CELEX: 62021CJ0394
Zahtjev za prethodnu odluku
Unutarnje tržište električne energije
Direktiva 2009/72/EZ
Uredba (EU) 2019/943
Članak 1. točke (b) i (c), kao i članak 3.
Načela koja se odnose na funkcioniranje tržišta električne energije
Uredba (EU) 2015/1222
Članak 5. stavak 1.
Nominirani operator tržišta električne energije
Nacionalni pravni monopol za usluge trgovanja dan unaprijed i unutardnevnog trgovanja
Nacionalni propis koji predviđa monopol za kratkoročno, srednjoročno i dugoročno trgovanje električnom energijom na veliko

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe (EU) 2019/943 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. lipnja 2019. o unutarnjem tržištu električne energije (
SL 2019., L 158, str. 54
.), osobito na tumačenje članka 1. točaka (b) i (c), kao i članka 3. te uredbe, u vezi s Direktivom (EU) 2019/944 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. lipnja 2019. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i izmjeni Direktive 2012/27/EU (
SL 2019., L 158, str. 125
.), osobito njezina članka 2. točke 9., kao i na tumačenje članaka 101. i 102. UFEU‑a, u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a i člankom 106. stavkom 1. UFEU‑a.
Taj zahtjev upućen je u okviru spora između, s jedne strane, Bursa Română de Mărfuri SA (u daljnjem tekstu: BRM), društva rumunjskog prava, i, druge strane, Autoritatea Națională de Reglementare în domeniul Energiei (Nacionalno regulatorno tijelo za energiju, Rumunjska; u daljnjem tekstu: ANRE) povodom zahtjeva za poništenje ANRE‑ove odluke kojom se BRM‑u odbija izdavanje dozvole za organizaciju i upravljanje centraliziranim tržištima električne energije.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2009/72/EZ
Članak 37. Direktive 2009/72/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i stavljanju izvan snage Direktive 2003/54/EZ (
SL 2009., L 211, str. 55
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 4., str. 29.) bio je naslovljen „Dužnosti i ovlasti regulatornog tijela”. U stavku 1. točki (j) tog članka predviđalo se:
„Regulatorno tijelo ima sljedeće dužnosti:
[…]
(j)
praćenje stupnja i učinkovitosti otvaranja tržišta i tržišnog natjecanja na razinama veleprodaje i maloprodaje, uključujući burze električne energije, […], kao i bilo koje narušavanje ili ograničavanje tržišnog natjecanja, uključujući pružanje svih relevantnih informacija te upućivanje relevantnih slučajeva nadležnim tijelima za tržišno natjecanje.”
Direktiva 2009/72 stavljena je izvan snage 1. siječnja 2021. i zamijenjena Direktivom 2019/944.
Uredba (EU) 2015/1222
Uredba Komisije (EU) 2015/1222 od 24. srpnja 2015. o uspostavljanju smjernica za dodjelu kapaciteta i upravljanje zagušenjima (
SL 2015., L 197, str. 24
.) donesena je na temelju Uredbe (EZ) br. 714/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o uvjetima za pristup mreži za prekograničnu razmjenu električne energije i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1228/2003 (
SL 2009., L 211, str. 15
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 4., str. 8.).
Članak 2. drugi stavak točka 23. Uredbe 2015/1222 sadržava sljedeću definiciju:
„[…]
23.
,Nominirani operator tržišta električne energije' znači subjekt koji je nadležno tijelo odredilo za obavljanje zadataka povezanih s jedinstvenim povezivanjem dan unaprijed ili jedinstvenim unutardnevnim povezivanjem.”
Člankom 5. te uredbe, naslovljenim „Određivanje nominiranih operatora tržišta električne energije u slučaju nacionalnog pravnog monopola za usluge trgovanja”, određuje se:
„1.   Ako u državi članici ili zoni trgovanja države članice u trenutku stupanja na snagu ove Uredbe već postoji nacionalni pravni monopol za usluge trgovanja dan unaprijed i unutardnevnog trgovanja kojim se isključuje određivanje više od jednog nominiranog operatora tržišta električne energije, predmetna država članica mora izvijestiti Komisiju u roku od dva mjeseca od stupanja ove uredbe na snagu i može odbiti određivanje više od jednog nominiranog operatora tržišta električne energije po zoni trgovanja.
