare și locul de origine nu trebuiau considerate „alte deplasări legate de exercitarea atribuțiilor”, în sensul articolului 4 din Decizia nr. 33-2004 și al articolului 4 din Decizia nr. 19-2009.
Desigur, după cum subliniază domnul Pinxten, administrația Curții de Conturi era în mod necesar informată cu privire la practica, urmată de acesta timp de mulți ani, care consta în recurgerea la serviciile unui șofer pentru a se deplasa la locul său de origine, având în vedere numeroasele plăți de care au beneficiat, în acest temei, șoferii în cauză și cumpărarea de către această administrație a biletelor de tren utilizate de șoferii respectivi în acest cadru.
Cu toate acestea, toleranța astfel demonstrată pentru această practică nu poate permite domnului Pinxten să scape de răspundere în această privință, în condițiile în care, după cum reiese din cuprinsul punctului 370 din prezenta hotărâre, ea nu este de natură să dea naștere unei încrederi legitime în caracterul legal al practicii menționate, iar domnul Pinxten nu putea de altfel să ignore incompatibilitatea aceleiași practici cu normele interne ale Curții de Conturi.
Mai trebuie precizat, în legătură cu misiunile de șofer referitoare la trasee către sau dinspre Overpelt, că, deși nu se poate exclude în întregime, având în vedere imprecizia formulării ordinelor de misiune în cauză, ca unele dintre aceste misiuni să fi avut ca obiect unic să îi aducă domnului Pinxten mașina sa de serviciu, pentru ca el să poată dispune de aceasta la locul său de origine, un atare obiect nu ar fi servit decât intereselor private ale domnului Pinxten și nu poate fi considerat legal.
Tertio
, legalitatea a 11 misiuni de șofer este contestată parțial de Curtea de Conturi în măsura în care aceste misiuni cuprindeau un traseu între Overpelt și un loc în care s‑a desfășurat o misiune a domnului Pinxten.
O asemenea situație apare efectiv în misiunile de șofer vizate la rândurile nr. 62, 181, 191 și 336, în care șoferul în cauză l‑a condus cu mașina pe domnul Pinxten la Overpelt la finalul uneia dintre misiunile sale, precum și în misiunile de șofer menționate la rândurile nr. 173 și 366, în care șoferul în cauză a venit să îl ia pe domnul Pinxten de la Overpelt pentru a‑l duce în locul în care trebuia să se deruleze o misiune a acestuia.
Trebuie asimilată de asemenea acestor cazuri misiunea de șofer vizată la rândul nr. 195, în care Curtea de Conturi admite că domnul Pinxten a îndeplinit, la Bruxelles, o sarcină care ține de atribuțiile sale, fără a fi însă acoperit de un ordin de misiune, înainte ca șoferul repartizat cabinetului său să îl conducă cu mașina la Overpelt.
Or, chiar și în cazul în care legalitatea misiunii domnului Pinxten nu este nicidecum contestată, este necesar să se constate că un traseu al acestuia între Overpelt și locul în care s‑a desfășurat această misiune nu este acoperit de ordinul său de misiune.
Rezultă că acest traseu nu poate fi considerat o „deplasare pe baza unui ordin de misiune”, în sensul articolului 4 din Decizia nr. 33-2004 și al articolului 4 din Decizia nr. 19-2009.
Dat fiind că, având în vedere considerațiile care figurează la punctele 709 și 723 din prezenta hotărâre, un atare traseu nu constituie nici o „altă deplasare legată de exercitarea atribuțiilor”, în sensul acestor articole, misiunile de șofer menționate la punctele 728 și 729 din prezenta hotărâre trebuie considerate nelegale în măsura în care includ un traseu către sau dinspre Overpelt.
Acest raționament trebuie transpus,
mutatis mutandis
, în cazul misiunii de șofer vizate la rândul nr. 124, în care șoferul în cauză l‑a condus cu mașina de serviciu pe domnul Pinxten la Overpelt de la aeroportul Frankfurt am Main (Germania), în urma unei misiuni de mai multe zile care s‑a desfășurat la Macao (Republica Populară Chineză).
Astfel, deși comentariile referitoare la Decizia nr. 33-2004 și comentariile referitoare la Decizia nr. 19-2009 menționau, printre „celelalte deplasări legate de exercitarea atribuțiilor”, traseele dintre locul de repartizare sau de reședință și un aeroport, acestea nu vizează nicidecum traseele dintre locul de origine și un aeroport.
În schimb, nu se poate considera că nelegalitatea misiunilor de șofer menționate la punctele 176, 317, 373 și 374 este stabilită, din moment ce dosarul de care dispune Curtea nu cuprinde ordinele de misiune ale domnului Pinxten la care se referă Curtea de Conturi și nu permite, așadar, să se demonstreze că traseele contestate nu erau acoperite, în mod justificat, de aceste ordine de misiune.
În al doilea rând, nouă dintre misiunile șoferului repartizat cabinetului domnului Pinxten a căror nelegalitate este denunțată de Curtea de Conturi aveau un alt obiect decât acela de a‑l conduce pe acesta cu mașina.
În această privință, trebuie arătat, desigur, că îndeplinirea unor asemenea misiuni de către un șofer nu era preconizată în mod explicit în reglementarea internă a Curții de Conturi de care dispune Curtea.
Cu toate acestea, articolul 6 din Decizia nr. 33-2004 și articolul 6 din Decizia nr. 19-2009 nu pot fi interpretate în sensul că implică nelegalitatea misiunilor de acest fel, din moment ce respectivele articole nu reglementau decât misiunile șoferilor care aveau ca obiect conducerea cu mașina a membrilor Curții de Conturi sau a secretarului general al acestei instituții.
Prin urmare, nu se poate exclude ca ordinele de misiune semnate de domnul Pinxten referitoare la misiuni ale șoferului repartizat cabinetului său care au avut un alt obiect decât conducerea sa cu mașina să poată fi considerate legale, în măsura în care respectivele misiuni serveau efectiv intereselor Curții de Conturi.
Aceasta ar putea fi situația, în principiu, în privința misiunilor șoferului în cauză care vizau asigurarea transportului unor documente.
Reiese de altfel din dosarul de care dispune Curtea că mai multe misiuni ale șoferului în cauză care aveau un atare obiect au fost reproșate inițial domnului Pinxten, însă Curtea de Conturi a renunțat în final să denunțe nelegalitatea lor în cadrul prezentei acțiuni.
În aceste condiții, din moment ce un transport de documente asigurat de un șofer al Curții de Conturi trebuie să aibă ca obiect să contribuie la realizarea sarcinilor acesteia și nu poate conduce la angajarea exagerată a resurselor acestei instituții printr‑un transport pe distanțe lungi, un atare transport nu poate, în afara unor împrejurări excepționale, să intervină între locul de muncă și locul de origine al unuia dintre membrii instituției amintite.
Deși această instituție susține că misiunile prezentate ca vizând transportul documentelor la care se referă primul motiv ar fi avut, în realitate, un alt obiect, este necesar să se constate, pe de o parte, că ea nu precizează, cu excepția unui caz, care ar fi fost acest obiect și, pe de altă parte, că șoferul în cauză a confirmat, în cursul audierii sale de către OLAF la 3 octombrie 2017, că a îndeplinit misiuni care au constat în transportul unor documente și apoi în aducerea acestora, după semnare, la sediul Curții de Conturi.
În aceste condiții, trebuie să se considere că nelegalitatea misiunilor de șofer menționate la rândurile nr. 172, 222 și 249 este stabilită, din moment ce este cert că aceste misiuni au avut ca obiect aducerea unor documente la locul de origine al domnului Pinxten.
În ceea ce privește misiunea de șofer vizată la rândul nr. 141, deși temeinicia afirmației Curții de Conturi potrivit căreia această misiune era legată de un accident nu este demonstrată, nu este mai puțin adevărat că, în măsura în care reiese din ordinul acestei misiuni că șoferul în cauză era chemat să aducă documente la Overpelt, misiunea menționată trebuie considerată nelegală.
În ceea ce privește misiunea de șofer menționată la rândul nr. 250, deși Curtea de Conturi susține că, sub acoperirea unui transport de documente, această misiune avea în realitate ca obiect transportul unor sticle de șampanie în vederea căsătoriei unui copil al domnului Pinxten, acesta din urmă dezminte în mod formal respectiva afirmație.
În această privință, nu este necesar ca Curtea să stabilească dacă elementele de probă prezentate în susținerea afirmației menționate sunt suficiente pentru a demonstra temeinicia sa. Astfel, misiunea de șofer menționată la rândul nr. 250 ar trebui, în orice caz, să fie considerată nelegală chiar dacă ar avea în mod real ca obiect transportul unor documente, în măsura în care reiese din ordinul de misiune al șoferului în cauză că el trebuia să se deplaseze la Overpelt, locul de origine al domnului Pinxten.
În afara misiunilor referitoare la transportul de documente, misiunea de șofer vizată la rândul nr. 247 urmărea, potrivit domnului Pinxten, ducerea mașinii sale de serviciu la un service în vederea efectuării reviziei acesteia.
În această privință, argumentul Curții de Conturi potrivit căruia această justificare nu poate fi reținută întrucât revizia respectivei mașini era asigurată de un service situat într‑un alt oraș nu poate, în lipsa oricărui document care să susțină acest argument, să fie reținut.
În schimb, nu se poate considera că misiunea de șofer vizată la rândul nr. 129, despre care este cert că avea ca obiect luarea soției domnului Pinxten de la Overpelt pentru ca ea să poată participa la o cină oficială organizată de Curtea de Conturi la Luxemburg, a fost efectuată în interesul acestei instituții.
De asemenea, nelegalitatea misiunii de șofer menționate la rândul nr. 197 trebuie considerată ca fiind dovedită, din moment ce reiese din declarațiile șoferului repartizat cabinetului domnului Pinxten date cu ocazia audierii sale din 16 octombrie 2017 de către OLAF și dintr‑un certificat de ridicare că, în cadrul acestei misiuni, șoferul în cauză a mers să ridice o mașină nouă care fusese comandată de domnul Pinxten pentru uzul său personal.
Pe de altă parte, deși nelegalitatea misiunii de șofer citată la rândul nr. 142 nu este contestată, această nelegalitate nu poate fi reproșată domnului Pinxten în cadrul prezentei proceduri.
În această privință, trebuie arătat că este cert că, cu ocazia respectivei misiuni, șoferul repartizat cabinetului domnului Pinxten s‑a deplasat, în Elveția, la locul de vacanță al acestuia din urmă.
Deși părțile sunt în dezacord cu privire la obiectul exact al acestei misiuni, afirmația domnului Pinxten potrivit căreia misiunea menționată urmărea, cu acordul responsabilului șoferilor Curții de Conturi, recuperarea mașinii de serviciu în urma unui accident corespunde în esență declarațiilor șoferului vizat în cursul audierii sale de către OLAF la 16 octombrie 2017.
În plus, s‑a stabilit că, după ce a fost informat cu privire la o posibilă nelegalitate a misiunii șoferului în cauză, domnul Pinxten a contactat administrația Curții de Conturi, în cursul anului 2011, pentru a rambursa sumele care ar fi fost suportate în mod nejustificat de către instituția amintită cu ocazia acestei misiuni și că sumele respective au fost deduse din salariul său.
–
Cu privire la cheltuielile de transport efectuate cu ocazia misiunilor domnului Pinxten
Celelalte ordine de misiune de șofer semnate de domnul Pinxten denunțate ca fiind nelegale de către Curtea de Conturi în cadrul prezentei proceduri priveau trasee acoperite de un ordin de misiune al acestuia.
Or, o misiune a unui șofer care vizează conducerea cu mașina a domnului Pinxten pe un traseu acoperit de un ordin de misiune al acestuia din urmă trebuie, în principiu, să fie considerată legală, în temeiul articolelor 4 și 6 din Decizia nr. 33-2004 și al acelorași articole din Decizia nr. 19-2009.
Cu toate acestea, situația este diferită în ceea ce privește o astfel de misiune a unui șofer în cazul în care se stabilește, în cadrul definit la punctele 387-392 din prezenta hotărâre, că misiunea domnului Pinxten la care se raporta misiunea acestui șofer era, după caz, nelegală sau vădit nelegală.
În consecință, este necesar să se considere că ordinele de misiune ale unui șofer semnate de domnul Pinxten pentru a fi condus cu mașina în cursul uneia dintre misiunile sale care a fost declarată, după caz, nelegală sau vădit nelegală în cadrul examinării efectuate la punctele 396-601 din prezenta hotărâre trebuie considerate de asemenea nelegale, caracterizând astfel un abuz de resurse.
În rest, rezultă, în primul rând, că, în trei cazuri, nu este dovedită nelegalitatea misiunilor de șofer vizate de primul motiv, în măsura în care misiunile domnului Pinxten la care ele se raportau nu pot fi considerate nelegale pe baza elementelor de care dispune Curtea.
Aceasta este situația misiunilor de șofer menționate la rândurile nr. 3, 31 și 281, din moment ce misiunile corespunzătoare ale domnului Pinxten aveau ca obiect întâlniri cu responsabili politici membri ai guvernului belgian sau ai unui cabinet ministerial, caracterul puțin transparent al ordinului de misiune vizat la rândul nr. 281 nefiind suficient pentru a implica nelegalitatea acesteia.
În schimb, în al doilea rând, 31 misiuni ale șoferului repartizat cabinetului domnului Pinxten trebuie considerate nelegale, în măsura în care se refereau la misiuni ale acestuia care nu au fost încă examinate în prezenta hotărâre, dar care nu par a fi legate de exercitarea atribuțiilor domnului Pinxten, în temeiul criteriilor reținute la punctele 396-601 din prezenta hotărâre.
Astfel, misiunea de șofer vizată la rândul nr. 344, care implica luarea cu mașina a domnului Pinxten de pe aeroportul Frankfurt am Main după călătoria sa în Cuba, se raporta la o misiune nelegală a domnului Pinxten.
Același lucru este valabil în ceea ce privește misiunea de șofer menționată la rândul nr. 133, din moment ce misiunea corespunzătoare a domnului Pinxten era destinată în mod oficial întâlnirii cu președintele partidului politic în cauză și permitea în practică domnului Pinxten, având în vedere mențiunile din agenda sa, să participe la recepția de Anul Nou a acestui partid politic.
Misiunile de șofer vizate la rândurile nr. 115, 163, 164, 177 și 178 trebuie considerate de asemenea nelegale în măsura în care urmăreau conducerea cu mașina a domnului Pinxten la întâlniri cu responsabili ai unor operatori economici privați, la fel ca misiunile de șofer enunțate la rândurile nr. 18 și 114, care erau legate de misiuni ale domnului Pinxten având ca obiect o întâlnire cu omul de afaceri belgian descris de domnul Pinxten ca fiind un „vechi prieten” și menționat la punctul 493 din prezenta hotărâre.
Criteriile stabilite în ceea ce privește relațiile cu responsabilii unor organisme reprezentative și ai unor asociații implică înlăturarea legalității misiunilor de șofer vizate la rândurile nr. 32 și 121, care corespundeau unor misiuni ale domnului Pinxten prin care urmărea să asiste la recepția de Anul Nou a Camerei de Comerț și Industrie din Limburg și, respectiv, la un eveniment organizat de o fundație care și‑ar desfășura activitatea în domeniul cercetării medicale.
Domnul Pinxten a recurs de asemenea la serviciile unui șofer în cadrul unor misiuni care se raportau, în realitate, la activități familiale sau de recreere.
Aceasta este situația misiunilor de șofer menționate la rândurile nr. 36 și 268, pentru motivele indicate la punctele 657 și 659 din prezenta hotărâre, a misiunii de șofer vizate la rândul nr. 225, care avea ca obiect real să permită domnului Pinxten să asiste la un spectacol de operă, precum și a misiunii de șofer citate la rândul nr. 53, care corespundea unei misiuni a domnului Pinxten prezentate ca o simplă vizită la o universitate belgiană, dar în privința căreia agenda acestuia arăta că viza să îi permită să asiste la acordarea diplomei unuia dintre copiii săi.
În plus, având în vedere considerațiile care figurează la punctul 554 din prezenta hotărâre, participarea la o vânătoare regală pe care o permiteau misiunile menționate la rândurile nr. 67 și 223 implică nelegalitatea ordinelor de misiune ale șoferului în cauză vizând conducerea cu mașina a domnul Pinxten în acest cadru.
Alte misiuni ale șoferului repartizat cabinetului domnului Pinxten se refereau la misiuni ale acestuia care par direct legate de interesele patrimoniale ale domnului Pinxten.
Astfel, pe de o parte, misiunea de șofer nr. 404 viza conducerea cu mașina a domnului Pinxten la o întâlnire cu un notar la Dijon (Franța), care era însărcinat, după cum demonstrează e‑mailurile prezentate de Curtea de Conturi, cu achiziționarea bunului imobil menționat în cadrul examinării celui de al doilea aspect al celui de al patrulea motiv și cu punerea în aplicare a instrumentelor juridice menite să permită gestionarea acestui bun.
Pe de altă parte, o serie de misiuni ale șoferului repartizat cabinetului domnului Pinxten pot fi legate de proiectul imobiliar denumit „Kaïros”, în care se pare, având în vedere o serie de e‑mailuri care figurează în dosarul aflat la dispoziția Curții, că domnul Pinxten preconizase să investească.
Astfel, pe lângă misiunea de șofer citată la rândul nr. 113, care corespundea unei misiuni al cărei obiect oficial este „Kaïros”, misiunile de șofer menționate la rândurile nr. 51 și 205 vizau conducerea cu mașina a domnului Pinxten la întâlniri cu persoane identificate în scrisoarea din10 aprilie 2012 și, respectiv, din 9 februarie 2012, precum fostul responsabil al acestui proiect imobiliar și un arhitect care l‑a asistat pe domnul Pinxten la recepția unor lucrări în legătură cu proiectul amintit.
Pe de altă parte, misiunile de șofer vizate la rândurile nr. 25, 26, 50, 139, 266 și 397 trebuie considerate nelegale, în măsura în care corespundeau unor misiuni ale domnului Pinxten al căror obiect era insuficient de precis, întrucât se referea, după caz, la o „cină oficială”, la persoane a căror calitate este necunoscută sau la un „consultant”.
O atare lipsă de precizie trebuie să fie evidențiată și în privința misiunilor de șofer menționate la rândurile nr. 46, 52, 159 și 162, în măsura în care aceste misiuni vizau conducerea cu mașina a domnului Pinxten cu ocazia unor vizite la o instituție de învățământ secundar și la o instituție de învățământ superior care oferă formări artistice, fără ca motivele care justifică astfel de vizite să fie indicate în dosarul de care dispune Curtea.
În al treilea rând, trebuie examinate misiunile de șofer vizate la rândurile nr. 106, 151, 153, 167, 214 și 330, care aveau ca obiect conducerea cu mașina a domnului Pinxten în cadrul misiunilor acestuia din urmă referitoare la programări medicale.
Nu se poate considera că misiunile în discuție ale domnului Pinxten sunt legate de exercitarea atribuțiilor sale de membru al Curții de Conturi, din moment ce nici nu s‑a susținut, nici
a fortiori
nu s‑a stabilit că aceste programări ar fi avut legătură cu vizitele medicale obligatorii în această calitate.
Cu toate acestea, este necesar să se arate că domnul Pinxten nu a solicitat, în temeiul acestor misiuni, rambursarea unor cheltuieli de misiune sau plata unor indemnizații zilnice. Așadar, singurele costuri pe care le‑au implicat misiunile menționate pentru Curtea de Conturi priveau utilizarea mașinii de serviciu și recurgerea la serviciile unui șofer.
Or, pe de o parte, comentariile referitoare la Decizia nr. 33-2004 și comentariile referitoare la decizia nr. 19-2009 prezintă o ambiguitate notabilă în ceea ce privește posibilitatea de a considera un traseu destinat deplasării la o programare medicală drept o „altă deplasare legată de exercitarea atribuțiilor”, în sensul articolului 4 din fiecare dintre aceste decizii.
Astfel, în enumerarea „cazurilor de forță majoră” care pot fi considerate drept o asemenea deplasare figurau „controalele medicale”.
Desigur, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă a Curții, stabilită în diferite domenii ale dreptului Uniunii, că noțiunea de forță majoră trebuie să fie înțeleasă în sensul de împrejurări străine celui care le invocă, neobișnuite și imprevizibile, ale căror consecințe nu ar fi putut să fie evitate, în pofida diligenței manifestate (Hotărârea din 25 ianuarie 2017, Vilkas,
C‑640/15
,
EU:C:2017:39
, punctul
și jurisprudența citată).
Prin urmare, deși utilizarea noțiunii de „forță majoră” implică, în mod normal, un caracter imprevizibil, atât textul comentariilor referitoare la Decizia nr. 33-2004, cât și texul comentariilor referitoare la Decizia nr. 19-2009 cuprindea în această privință o incoerență, întrucât noțiunea de „controale medicale” exclude orice dimensiune de urgență sau de imprevizibilitate.
Pe de altă parte, deși recurgerea la un șofer în cadrul unei „alte deplasări legate de exercitarea atribuțiilor” nu impune, prin definiție, ca membrul în cauză al Curții de Conturi să fie în misiune, trebuie să se constate că, solicitând în mod transparent o autorizare din partea respectivei instituții pentru a se deplasa, în cadrul unei misiuni, la o programare medicală, domnul Pinxten i‑a permis acesteia să efectueze un control prealabil și să se opună, dacă considera necesar, utilizării resurselor Curții de Conturi pe care o preconiza.
Având în vedere aceste două elemente, nelegalitatea misiunilor domnului Pinxten și ale șoferului repartizat cabinetului său menționate la punctul 776 din prezenta hotărâre nu prezintă un caracter vădit care să permită ca ea să îi fie reproșată domnului Pinxten în cadrul prezentei proceduri.
Acest raționament nu poate fi însă transpus misiunii de șofer vizate la rândul nr. 363, care trebuia de asemenea să corespundă unei misiuni a domnului Pinxten vizând o deplasare la o programare medicală, din moment ce destinația înscrisă în ordinul de misiune al șoferului în cauză nu corespunde celei care figurează pe ordinul de misiune al domnului Pinxten.
În al patrulea rând, 10 misiuni ale șoferului repartizat cabinetului domnului Pinxten erau legate de misiuni ale acestuia care nu au condus la rambursarea unor cheltuieli de deplasare sau la plata unor indemnizații zilnice și al căror principiu însuși nu este repus în discuție în mod util, dar a căror legalitate este contestată în măsura în care ele includeau unul sau mai multe trasee dinspre sau către Overpelt, locul de origine al domnului Pinxten.
O astfel de situație poate fi evidențiată în misiunile de șofer menționate la rândurile nr. 200, 214, 274, 280, 281, 313, 333, 355, 369 și 401.
Aceste cazuri se deosebesc de cele examinate la punctele 727-735 din prezenta hotărâre, în măsura în care traseul care trece prin Overpelt era în mod clar anunțat în ordinele de misiune corespunzătoare ale domnului Pinxten și, așadar, a fost aprobat în prealabil de Curtea de Conturi.
Cu toate acestea, în lipsa unei activități legate de atribuțiile domnului Pinxten care să aibă loc la Overpelt, un ordin de misiune nu putea să prevadă în mod valabil unul sau mai multe trasee dinspre sau către acest oraș.
Împrejurarea că o misiune a domnului Pinxten fusese autorizată în aceeași zi nu poate justifica în special adăugarea, pentru interese personale, a unui atare traseu la ordinul său de misiune, ceea ce a determinat cheltuieli suplimentare pentru Curtea de Conturi.
Deși misiunile în cauză ale domnului Pinxten au fost autorizate fără nicio formă de fraudă sau de omisiune, nelegalitatea acestora trebuie considerată ca fiind vădită, având în vedere regimul general stabilit în mod clar pentru deplasările către locul de origine, care nu pot fi acoperite în mod valabil de un ordin de misiune.
–
Cu privire la utilizarea mașinii de serviciu fără recurgerea la serviciile unui șofer
Prin intermediul primului motiv, Curtea de Conturi îi reproșează de asemenea domnului Pinxten că a efectuat declarații de misiune nelegale, fără a recurge la serviciile unui șofer, cu unicul scop ca deplasări private să fie, în ceea ce privește cheltuielile referitoare la utilizarea mașinii de serviciu, supuse regimului aplicabil deplasărilor în exercitarea atribuțiilor.
Desigur, în temeiul articolului 5 din Decizia nr. 33-2004 și al articolului 5 din Decizia nr. 19-2009, domnul Pinxten trebuia să plătească cheltuielile inerente deplasărilor private realizate prin utilizarea mașinii de serviciu și în special să suporte un cost suplimentar al închirierii în cazul depășirii limitei prevăzute în contractul de închiriere de 45000 km pe an. O supraestimare a distanțelor parcurse în cadrul deplasărilor legate de exercitarea atribuțiilor sale era, așadar, de natură să prezinte un interes financiar pentru el.
În plus, din ordinele de misiune ale domnului Pinxten prezentate de Curtea de Conturi reiese că, în numeroase cazuri, mașina de serviciu era utilizată pentru efectuarea deplasărilor realizate cu ocazia acestor misiuni.
Dosarul de care dispune Curtea nu cuprinde însă nicio evaluare a amplorii supradeclarării deplasărilor realizate cu titlu profesional care să permită să se aprecieze caracterul deliberat al acestei practici sau gravitatea ei.
În plus, misiunile domnului Pinxten evocate în susținerea primului motiv care nu implică nici rambursarea unor cheltuieli de misiune sau plata unor indemnizații zilnice, nici recurgerea la serviciile unui șofer sunt absolut marginale.
Prin urmare, deși o supradeclarare a deplasărilor realizate cu titlu profesional este neîndoielnic nelegală, nu este util, în scopul prezentei proceduri, să se stabilească dacă Curtea de Conturi putea în mod valabil să îi impute domnului Pinxten o atare practică.
Pentru aceleași motive, nu este necesar să se examineze reproșul Curții de Conturi referitor la misiunile menționate la rândurile nr. 147, 187 și 330, potrivit căruia păstrarea de către domnul Pinxten a vehiculului său de serviciu ar fi determinat o călătorie cu trenul a șoferului care ar fi trebuit să fie evitată.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se constate că primul motiv este în parte fondat.
3.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe utilizarea abuzivă și ilegală a unor privilegii fiscale
Prin intermediul celui de al doilea motiv, Curtea de Conturi susține că, prin utilizarea abuzivă și ilegală a cardurilor de carburant puse la dispoziția sa, domnul Pinxten nu și‑a îndeplinit obligațiile de integritate, de exemplaritate și de dezinteresare.
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că din dosarul de care dispune Curtea reiese că sunt puse la dispoziția membrilor Curții de Conturi și a anumitor membri ai familiei lor carduri de carburant pentru a le permite să achiziționeze carburanți vânduți la un preț negociat de această instituție și fără a trebui să achite accize sau taxa pe valoarea adăugată (TVA).
Prin urmare, deși utilizarea nelegală a unui asemenea card de carburant nu implică cheltuieli speciale pentru Curtea de Conturi, nu este mai puțin adevărat că aceasta constituie un abuz în privința scutirilor fiscale acordate acestei instituții, care aduc atingere resurselor statelor membre, precum și ale Uniunii.
Prin urmare, în vederea pronunțării cu privire la al doilea motiv, trebuie să se stabilească dacă susținerile și elementele de probă prezentate de Curtea de Conturi permit să se demonstreze că domnul Pinxten a utilizat în mod nelegal carduri de carburant puse la dispoziția sa, după cum susține Curtea de Conturi prin intermediul primului și al celui de al doilea aspect ale acestui motiv.
a)