[…]
2.   U smislu ove uredbe smatra se da nacionalni pravni monopol postoji ako je nacionalnim pravom izričito predviđeno da u državi članici ili zoni trgovanja države članice usluge trgovanja dan unaprijed i unutardnevnog trgovanja može obavljati najviše jedan subjekt.
3.   Dvije godine od stupanja na snagu ove uredbe Komisija […] Europskom parlamentu i Vijeću [Europske unije] prosljeđuje izvješće […]. Na temelju tog izvješća i ako Komisija smatra da nema opravdanja za nastavak nacionalnih pravnih monopola ili za daljnje odbijanje države članice da dopusti prekogranično trgovanje nominiranog operatora tržišta električne energije određenog u drugoj državi članici, Komisija može razmotriti odgovarajuće zakonodavne ili druge prikladne mjere kojima će se dodatno povećati tržišno natjecanje i trgovanje između i unutar država članica. […]”
U skladu s člankom 84. navedena uredba stupila je na snagu „dvadesetog dana od dana objave u
Službenom listu Europske unije
”, odnosno 14. kolovoza 2015.
Uredba 2019/943
Člankom 1. Uredbe 2019/943, naslovljenim „Predmet i područje primjene”, određuje se:
„Cilj je ove Uredbe:
(a)
odrediti osnovu za učinkovito postizanje ciljeva energetske unije i posebno okvira klimatske i energetske politike do 2030. omogućivanjem prenošenja tržišnih signala za povećanu učinkovitost, veći udio izvora obnovljive energije, sigurnost opskrbe, fleksibilnost, održivost, dekarbonizaciju i inovacije;
(b)
odrediti temeljna načela za dobro funkcionirajuća, integrirana tržišta električne energije, kojima se svim pružateljima resursa i kupcima električne energije omogućuje nediskriminirajući pristup mreži, osnažuju kupci, osigurava konkurentnost na globalnom tržištu, kao i upravljanje potrošnjom, skladištenje energije i energetska učinkovitost, te olakšava agregacija distribuirane potražnje i ponude i omogućuje integracija tržišta i sektorska integracija te na tržištu utemeljene naknade za električnu energiju proizvedenu iz obnovljivih izvora;
(c)
odrediti poštena pravila za prekograničnu razmjenu električne energije te tako povećati konkurentnost na unutarnjem tržištu električne energije, uzimajući u obzir posebne karakteristike nacionalnih i regionalnih tržišta, uključujući uspostavljanje mehanizma naknade za prekogranični protok električne energije i određivanje usklađenih načela za naknade za prekogranični prijenos i dodjelu raspoloživih kapaciteta interkonekcija između nacionalnih prijenosnih sustava;
(d)
olakšati nastanak dobro funkcionirajućeg i transparentnog veleprodajnog tržišta koje doprinosi visokoj razini sigurnosti opskrbe električnom energijom te predvidjeti mehanizme za usklađivanje pravila za prekograničnu razmjenu električne energije.”
Članak 2. te uredbe sadržava sljedeće definicije:
„Primjenjuju se i sljedeće definicije:
[…]
2.
‚regulatorno tijelo’ znači regulatorno tijelo koje je odredila svaka država članica na temelju članka 57. stavka 1. Direktive [2019/944];
[...]
7.
‚operator tržišta’ znači subjekt koji pruža uslugu kojom se ponude električne energije za prodaju povezuju s ponudama za njezinu kupovinu;
8.
‚nominirani operator tržišta električne energije’ ili ‚NEMO’ znači operator tržišta kojeg je nadležno tijelo odredilo za obavljanje zadaća povezanih s jedinstvenim povezivanjem dan unaprijed ili jedinstvenim unutardnevnim povezivanjem;
[…]
40.
‚tržišta električne energije’ znači tržišta električne energije kako su definirana u članku 2. točki 9. Direktive [2019/944];
[…]”
U članku 3. navedene uredbe, naslovljenom „Načela koja se odnose na funkcioniranje tržišta električne energije”, navodi se:
„Države članice, regulatorna tijela, operatori prijenosnih sustava, operatori distribucijskih sustava, operatori tržišta i delegirani operatori osiguravaju da se na tržištima električne energije djeluje u skladu sa sljedećim načelima:
(a)
cijene se formiraju na temelju potražnje i ponude;
(b)
tržišnim se pravilima potiče slobodno formiranje cijena te se izbjegavaju aktivnosti kojima se sprječava formiranje cijena na temelju potražnje i ponude;
[…]
(h)
postepeno se uklanjaju prepreke prekograničnim protocima električne energije između zona trgovanja ili država članica, i prekograničnim transakcijama na tržištima električne energije te povezanim tržištima usluga;
[…]
(o)
kako bi se sudionicima na tržištu omogućila zaštita od rizika u pogledu nestabilnosti cijena na tržišnoj osnovi te ublažila nesigurnost povezana s budućim povratom ulaganja, u razmjenama se može transparentno trgovati dugoročnim proizvodima za zaštitu od rizika, a o dugoročnim ugovorima o opskrbi električnom energijom može se pregovarati izvan burze, pod uvjetom da se poštuje pravo tržišnog natjecanja Unije;
(p)
tržišnim se pravilima olakšava trgovina proizvodima diljem Unije a u okviru regulatornih izmjena u obzir se uzimaju kratkoročni i dugoročni učinci na terminska tržišta i proizvode;
[…]”
Članak 10. iste uredbe, naslovljen „Tehnička ograničenja ponuda”, glasi:
„1.   Nema gornjeg ni donjeg ograničenja za veleprodajnu cijenu električne energije. […]
[…]
4.   Regulatorna tijela ili […] određena nadležna tijela utvrđuju politike i mjere koje se primjenjuju na njihovim državnim područjima i koje bi mogle pridonijeti neizravnom ograničenju formiranja veleprodajnih cijena, uključujući ograničavanje ponuda koje se odnose na aktivaciju energije uravnoteženja, mehanizme za razvoj kapaciteta, mjere koje poduzimaju operatori prijenosnih sustava, mjere kojima se dovode u pitanje postojeći tržišni rezultati ili sprječavaju zlouporabe dominantnih položaja ili neučinkovito definiranih zona trgovanja.
5.   Ako regulatorno tijelo ili određeno nadležno tijelo utvrdi politiku ili mjeru kojom bi se moglo ograničiti formiranje veleprodajnih cijena, poduzima primjerene aktivnosti kako bi uklonilo učinak te politike ili mjere na podnošenje ponuda ili, ako to nije moguće, kako bi ublažila taj učinak. […]”
Direktiva 2019/944
Članak 2. točka 9. Direktive 2019/944 sadržava sljedeću definiciju:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
9.
‚tržišta električne energije’ znači tržišta koja uključuju izvanburzovna tržišta i burze električne energije, za trgovanje električnom energijom, kapacitetima, uslugama uravnoteženja i pomoćnim uslugama u svim vremenskim okvirima, uključujući terminska tržišta, tržišta za dan unaprijed i unutardnevna tržišta.”
Članak 59. te direktive, naslovljen „Dužnosti i ovlasti regulatornih tijela”, u stavku 1. točki (o) predviđa, među ostalim, da regulatorno tijelo ima zadaću praćenja „stupnja i učinkovitosti otvaranja tržišta i tržišnog natjecanja na razinama veleprodaje i maloprodaje, uključujući burze električne energije, […] kao i [pratiti] bilo koje narušavanje ili ograničavanje tržišnog natjecanja, uključujući pružanje svih relevantnih informacija te upućivanje relevantnih slučajeva nadležnim tijelima za tržišno natjecanje”.
U skladu s njezinim člankom 72., Direktiva 2019/944 stavila je izvan snage i zamijenila Direktivu 2009/72 s učinkom od 1. siječnja 2021., pri čemu se većina odredbi te nove direktive primjenjuje od tog datuma, u skladu s njezinim člankom 73. U skladu s potonjom odredbom, do njezina stupanja na snagu došlo je, međutim, 4. srpnja 2019.