Cu privire la primul aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe păstrarea și pe utilizarea unui card de carburant de către un copil al domnului Pinxten, în condițiile în care el nu mai era membru al gospodăriei acestuia
1)

Argumentația părților
Prin intermediul primului aspect al celui de al doilea motiv, Curtea de Conturi susține că domnul Pinxten i‑a dat unuia dintre copiii săi să păstreze și să utilizeze un card de carburant după 1 septembrie 2012, dată de la care acesta nu mai era considerat ca fiind unul dintre copiii aflați în întreținerea domnului Pinxten.
Acesta din urmă ar fi încălcat astfel normele relevante, stabilite în special prin Directiva 2008/118, prin Regulamentul Marelui Ducat din 7 februarie 2013 și prin Regulamentul ministerial din 18 martie 2010, prin faptul că a permis ca o persoană care nu era membru al gospodăriei sale să beneficieze de scutiri fiscale. Simpla împrejurare că acest copil a continuat să locuiască cu el în Luxemburg, ceea ce, de altfel, nu ar fi dovedit, nu ar însemna că el putea beneficia în continuare de scutirile fiscale în cauză.
Potrivit domnului Pinxten, copilul în cauză a făcut parte din gospodăria sa până în anul 2018, din moment ce această calitate nu se confundă cu cea de copil aflat în întreținere, iar acest copil a locuit împreună cu el până în luna februarie 2018. Faptul că el a avut un loc de muncă în această perioadă ar fi lipsit de relevanță în speță.
2)