Rumunjsko pravo
Legea nr. 123, energiei electrice și a gazelor naturale (Zakon br. 123 o električnoj energiji i prirodnom plinu) od 10. srpnja 2012. (
Monitorul Oficial al României
, dio I., br. 485 od 16. srpnja 2012.), u verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakon br. 123/2012) u članku 3. točkama 38. i 49. navodi sljedeće definicije:
„38.
‚operator tržišta električne energije’, pravna osoba koja osigurava organizaciju i upravljanje centraliziranim tržištima, izuzev tržišta uravnoteženja, radi kratkoročnog, srednjoročnog i dugoročnog trgovanja na veliko električnom energijom.
[…]
49.
‚centralizirano tržište električne energije’ znači organizacijski okvir unutar kojeg se odvijaju transakcije električne energije između različitih gospodarskih subjekata putem operatora tržišta električne energije ili operatora prijenosnog sustava na temelju posebnih pravila koja je donijelo nadležno tijelo; u ovoj glavi, pojmovi ‚centralizirano tržište električne energije’ i ‚organizirano tržište električne energije’ imaju isto značenje.”
Člankom 10. stavkom 2. točkom (f) tog zakona određuje se:
„Nadležno tijelo izdaje dozvole za:
[…]
(f)
upravljanje centraliziranim tržištima – dodjeljuje se samo jedna dozvola operatoru tržišta električne energije i samo jedna dozvola operatoru tržišta uravnoteženja.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
BRM je društvo koje na temelju rumunjskog prava ima opću nadležnost za upravljanje tržištima od javnog interesa. To je društvo 20. kolovoza 2020. ANRE‑u podnijelo zahtjev za izdavanje dozvole za organizaciju i upravljanje centraliziranim tržištima električne energije, pozivajući se na Uredbu 2019/943. Dana 21. rujna 2020. ANRE je obavijestio BRM o odbijanju njegova zahtjeva. To je društvo stoga uložilo tužbu pred Curteom de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska), sudom koji je uputio zahtjev, kojom traži da se ANRE‑u naloži da mu izda zatraženu dozvolu, pozivajući se na stupanje na snagu te uredbe 1. siječnja 2020.
U prilog toj tužbi BRM ističe da iz navedene uredbe, a osobito njezina članka 1. točaka (b) i (c), članka 3., kao i iz članka 10. stavaka 4. i 5., u vezi s Direktivom 2019/944, proizlazi da su nacionalna regulatorna tijela dužna osigurati stvarno tržišno natjecanje između operatora tržišta električne energije te u svakom slučaju moraju spriječiti postojanje protutržišnog monopola. Stoga mu se ne može uskratiti pravo trgovanja na tržištu proizvoda i usluga koji se odnose na električnu energiju. Osobito ističe da se načela slobodnog tržišnog natjecanja utvrđena Uredbom 2019/943, koja, prema njegovu mišljenju, uključuju suzbijanje monopolističkog ponašanja, odnose i na operatora tržišta električne energije, kako je definiran u članku 2. točki 7. te uredbe.
ANRE odgovara pozivajući se na članak 10. stavak 2. točku (f) Zakona br. 123/2012 i činjenicu da je na dan njegova stupanja na snagu dozvola za upravljanje centraliziranim tržištima električne energije već bila dodijeljena društvu OPCOM SA 20. prosinca 2001. u trajanju od 25 godina, tako da taj operator ima monopol u tom području. Također pojašnjava da je OPCOM bio određen kao NEMO tržišta dan unaprijed i unutardnevnog tržišta električne energije, za zonu trgovanja Rumunjske, na temelju članka 5. Uredbe 2015/1222, i da je to kasnije produljeno do 20. prosinca 2026. Navodi da taj članak 5., pružajući državama članicama mogućnost da odrede samo jedan NEMO, omogućuje postojanje monopola.