Aprecierea Curții
Mai întâi, nu se contestă că un card de carburant pus la dispoziția Curții de Conturi a fost păstrat de copilul în cauză după 1 septembrie 2012, chiar dacă data la care această situație a încetat nu reiese în mod clar din dosarul aflat la dispoziția Curții.
În continuare, dintr‑o notă comunicată de Curtea de Conturi rezultă că acest copil nu mai era considerat, începând cu data amintită, ca fiind un copil aflat în întreținerea domnului Pinxten, în sensul articolului 2 din anexa VII la statut, în vederea plății alocației pentru creșterea copilului, ca urmare a încheierii studiilor copilului menționat și a începerii exercitării de către acesta a unei activități lucrative.
În sfârșit, afirmația domnului Pinxten potrivit căreia același copil ar fi continuat să locuiască la domiciliul său trebuie considerată dovedită, pe de o parte, având în vedere o declarație de reședință legală în Luxemburg datată 27 noiembrie 2011 și, pe de altă parte, un certificat de reședință principală emis de administrația belgiană care atestă o înscriere în registrul populației din Bruxelles începând cu 9 februarie 2018.
În acest context, trebuie arătat că Curtea de Conturi nu menționează nicio normă internă a acestei instituții care ar defini condițiile în care un membru de familie al unuia dintre membrii instituției menționate poate dispune de un card de carburant.
Cu toate acestea, păstrarea și utilizarea unui card de carburant de către copilul în cauză, după 1 septembrie 2012, trebuie totuși considerată nelegală dacă din normele care reglementează scutirile fiscale, aplicabile la utilizarea unui atare card, reiese că un copil al unui membru al Curții de Conturi care nu mai era considerat copil aflat în întreținerea acestui membru, în sensul articolului 2 din anexa VII la statut, dar care continua totuși să locuiască împreună cu membrul menționat nu putea beneficia de aceste scutiri fiscale.
În ceea ce privește scutirea de la plata accizelor, articolul 12 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva 2008/118 prevede că produsele accizabile sunt scutite de plata accizelor dacă sunt destinate utilizării în contextul relațiilor diplomatice sau consulare ori de către organizațiile internaționale recunoscute ca atare de autoritățile publice din statul membru gazdă și de către membrii organizațiilor în cauză, în limitele și în conformitate cu condițiile stabilite prin convențiile internaționale privind instituirea acestor organizații sau prin acordurile de sediu.
Articolul 12 alineatul (2) din această directivă prevede că scutirile de la plata accizelor vizate la acest articol sunt supuse condițiilor și limitelor stabilite de statul membru gazdă.
Această dispoziție este pusă în aplicare la articolul 1 din Regulamentul ministerial din 18 martie 2010, care prevede că Legea belgiană din 22 decembrie 2009 privind regimul general al accizelor este publicată în
Mémorial
pentru a fi executată în Marele Ducat al Luxemburgului.
Deși Curtea de Conturi nu precizează care dispoziție din această lege este, în opinia sa, aplicabilă în speță, este necesar să se arate că articolul 13 din legea menționată se referă la o scutire de accize în beneficiul diplomaților, al funcționarilor consulari, al forțelor armate și al organismelor vizate la articolul 20 punctele 7-12 din Legea generală belgiană din 18 iulie 1977 privind vămile și accizele.
Din articolul 20 punctul 7 din această lege generală, astfel cum este aplicabil în Luxemburg, rezultă că o scutire de accize se acordă, în anumite condiții, pentru cantitățile rezonabile de mărfuri destinate uzului personal, inclusiv utilizarea de către membrii familiilor acestora care fac parte din gospodăria lor, al agenților diplomatici și al funcționarilor consulari, în funcție în Luxemburg, în măsura în care persoanele interesate nu sunt resortisanți sau rezidenți permanenți ai Marelui Ducat al Luxemburgului și nu exercită în acest stat nicio activitate profesională sau comercială în beneficiul propriu.
În ceea ce privește TVA‑ul, rezultă din coroborarea articolelor 1 și 4 din Regulamentul Marelui Ducat din 7 februarie 2013 că agenții diplomatici și funcționarii consulari pot beneficia de o scutire de TVA pentru utilizarea directă, efectivă și exclusivă pe teritoriul Luxemburgului a anumitor produse, pentru nevoile proprii și private ale acestor agenți și funcționari, precum și ale membrilor familiei acestora care fac parte din gospodăria lor, cu condiția ca aceștia din urmă să nu fie resortisanți sau rezidenți permanenți ai Marelui Ducat al Luxemburgului și să nu exercite în acest stat nicio activitate cu caracter lucrativ.
Deși dispozițiile relevante de drept luxemburghez care definesc condițiile de aplicare a scutirilor de accize și de TVA în cauză vizează membrii de familie care fac parte din „gospodăria” beneficiarului principal al scutirilor fiscale în discuție, din aceste dispoziții nu reiese că această noțiune corespunde celei de „locuință”, în sensul statutului.
Or, în lipsa prezentării de către Curtea de Conturi a unor elemente precise referitoare la domeniul de aplicare al noțiunii de „gospodărie” în dreptul luxemburghez, nu s‑a demonstrat că copilul în cauză, despre care nici nu s‑a susținut, nici
a fortiori
nu s‑a dovedit că ar fi exercitat o activitate lucrativă în Luxemburg, nu mai putea beneficia de privilegiile fiscale acordate membrilor familiei unui membru al Curții de Conturi.
Curtea de Conturi nu demonstrează, așadar, că păstrarea și utilizarea unui card de carburant de către acest copil după 1 septembrie 2012 ar fi fost nelegală.
Rezultă că primul aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins ca nefondat.
b)