Prema mišljenju ANRE‑a, odredbe Uredbe 2019/943 nisu, s druge strane, relevantne u tom pogledu jer se tom uredbom državama članicama nigdje ne nalaže da odrede više operatora čija je zadaća organizirati i upravljati centraliziranim tržištima električne energije radi trgovanja na veliko električnom energijom. Usto, budući da je tržište električne energije u Rumunjskoj ograničene veličine, stvaranje dvaju odvojenih tržišta samo bi dovelo do raspodjele ponuda istih ponuditelja, što bi dovelo do povrede pravila tržišnog natjecanja.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da Sud još nije tumačio Uredbu 2019/943 te smatra da njezino ispravno tumačenje i primjena nisu jasni. Međutim, kad bi Sud presudio da se njezine odredbe primjenjuju na operatora tržišta električne energije, da one od svojeg stupanja na snagu državi članici zabranjuju, tumačene zasebno ili zajedno s Direktivom 2019/944, da nastavi odobravati samo jednu dozvolu za upravljanje cjelokupnim tržištem električne energije te države te da dodjela države članice samo jedne takve dozvole predstavlja ograničenje tržišnog natjecanja u smislu članaka 101. i 102. UFEU‑a, u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a i člankom 106. stavkom 1. UFEU‑a, svako od tih tumačenja u velikoj bi mjeri utjecalo na ocjenu koju valja provesti. On stoga prihvaća BRM‑ov zahtjev za upućivanje Sudu zahtjeva za prethodnu odluku.
U tim je okolnostima Curtea de Apel București (Žalbeni sud u Bukureštu) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1)
Zabranjuje li se Uredbom [2019/943], konkretno člankom 1. točkom (b) i člankom 3. te uredbe, uzimajući u obzir odredbe Direktive [2019/944] da država članica od trenutka njezina stupanja na snagu nastavi s dodjeljivanjem samo jedne dozvole za organizaciju i upravljanje centraliziranim tržištima energije? Postoji li od 1. siječnja 2020. obveza Rumunjske Države da spriječi monopol koji postoji u pogledu upravljanja tržištem električne energije?
2.
Je li osobnim područjem primjene načela slobodnog tržišnog natjecanja iz Uredbe 2019/943, konkretno članka 1. točaka (b) i (c) odnosno članka 3., obuhvaćen operator određenog tržišta električne energije kao što je robna burza? Je li u svrhu odgovora na to pitanje relevantna činjenica da za definiciju tržišta električne energije članak 2. točka 40. Uredbe 2019/943 upućuje na definiciju tržišta električne energije iz članka 2. točke 9. Direktive 2019/944?
3.
Treba li činjenicu da određena država članica dodjeljuje samo jednu dozvolu za upravljanje tržištem električne energije smatrati ograničavanjem tržišnog natjecanja u smislu članaka 101. i 102. UFEU‑a u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a i člankom 106. stavkom 1. UFEU‑a?”
O prethodnim pitanjima
Prvo i drugo pitanje
Uvodno valja utvrditi, kao prvo, da je Direktiva 2019/944, o kojoj je riječ u prvom i drugom pitanju, u skladu sa svojim člankom 72. stavila izvan snage Direktivu 2009/72 tek s učinkom od 1. siječnja 2021., odnosno nakon što je BRM podnio svoj zahtjev za dodjelu dozvole za organizaciju i upravljanje centraliziranim tržištima električne energije, kao i nakon što je ANRE donio odluku koja je predmet glavnog postupka, tako da se ta prva direktiva na taj spor ne primjenjuje
ratione temporis
, za razliku od druge direktive. Međutim, budući da Uredba 2019/943 utvrđuje određene definicije upućivanjem na definicije navedene u Direktivi 2019/944, valja smatrati da su potonje definicije sastavni dio te uredbe i da ih se stoga, u slučaju potrebe, može uzeti u obzir za analizu prvih dvaju pitanja.
Kao drugo, valja istaknuti da se glavni postupak odnosi na ANRE‑ovo odbijanje dodjele BRM‑u dozvole za organizaciju i upravljanje tržištima električne energije, pri čemu je ANRE „regulatorno tijelo” u smislu članka 2. točke 2. Uredbe 2019/943, koje je odredila Rumunjska, te se to odbijanje temelji na članku 10. stavku 2. točki (f) Zakona br. 123/2012.
Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev, ta odredba predviđa da se na razini te države članice dodjeljuje samo jedna dozvola operatora tržišta električne energije, u smislu tog zakona, s obzirom na to da taj operator osigurava, u skladu s definicijom iz članka 3. točke 38. navedenog zakona, organizaciju i upravljanje centraliziranim tržištima električne energije, osim tržišta uravnoteženja, s ciljem kratkoročnog, srednjoročnog i dugoročnog trgovanja na veliko električnom energijom. U skladu s točkom 49. tog članka, pojam „centralizirano tržište električne energije” obuhvaća organizirani okvir u kojem se odvijaju transakcije električne energije između različitih gospodarskih subjekata posredstvom operatora tržišta električne energije.
Osim toga, u predmetu u glavnom postupku nesporno je – kada je BRM podnio svoj zahtjev za izdavanje dozvole za operatora tržišta električne energije, u smislu istog zakona, čije je odbijanje bilo povod glavnom postupku – da je jedina dozvola predviđena tada važećim nacionalnim zakonodavstvom već bila dodijeljena OPCOM‑u, koji je stoga imao monopol u Rumunjskoj nad uslugama posredovanja kratkoročnim, srednjoročnim i dugoročnim ponudama prodaje i kupnje električne energije na veleprodajnim tržištima. U tom pogledu, rumunjska je vlada na raspravi pred Sudom pojasnila da ta tržišta odgovaraju unutardnevnom tržištu, tržištu dan unaprijed i dugoročnom tržištu. Međutim, OPCOM nije stranka u glavnom postupku i taj se postupak ne odnosi ni na njegovo ponašanje na tržištu, s obzirom na to da taj spor proizlazi samo iz primjene rumunjskog regulatornog tijela nacionalnog zakonodavstva iz kojeg proizlazi postojanje tog monopola.
S obzirom na te okolnosti, valja utvrditi da je drugo pitanje, kojim sud koji je uputio zahtjev nastoji doznati, s jedne strane, mora li operator tržišta električne energije poštovati načela navedena u članku 1. točkama (b) i (c) Uredbe 2019/943 i, s druge strane, je li u tom pogledu relevantno da je pojam „tržišta električne energije” u smislu te uredbe definiran u njezinu članku 2. točki 40. upućivanjem na definiciju tog pojma koja se nalazi u članku 2. točki 9. Direktive 2019/944, korisno za glavni spor samo ako se razumije tako da se njime želi utvrditi protivi li se tim načelima ili toj definiciji nacionalni propis koji predviđa da samo jedan operator tržišta električne energije, u smislu članka 2. točke 7. navedene uredbe, može zakonito poslovati na tom tržištu.
U tim okolnostima valja razumjeti da svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Uredbu 2019/943, osobito članak 1. točke (b) i (c), članak 2. točku 40. i članak 3. te uredbe, u vezi s Direktivom 2009/72, tumačiti na način da joj se protivi propis države članice na temelju kojeg se održava na snazi nacionalni pravni monopol usluga posredovanja ponudama prodaje i kupnje električne energije na veleprodajnim tržištima koji se odnosi kako na veleprodajno tržište dan unaprijed i unutardnevno tržište tako i na dugoročno veleprodajno tržište.
U tom pogledu valja navesti da je cilj Uredbe 2019/943, u skladu s njezinim člankom 1. točkom (a), odrediti osnovu za učinkovito postizanje ciljeva energetske unije i posebno okvira klimatske i energetske politike do 2030. i, u skladu s točkom (b) tog članka, odrediti temeljna načela za dobro funkcionirajuća, integrirana tržišta električne energije, kojima se svim pružateljima resursa i kupcima električne energije omogućuje nediskriminirajući pristup mreži, osnažuju kupci, osigurava konkurentnost na globalnom tržištu, kao i upravljanje potrošnjom, skladištenje energije i energetska učinkovitost, te olakšava agregacija distribuirane potražnje i ponude i omogućuje integracija tržišta i sektorska integracija te na tržištu utemeljene naknade za električnu energiju proizvedenu iz obnovljivih izvora.
U tom kontekstu, cilj članka 1. točke (c) navedene uredbe je odrediti poštena pravila za prekograničnu razmjenu električne energije te tako povećati konkurentnost na unutarnjem tržištu električne energije, uzimajući u obzir posebne karakteristike nacionalnih i regionalnih tržišta, uključujući uspostavljanje mehanizma naknade za prekogranični protok električne energije i određivanje usklađenih načela za naknade za prekogranični prijenos i dodjelu raspoloživih kapaciteta interkonekcija između nacionalnih prijenosnih sustava.