Cu privire la al doilea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe utilizarea unui card de carburant pentru a cumpăra carburanți destinați unor vehicule aparținând unor terți
1)

Argumentația părților
Prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, Curtea de Conturi susține că extrasele referitoare la utilizarea cardurilor de carburant puse la dispoziția domnului Pinxten cuprind anomalii care arată că acesta a permis unor terți să utilizeze respectivele carduri.
Domnul Pinxten susține că numai membrii familiei sale au beneficiat de cardurile de carburant furnizate de Curtea de Conturi. Anomaliile evidențiate de Curtea de Conturi s‑ar explica prin deplasări în familie cu mai multe mașini și prin utilizarea unor mașini de înlocuire. Deși ar fi fost ușor să se dea explicații precise la data faptelor, nu ar fi posibil să se ofere mai multe clarificări din cauza trecerii timpului.
2)

Aprecierea Curții
În speță, nu se contestă că, deși autovehiculele de care dispuneau domnul Pinxten și membrii familiei sale erau echipate cu motoare diesel, cardurile de carburant puse la dispoziția lor au fost utilizate pentru a achiziționa nu numai motorină, ci și benzină.
În special, după cum a arătat domnul avocat general la punctul 169 din concluzii, din extrasele referitoare la utilizarea acestor carduri de carburant în cursul anilor 2016 și 2017 reiese că respectivele carduri au fost utilizate de cel puțin 12 ori pentru a achiziționa benzină.
Or, în măsura în care scutirile fiscale care se aplică la utilizarea unui card de carburant pus la dispoziția unui membru al Curții de Conturi nu trebuie să beneficieze decât acestui membru sau anumitor membri ai familiei sale, un atare card trebuie să fie utilizat exclusiv pentru aprovizionarea cu carburant a vehiculelor de care dispun aceste persoane.
Aceste achiziții de benzină au fost explicate de domnul Pinxten, cu ocazia audierii sale de către OLAF, iar apoi în cursul prezentei proceduri, prin utilizarea punctuală a unor mașini de înlocuire.
Cu toate acestea, dat fiind că domnul Pinxten a fost informat cu privire la existența unor bănuieli referitoare la anomaliile în cauză în cursul audierii sale de către OLAF, intervenită la 22 decembrie 2017, iar apoi în raportul preliminar al Curții de Conturi, care i‑a fost comunicat la5 octombrie 2018, se poate aștepta în mod rezonabil din partea domnului Pinxten să furnizeze elemente de natură să susțină argumentul său potrivit căruia aceste anomalii își au originea în utilizarea repetată a unor mașini de înlocuire în cursul anilor 2016 și 2017.
Or, trebuie să se constate că domnul Pinxten nu a prezentat niciun element în susținerea acestui argument.
Rezultă că se impune admiterea celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv și, așadar, admiterea în parte a acestui motiv.
4.

Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe declarații false de daune în materie de asigurare în cadrul unor pretinse accidente în care au fost implicați mașina de serviciu și șoferul repartizat cabinetului domnului Pinxten
a)

Argumentația părților
Prin intermediul celui de al treilea motiv, Curtea de Conturi reproșează domnului Pinxten că nu și‑a îndeplinit obligațiile de integritate, de exemplaritate și de dezinteresare prin faptul că a beneficiat de despăgubiri din partea unei companii de asigurări pe baza unor declarații false semnate, la cererea domnului Pinxten, de șoferul repartizat cabinetului său.
Pe de o parte, el ar fi beneficiat de o despăgubire pentru un incident despre care se pretinde că a survenit în luna ianuarie 2010 și cu ocazia căruia șoferul repartizat cabinetului domnului Pinxten ar fi rulat peste o valiză aparținând acestuia din urmă în care s‑ar fi aflat o sticlă de vin și mai multe articole de îmbrăcăminte. Din declarațiile șoferului ar reieși însă că acest incident nu a avut loc niciodată.
Pe de altă parte, domnul Pinxten ar fi beneficiat de o despăgubire în urma unei declarații referitoare la un accident intervenit la 17 ianuarie 2011. Totuși, această declarație ar fi privit un accident survenit la Bruxelles între mașina sa privată condusă de unul dintre copiii săi și mașina sa de serviciu condusă de șoferul repartizat cabinetului său, în condițiile în care prejudiciul în cauză ar rezulta dintr‑un acroșaj ce a avut loc în Franța și în care domnul Pinxten ar fi condus această din urmă mașină.
Domnul Pinxten nu ar fi prezentat niciun element care să demonstreze că faptele declarate companiei de asigurări erau exacte. Deși declarațiile date acestei companii au fost semnate de șoferul repartizat cabinetului domnului Pinxten, acesta din urmă ar fi trebuit să îl împiedice pe șoferul amintit să acționeze în acest fel din moment ce ar fi avut cunoștință de situația reală. Neprocedând astfel, acesta l‑ar fi forțat pe subordonatul său să săvârșească o infracțiune la comiterea căreia el ar fi fost instigator sau complice.
Pe de altă parte, Curtea de Conturi apreciază că mărturiile șoferului repartizat cabinetului domnului Pinxten sunt probante, având în vedere caracterul lor concordant și faptul că au fost formulate de o persoană care se expune unor proceduri penale și disciplinare ca urmare a acestora.
Domnul Pinxten susține că declarațiile date companiei de asigurări reflectă realitatea.
Din declarațiile date OLAF de responsabilul șoferilor din cadrul Curții de Conturi ar rezulta că serviciul său se ocupa de gestionarea problemelor privind accidentele cu compania de asigurări. În plus, niciuna dintre declarațiile obținute nu ar menționa o intervenție a domnului Pinxten în aceste dosare.
În plus, declarațiile șoferului repartizat cabinetului domnului Pinxten nu ar fi fiabile în raport cu contradicțiile pe care le conțin și cu circumstanțele aferente acestora. Se susține astfel că șoferul a făcut obiectul unor presiuni din partea șefului serviciului juridic al Curții de Conturi, care l‑ar fi audiat în trei rânduri și l‑ar fi îndemnat, fără succes, să semneze un denunț care îi conferea statutul de avertizor.
b)