Navedeni članak 1. u točki (d) dodaje da je cilj te uredbe olakšati nastanak dobro funkcionirajućeg i transparentnog veleprodajnog tržišta koje doprinosi visokoj razini sigurnosti opskrbe električnom energijom te predvidjeti mehanizme za usklađivanje pravila za prekograničnu razmjenu električne energije.
Kad je riječ o članku 3. Uredbe 2019/943, u njemu su navedena načela djelovanja na tržištima električne energije koja osiguravaju države članice, regulatorna tijela, operatori prijenosnih sustava, operatori distribucijskih sustava, operatori tržišta i delegirani operatori. Među njima su, u tom članku 3. točki (a), načelo prema kojem se cijene formiraju na temelju ponude i potražnje; u točki (b), načelo prema kojem pravila tržišta potiču slobodno formiranje cijena i izbjegavaju aktivnosti koje sprječavaju formiranje cijena na temelju ponude i potražnje; u točki (h), načelo prema kojem se postepeno uklanjaju prepreke prekograničnim protocima električne energije između zona trgovanja ili država članica, i prekograničnim transakcijama na tržištima električne energije te povezanim tržištima usluga; u točki (o), načelo prema kojem se u razmjenama može transparentno trgovati dugoročnim proizvodima za zaštitu od rizika, a o dugoročnim ugovorima o opskrbi električnom energijom može se pregovarati izvan burze, pod uvjetom da se poštuje pravo tržišnog natjecanja Unije i, u točki (p), načelo prema kojem se tržišnim pravilima olakšava trgovina proizvodima diljem Unije.
Iako, kao što je to u biti naveo i nezavisni odvjetnik u točki 22. svojeg mišljenja, te odredbe nameću državama članicama i nacionalnim regulatornim tijelima određene obveze kako bi se potaknulo tržišno natjecanje na tržištima električne energije, u smislu članka 2. točke 40. Uredbe 2019/943, ipak valja utvrditi da nijedna od njih kao ni bilo koja druga odredba te uredbe ne predviđa pravilo koje se odnosi na trgovinu na tim tržištima koje bi se moglo tumačiti, čak i u svjetlu ciljeva koji se nastoje postići navedenom uredbom, na način da mu se kao takvom protivi to da se u državi članici zadrži nacionalni pravni monopol usluga posredovanja ponudama prodaje i kupnje električne energije na veliko, poput onog u glavnom postupku.
Konkretno, na temelju činjenice da upućivanjem na članak 2. točku 9. Direktive 2019/944 članak 2. točka 40. Direktive 2019/943 definira pojam „tržišta električne energije” kao „tržišta koja uključuju izvanburzovna tržišta i burze električne energije, za trgovanje električnom energijom, kapacitetima, uslugama uravnoteženja i pomoćnim uslugama u svim vremenskim okvirima, uključujući terminska tržišta, tržišta za dan unaprijed i unutardnevna tržišta” te se tako odnosi na „burze električne energije”, ne može se utvrditi da iz takve definicije proizlazi zabrana državama članicama da zadrže nacionalni pravni monopol poput onog u glavnom postupku, s obzirom na to da u Uredbi 2019/943 nema nijedne odredbe u tom smislu.
Takva zabrana ne može se izvesti ni iz članka 10. stavaka 4. i 5. te uredbe, na koji se BRM poziva pred sudom koji je uputio zahtjev. Naime, te odredbe – koje ulaze u okvir načela utvrđenog u stavku 1. tog članka, prema kojem se nikakva gornja ni donja ograničenja ne primjenjuju na veleprodajnu cijenu električne energije – samo u biti predviđaju da regulatorna tijela moraju utvrditi politike i mjere koje se primjenjuju na njihovu području, kojima se može neizravno ograničiti formiranje veleprodajnih cijena ili spriječiti zlouporabu vladajućeg položaja ili neučinkovito definirane zone trgovanja, a kad je utvrđena politika ili mjera koja bi mogla doprinijeti neizravnom ograničavanju oblikovanja veleprodajnih cijena, nadležno tijelo poduzima sve prikladne mjere kako bi uklonilo ili, ako to nije moguće, smanjilo utjecaj te politike ili te mjere na strategije trgovanja.