Aprecierea Curții
În ceea ce privește, în primul rând, accidentul care s‑ar fi produs la 17 ianuarie 2011, declarația de accident adresată companiei de asigurări menționează că cele două vehicule intrate în coliziune erau conduse de copilul în cauză al domnului Pinxten și, respectiv, de șoferul repartizat cabinetului domnului Pinxten, care au semnat această declarație.
În această privință, trebuie să se arate, desigur, că anumite elemente de probă indirecte par de natură să susțină afirmația Curții de Conturi potrivit căreia faptele prezentate în respectiva declarație sunt inexacte.
Mai întâi, după ce a susținut, cu ocazia audierii sale în cursul investigației interne a Curții de Conturi, că a condus efectiv mașina de serviciu a domnului Pinxten la momentul accidentului în cauză, șoferul repartizat cabinetului acestuia din urmă a susținut în mod constant, în cursul celor trei audieri efectuate de OLAF, că nu a fost prezent cu ocazia coliziunii dintre cele două vehicule implicate.
În continuare, anumite elemente arată că compania de asigurări a primit informații incoerente cu privire la identitatea șoferului mașinii de serviciu în cauză.
Pe de o parte, dintr‑un e‑mail intern al acestei companii, datat 28 ianuarie 2011, reiese că unul dintre agenții săi a fost informat verbal, înainte de primirea declarației de accident, că vehiculele implicate erau conduse de domnul Pinxten și de fiul său.
Pe de altă parte, răspunsurile date de un agent al companiei menționate la întrebările care i‑au fost adresate de Curtea de Conturi în cursul anilor 2017 și 2018 confirmă că aceeași companie a fost inițial informată că domnul Pinxten conducea unul dintre cele două vehicule implicate.
Este necesar să se arate însă că aceste răspunsuri contrazic declarațiile șoferului date în fața OLAF, în măsura în care el a afirmat că două declarații de accident diferite au fost trimise companiei de asigurări, în timp ce răspunsurile menționate precizează că aceasta din urmă nu a primit decât o singură declarație de accident.
În sfârșit, este cert că domnul Pinxten a adresat societății de asigurări o scrisoare, datată 11 ianuarie 2012, în care precizează că a „avut un acroșaj cu mașina [sa] de serviciu” la 17 ianuarie 2011 și critică practica acestei companii de a refuza să acopere reparațiile unui vehicul atunci când „două persoane din aceeași familie” au semnat declarația de accident.
Cu toate acestea, presupunând că respectivele elemente sunt suficiente pentru a dovedi că declarația de accident transmisă de Curtea de Conturi companiei de asigurări cuprindea informații eronate, dosarul de care dispune Curtea nu permite să se demonstreze că aceste declarații false sunt imputabile domnului Pinxten.
Singurele elemente prezentate de Curtea de Conturi în vederea stabilirii acestei imputabilități se referă la o declarație în acest sens a șoferului în cauză în cursul audierii sale de către OLAF din 7 decembrie 2017 și la reiterarea acestei poziții în comentariile sale, datate 20 aprilie 2018, cu privire la rezumatul faptelor care îi fusese transmis de OLAF.
Trebuie subliniat însă că poziția adoptată de șoferul repartizat cabinetului domnului Pinxten a variat în mare măsură în cursul investigației interne a Curții de Conturi și ulterior al investigației OLAF.
După ce a susținut în cursul investigației interne a Curții de Conturi că a condus efectiv mașina de serviciu la momentul accidentului din 17 ianuarie 2011, șoferul repartizat cabinetului domnului Pinxten a afirmat, în cadrul primei sale audieri de către OLAF, la 3 octombrie 2017, că nu credea că domnul Pinxten i‑a solicitat să completeze declarația și că avea o „amintire vagă” că a primit instrucțiuni în acest sens de la responsabilul șoferilor Curții de Conturi.
În cursul celei de a doua audieri de către OLAF, la 16 octombrie 2017, șoferul repartizat cabinetului domnului Pinxten a precizat că nu își amintește dacă cererea de completare a declarației a provenit de la responsabilul respectiv sau de la domnul Pinxten și a considerat că ea a provenit „mai degrabă” de la acesta din urmă.
Cu ocazia celei de a treia audieri de către OLAF, la 7 decembrie 2017, el a dat asigurări că, în cursul audierii sale anterioare, amintirile sale erau imprecise, dar că în prezent era „sigur” și că „domnul Pinxten [i‑a] solicitat să facă această nouă declarație”.
Or, nu există niciun motiv pentru a da crezare exclusiv ultimelor declarații ale șoferului repartizat cabinetului domnului Pinxten.
În plus, răspunsurile date de un agent al companiei de asigurări la întrebările care i‑au fost adresate de Curtea de Conturi în cursul anilor 2017 și 2018 menționează contacte exclusive cu responsabilul șoferilor Curții de Conturi, care ar fi propus în mod spontan, odată evocat un posibil refuz privind suportarea prejudiciilor cauzate mașinii de serviciu a domnului Pinxten, o modificare a numelui șoferilor implicați.
În cursul audierii sale de către OLAF, responsabilul respectiv a înlăturat de altfel orice intervenție a domnului Pinxten cu privire la accidentul în cauză și a menționat existența unei practici sistematice, cunoscută de „superiorii săi ierarhici”, privind declarații false în materie de asigurări în cadrul serviciului șoferilor Curții de Conturi, practică la care șoferul repartizat cabinetului domnului Pinxten s‑a referit de asemenea cu ocazia audierii sale de către OLAF la 16 octombrie 2017.
Pe de altă parte, trebuie subliniat că elementele pe care le menționează domnul Pinxten în scrisoarea sa din 11 ianuarie 2012 tind să indice că el nu avea cunoștință de conținutul declarației de accident trimisă de Curtea de Conturi companiei de asigurări.
Având în vedere ansamblul acestor considerații, este necesar să se constate că elementele prezentate de Curtea de Conturi nu sunt suficiente pentru a stabili că domnul Pinxten poate fi considerat răspunzător, în cadrul prezentei proceduri, de o declarație falsă în materie de asigurare referitoare la accidentul care s‑ar fi produs la 17 ianuarie 2011.
În ceea ce privește incidentul survenit în luna ianuarie 2010, declarațiile șoferului repartizat cabinetului domnului Pinxten cu ocazia celei de a treia audieri de către OLAF, la 7 decembrie 2017, constituie singurul element prezentat de Curtea de Conturi în susținerea afirmațiilor sale, care sunt contestate cu fermitate de domnul Pinxten.
Or, rezultă din cele de mai sus că declarațiilor făcute în fața OLAF de șoferul repartizat cabinetului domnului Pinxten nu li se poate acorda, în sine, o pondere decisivă.
În plus, acest șofer nu a menționat incidentul din luna ianuarie 2010 decât foarte tardiv în cadrul procedurii, deși avusese deja ocazia să menționeze anterior eventualele nereguli săvârșite de domnul Pinxten care nu ar fi fost cunoscute de OLAF.
În aceste condiții, este necesar să se considere că temeinicia afirmațiilor Curții de Conturi referitoare la incidentul din luna ianuarie 2010 nu este dovedită.
În consecință, cel de al treilea motiv trebuie înlăturat în ansamblul său.
5.

Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe o situație de conflict de interese creată de domnul Pinxten în cadrul unei relații cu conducătorul unei entități auditate
a)

Argumentația părților
Prin intermediul celui de al cincilea motiv, Curtea de Conturi arată că, prin faptul că a intrat în legătură cu conducătorul unei entități auditate, domnul Pinxten nu și‑a îndeplinit obligațiile de dezinteresare, de independență, de imparțialitate, de integritate și de exemplaritate.
Astfel, acesta și‑ar fi alterat independența și imparțialitatea sau, cel puțin, ar fi dat o asemenea impresie prin faptul că a oferit un apartament privat spre închiriere Înaltei Reprezentante a Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate, entitate care intră sub incidența competențelor Camerei a III‑a a Curții de Conturi.
Domnul Pinxten subliniază că propunerea privind închirierea locuinței sale nu menționa calitatea sa de membru al Curții de Conturi. Singurul element legat de această instituție în respectiva propunere ar fi fost constituit de adresa sa de poștă electronică, care ar fi fost utilizată și în scopuri private, întrucât nu dispune de o altă adresă de poștă electronică. De altfel, propunerea menționată ar fi corespuns condițiilor normale ale pieței.
b)

Aprecierea Curții
Printr‑o scrisoare din 20 noiembrie 2014, domnul Pinxten a propus Înaltei Reprezentante a Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate să îi închirieze un apartament la Bruxelles.
Nu se contestă că aceasta era conducătoarea unei entități auditate de Curtea de Conturi, mai precis de Camera a III‑a a acestei instituții, al cărei decan la acea dată era domnul Pinxten.
Or, pentru a se conforma obligației, prevăzută la articolul 285 TFUE, de a‑și exercita funcțiile în deplină independență, în interesul general al Uniunii, membrii Curții de Conturi trebuie să asigure evitarea oricărui conflict de interese.
Această obligație este amintită la articolul 2 alineatul (1) din Codul de conduită din 2012 și la punctul 3.3 din Liniile directoare în materie de etică. Punctul 3.4 din aceste linii directoare prevede, în plus, că membrii Curții de Conturi nu trebuie să întrețină cu entitatea auditată nicio relație de natură să le compromită independența.
Propunând conducătorului unei entități auditate să intre cu el într‑o relație de ordin financiar, domnul Pinxten s‑a expus potențial unui conflict de interese susceptibil să repună în discuție independența și imparțialitatea sa.
Împrejurarea că scrisoarea în cauză nu menționa în mod explicit calitatea sa de membru al Curții de Conturi este irelevantă în această privință.
Astfel, pe lângă faptul că existența unei legături între domnul Pinxten și Curtea de Conturi putea fi dedusă din adresa de e‑mail menționată în această scrisoare, este necesar să se arate, pe de o parte, că calitatea de membru al acestei instituții a domnului Pinxten era de notorietate publică și, pe de altă parte, că, în cazul acceptării propunerii formulate în scrisoarea menționată de destinatara sa, un conflict de interese ar fi existat în orice caz în mod obiectiv, chiar dacă aceasta din urmă ar fi ignorat funcția domnului Pinxten.
În consecință, cel de al cincilea motiv este întemeiat.
C.

Cu privire la decăderea din dreptul la pensie sau la alte avantaje echivalente
1.

Argumentația părților
Curtea de Conturi susține că actele domnului Pinxten sunt deosebit de grave și îndeplinesc, așadar, condiția stabilită în această privință în Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson (
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
).
Astfel, aceste acte ar aduce atingere valorilor fundamentale ale Uniunii, ar fi intervenit foarte frecvent, ar fi cauzat un prejudiciu important Curții de Conturi, ar fi susceptibile de o calificare penală și ar proveni dintr‑o intenție dolosivă manifestată prin practici de disimulare.
Curtea de Conturi lasă la latitudinea Curții determinarea naturii și a amplorii sancțiunii, luând în considerare principiul proporționalității, nivelul ridicat al responsabilităților domnului Pinxten, atingerea adusă imaginii instituției, gradul ridicat al gravității încălcărilor și amploarea prejudiciului financiar pentru Uniune.
Domnul Pinxten susține că nu și‑a încălcat obligațiile care decurg din funcția sa, în sensul articolului 286 alineatul (6) TFUE.
Comportamentul său ar fi fost comparabil cu cel al celorlalți membri ai Curții de Conturi. Deși nu exclude că ar fi putut comite anumite erori, ele ar fi marginale și ar fi trebuit să fie corectate de instituția amintită.
2.

Aprecierea Curții
Din aprecierea care precedă rezultă că, deși cel de al treilea motiv invocat de Curtea de Conturi trebuie respins, primul, cel de al doilea, cel de al patrulea și cel de al cincilea motiv sunt în schimb cel puțin parțial întemeiate, astfel încât domnul Pinxten trebuie considerat responsabil pentru o serie de nereguli.
Prin exercitarea unei activități nedeclarate incompatibile cu atribuțiile sale de membru al Curții de Conturi, prin utilizarea în mod abuziv a resurselor acestei instituții și prin acționarea într‑un mod susceptibil să creeze un conflict de interese cu o persoană auditată, domnul Pinxten s‑a făcut răspunzător de încălcări cu un grad de gravitate notabil și, prin urmare, a încălcat obligațiile care decurg din funcția sa de membru al instituției menționate, în sensul articolului 286 alineatul (6) TFUE.
Încălcarea acestor obligații impune, în principiu, aplicarea unei sancțiuni în temeiul acestei dispoziții (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
, punctul
).
În temeiul acesteia, Curtea poate pronunța o sancțiune constând în destituirea din funcție sau în decăderea persoanei interesate din dreptul la pensie sau la alte avantaje echivalente. Această destituire nu se va putea aplica decât în cazul unei neîndepliniri a obligațiilor care este săvârșită și continuată atunci când membrul în cauză al Curții de Conturi este încă în funcție. În schimb, decăderea din dreptul la pensie sau la alte avantaje echivalente se va putea aplica, printre altele, în cazul în care neîndeplinirea obligațiilor este săvârșită în cursul mandatului acestuia și este continuată după expirarea mandatului respectiv, cum este cazul în speță (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
, punctul
).
Mai precis, dat fiind că din informațiile furnizate de părți în ședință reiese că domnul Pinxten beneficiază numai de un drept la pensie, sancțiunea menționată trebuie să privească acest drept, iar nu alte avantaje echivalente.
În lipsa unei precizări, la articolul 286 alineatul (6) TFUE, cu privire la întinderea decăderii din dreptul la pensie prevăzute la respectiva dispoziție, Curtea poate pronunța decăderea totală sau parțială din acesta (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
, punctul
).
Această sancțiune trebuie să fie însă proporțională cu gravitatea încălcărilor obligațiilor care decurg din funcția de membru al Curții de Conturi constatate de Curte.
Pentru a determina gravitatea încălcărilor obligațiilor care decurg din funcția de membru al Curții de Conturi constatate de Curte, este necesar să se țină seama în special de natura acestor încălcări, de împrejurările în care au fost săvârșite, de importanța prejudiciului adus integrității, reputației sau intereselor Uniunii, precum și de gradul de intenție sau de neglijență în săvârșirea încălcărilor menționate.
Pentru a asigura respectarea principiului proporționalității, este de asemenea necesar să se ia în considerare toate împrejurările susceptibile să agraveze sau, dimpotrivă, să atenueze răspunderea domnului Pinxten.
În acest context, trebuie, în plus, să se țină seama de faptul că decăderea totală sau parțială din dreptul la pensie constituie o limitare a dreptului de proprietate garantat la articolul 17 din cartă, în măsura în care are ca efect privarea persoanei vizate de totalitatea sau de o parte a drepturilor la o pensie pentru limită de vârstă acumulate de aceasta în cursul carierei sale profesionale, aceste drepturi fiind, pe de altă parte, destinate să contribuie la asigurarea subzistenței acestei persoane la sfârșitul carierei respective.
Reiese de altfel din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului privind articolul 1 din Protocolul adițional nr. 1 la CEDO, jurisprudență care trebuie luată în considerare în temeiul articolului 52 alineatul (3) din cartă, în vederea interpretării articolului 17 din aceasta, ca prag minim de protecție [Hotărârea din 21 mai 2019, Comisia/Ungaria (Drepturi de uzufruct asupra terenurilor agricole),
C‑235/17
,
EU:C:2019:432
, punctul
și jurisprudența citată], că o sancțiune care are ca efect privarea în tot sau în parte a unei persoane de o pensie pentru limită de vârstă constituie în mod necesar o ingerință în dreptul respectivei persoane la respectarea acestor bunuri (a se vedea în acest sens Curtea EDO, 14 iunie 2016, Philippou împotriva Ciprului, CE:ECHR:2016:0614JUD007114810, § 65).
Trebuie să se considere că o decădere totală sau parțială din dreptul la pensie limitează de asemenea dreptul la securitate socială și la asistență socială prevăzut la articolul 34 din cartă.
Or, o serie de împrejurări sunt de natură să demonstreze că neregulile imputabile domnului Pinxten prezintă o gravitate de un grad deosebit de ridicat.
În primul rând, din constatările efectuate cu ocazia examinării primului, a celui de al doilea, a celui de al patrulea și a celui de al cincilea motiv prezentate de Curtea de Conturi rezultă că, în cursul celor două mandate de membru al acestei instituții, domnul Pinxten a încălcat în mod deliberat și repetat normele aplicabile în cadrul instituției menționate, aducând astfel atingere în mod sistematic obligațiilor cele mai fundamentale care decurg din funcția sa.
În al doilea rând, domnul Pinxten a încercat frecvent să disimuleze aceste încălcări ale normelor amintite, în special prin prezentarea unor cereri de autorizare a misiunilor care omiteau informații esențiale cu privire la realitatea activităților preconizate în cadrul misiunilor în cauză sau care prezentau în mod înșelător aceste activități.
În al treilea rând, neregulile săvârșite de domnul Pinxten aveau ca efect, în mare măsură, să contribuie la îmbogățirea sa personală, prin angajarea resurselor Curții de Conturi pentru finanțarea activităților sale private.
În al patrulea rând, comportamentul adoptat de domnul Pinxten a cauzat Curții de Conturi un prejudiciu important nu numai pe plan financiar, ci și în ceea ce privește imaginea și reputația sa.
În al cincilea rând, trebuie subliniat că, în temeiul articolului 287 alineatul (2) TFUE, Curtea de Conturi este însărcinată să examineze legalitatea și corectitudinea cheltuielilor Uniunii, precum și să asigure buna gestiune financiară, în special prin semnalarea oricărei nereguli.
Având în vedere această funcție specifică, punctul 2.2 din Liniile directoare în materie de etică prevede că Curtea de Conturi trebuie să reprezinte un model în materie de gestiune financiară și că resursele sale trebuie să fie gestionate în deplină conformitate cu normele aplicabile.
Prin urmare, deși toate persoanele cărora le sunt încredințate funcții înalte în cadrul Uniunii trebuie, după cum s‑a amintit la punctul 239 din prezenta hotărâre, să respecte normele cele mai riguroase în materie de comportament, funcția specifică ce revine Curții de Conturi sporește
a fortiori
gravitatea neregulilor săvârșite de domnul Pinxten.
Alte elemente sunt însă susceptibile să atenueze răspunderea domnului Pinxten.
Pe de o parte, domnul Pinxten și‑a dobândit dreptul la pensie pentru munca pe care a efectuat‑o timp de 12 ani de serviciu în cadrul Curții de Conturi.
Or, din dosarul de care dispune Curtea nu reiese că a fost repusă în discuție calitatea acestei munci, domnul Pinxten fiind chiar ales de colegii săi în funcția de decan al Camerei a III‑a a Curții de Conturi începând cu anul 2011.
Pe de altă parte, deși încălcările săvârșite de domnul Pinxten în ceea ce privește obligațiile care decurg din funcția sa țin înainte de toate de alegeri personale a căror incompatibilitate cu obligațiile cele mai fundamentale care decurg din funcția sa nu o putea ignora, nu este mai puțin adevărat că perpetuarea acestor nereguli a fost favorizată de imprecizia normelor interne ale acestei instituții și permisă de carențele controalelor instituite de aceasta.
În special, deși Curtea de Conturi trebuie, în principiu, să poată avea încredere în declarațiile membrilor săi, fără a fi ținută să verifice sistematic exactitatea informațiilor care figurează în acestea, din examinarea primului motiv rezultă că un număr mare de misiuni ale domnului Pinxten au fost autorizate în pofida furnizării de către acesta a unor informații în mod clar insuficiente pentru a justifica această autorizare, în timp ce altele au fost autorizate în condițiile în care din obiectul lor rezulta că ele erau vădit nelegale. În condiții comparabile au fost rambursate și cheltuielile de reprezentare și de protocol.
De asemenea, deși nelegalitatea sistematică a recurgerii la serviciile unor șoferi pe întreaga durată a celor două mandate nu putea fi ignorată de administrația Curții de Conturi, aceasta nu a considerat util să reacționeze, chiar dacă a semnalat domnului Pinxten caracterul nelegal al practicii pe care acesta o instituise.
Având în vedere ansamblul acestor elemente, se va face o justă apreciere a împrejurărilor cauzei prin pronunțarea decăderii din două treimi din dreptul la pensie al domnului Pinxten începând de la data pronunțării prezentei hotărâri.
IX.

Cu privire la cererea de despăgubire formulată de domnul Pinxten
A.

Argumentația părților
Domnul Pinxten solicită obligarea Curții de Conturi la plata unei sume de 50000 de euro pentru repararea prejudiciului moral care decurge din comportamentul acestei instituții.
Respectivul prejudiciu ar proveni în special din comunicările succesive efectuate de Curtea de Conturi. Aceste comunicări ar fi distrus cariera și reputația domnului Pinxten.
Curtea de Conturi susține că cererea menționată este inadmisibilă întrucât a fost formulată în fața unei instanțe necompetente.
B.

Aprecierea Curții
Din înșiși termenii articolului 286 alineatul (6) TFUE reiese că această dispoziție instituie o cale de drept specifică în care Curtea este chemată exclusiv să stabilească dacă un membru al Curții de Conturi sau un fost membru al acestei instituții a încetat să corespundă condițiilor cerute sau să îndeplinească obligațiile care decurg din funcția sa.
Deși Curtea trebuie să se pronunțe cu privire la motivele prezentate, într‑o acțiune în temeiul acestei dispoziții, de către Curtea de Conturi împotriva membrului sau a fostului membru vizat al acestei instituții, precum și, dacă este cazul, cu privire la cererile procedurale accesorii acestei acțiuni, ea nu este competentă să se pronunțe asupra concluziilor lipsite de orice legătură cu acțiunea amintită.
Prin urmare, în cazul în care domnul Pinxten consideră că, prin comportamentul său, Curtea de Conturi i‑a cauzat un prejudiciu și dorește să obțină repararea acestuia, îi revine sarcina de a iniția o acțiune autonomă, în temeiul articolelor 268 și 340 TFUE, Tribunalul fiind competent să se pronunțe în primă instanță cu privire la această acțiune, în conformitate cu articolul 256 alineatul (1) TFUE. În schimb, el nu poate formula în mod valabil o cerere reconvențională în acest scop în cadrul unei proceduri introduse în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE.
În consecință, Curtea nu este competentă să se pronunțe cu privire la cererea în reparație formulată de domnul Pinxten.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Articolul 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură prevede că partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Articolul 138 alineatul (3) din regulamentul menționat prevede însă că, în cazul în care părțile cad fiecare în pretenții cu privire la unul sau la mai multe capete de cerere, Curtea poate împărți cheltuielile de judecată sau poate decide ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de judecată.
Curtea de Conturi a obținut câștig de cauză în totalitate cu privire la cel de al cincilea motiv și, în parte, cu privire la primul, la cel de al doilea și la cel de al patrulea motiv. În schimb, ea a căzut în pretenții în totalitate în cadrul celui de al doilea și al celui de al treilea motiv, precum și, în parte, în cadrul primului și al celui de al patrulea motiv.
În aceste condiții, având în vedere natura prezentei proceduri, precum și faptul că s‑a constatat că domnul Pinxten a adus, în mod repetat, o atingere gravă obligațiilor care decurg din funcția sa de membru al Curții de Conturi, se va face o justă apreciere a împrejurărilor speței prin decizia ca domnul Pinxten să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de Curtea de Conturi.

Pentru aceste motive, Curtea (Plenul) declară și hotărăște:

1)
Respinge cererea domnului Karel Pinxten de suspendare a judecării cauzei până la finalizarea procedurii penale inițiate de autoritățile luxemburgheze ca urmare a transmiterii către aceste autorități a raportului Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF) referitor la cazul nr. OC/2016/0069/A 1.

2)
Respinge cererea domnului Karel Pinxten de a obliga Curtea de Conturi Europeană să comunice un raport întocmit ca urmare a unui audit intern și măsurile luate în urma acestui raport, precum și orice notă a acestei instituții referitoare la eventuale atingeri aduse independenței auditorului intern.

3)
Retrage din dosar e‑mailul președintelui Curții de Conturi Europene adresat, la 13 februarie 2019, celorlalți membri ai acestei instituții și secretarului său general, prezentat de domnul Karel Pinxten în anexa B.10 la memoriul său în apărare.

4)
Domnul Karel Pinxten a încălcat obligațiile care decurg din funcția sa de membru al Curții de Conturi Europene, în sensul articolului 286 alineatul (6) TFUE, în ceea ce privește:
–
exercitarea nedeclarată și ilegală a unei activități în cadrul organului de conducere al unui partid politic;
–
utilizarea abuzivă a resurselor Curții de Conturi pentru finanțarea activităților care nu au legătură cu funcțiile de membru al acestei instituții în măsura constatată la punctele 387-799 din prezenta hotărâre;
–
utilizarea unui card de carburant pentru cumpărarea de carburanți destinați unor vehicule aparținând unor terți și
–
crearea unui conflict de interese în cadrul unei relații cu responsabilul unei entități auditate.

5)
Îl declară pe domnul Karel Pinxten decăzut din două treimi din dreptul său la pensie începând de la data pronunțării prezentei hotărâri.

6)
Respinge în rest acțiunea.

7)
Curtea nu este competentă să se pronunțe cu privire la cererea de reparație formulată de domnul Karel Pinxten.

8)
Îl obligă pe domnul Karel Pinxten să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de Curtea de Conturi Europeană.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.