Nadalje, valja, s jedne strane, naglasiti da samo držanje vladajućeg položaja kao takvo ne predstavlja zlouporabu u smislu članka 102. UFEU‑a i, s druge strane, podsjetiti na to da sama činjenica stvaranja vladajućeg položaja dodjeljivanjem posebnih ili isključivih prava u smislu članka 106. stavka 1. UFEU‑a nije sama po sebi nespojiva s člankom 102. UFEU‑a (presuda od 26. listopada 2017., Balgarska energiyna borsa,
C‑347/16
,
EU:C:2017:816
, t.
54.
i navedena sudska praksa).
Isti zaključak kao i onaj iz točke 34. ove presude u vezi s odredbama Uredbe 2019/943 nameće se u pogledu Direktive 2009/72, kojom se ne provodi potpuno usklađivanje unutarnjeg tržišta električne energije, nego se samo utvrđuje određeni broj općih načela koja države članice moraju poštovati radi postizanja konkurentnog, sigurnog i održivog tržišta električne energije u području okoliša (vidjeti u tom smislu presudu od 17. rujna 2020., Hidroelectrica,
C‑648/18
,
EU:C:2020:723
, t.
27.
).
Konkretno, članak 37. stavak 1. točka (j) te direktive, koji u biti odgovara članku 59. stavku 1. točki (o) Direktive 2019/944 na koji se BRM pozvao pred Sudom, ograničava se, u mjeri u kojoj je to relevantno za ovaj predmet, na povjeravanje nacionalnim regulatornim tijelima zadaće „praćenj[a] stupnja i učinkovitosti otvaranja tržišta i tržišnog natjecanja na razinama veleprodaje i maloprodaje, uključujući burze električne energije”, kao i praćenja „bilo kojeg narušavanja ili ograničavanja tržišnog natjecanja”. Stoga valja utvrditi da iz nedvosmislenog teksta te odredbe proizlazi da ona uopće ne nalaže tim tijelima poduzimanje mjera kako bi se okončalo postojanje nacionalnog pravnog monopola usluga posredovanja ponudama prodaje i kupnje električne energije, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku.
Uzimajući navedeno u obzir, kako bi pružio svrsishodan odgovor sudu koji mu je uputio prethodno pitanje, Sud može uzeti u obzir pravna pravila Unije na koja se nacionalni sud nije pozvao u svojem pitanju (presuda od 17. listopada 2019., Comida paralela 12,
C‑579/18
,
EU:C:2019:875
, t.
22.
i navedena sudska praksa).
Stoga je važno najprije i s obzirom na to da je u glavnom postupku riječ o postojanju monopola nad uslugama posredovanja ponudama prodaje i kupnje električne energije na veleprodajnom tržištu dan unaprijed i unutardnevnom tržištu, navesti da članak 5. stavak 1. prvi podstavak Uredbe 2015/1222 predviđa da ako u državi članici ili zoni trgovanja države članice u trenutku stupanja na snagu te uredbe već postoji nacionalni pravni monopol za usluge trgovanja dan unaprijed i unutardnevnog trgovanja električnom energijom kojim se isključuje određivanje više od jednog NEMO‑a, predmetna država članica mora o tome izvijestiti Komisiju u roku od dva mjeseca od stupanja te uredbe na snagu i može odbiti određivanje više od jednog NEMO‑a po zoni trgovanja.
Stavak 2. tog članka 5. pojašnjava da se u smislu te uredbe smatra da nacionalni pravni monopol postoji ako je nacionalnim pravom izričito predviđeno da u državi članici ili zoni trgovanja države članice usluge trgovanja dan unaprijed i unutardnevnog trgovanja može obavljati najviše jedan subjekt. U stavku 3. navedenog članka 5. dodaje se, među ostalim, da, ako Komisija na temelju izvješća koje treba izraditi dvije godine nakon stupanja na snagu navedene uredbe smatra da nema opravdanja za nastavak nacionalnih pravnih monopola ili za daljnje odbijanje države članice da dopusti prekogranično trgovanje nominiranog operatora tržišta električne energije određenog u drugoj državi članici, Komisija može razmotriti odgovarajuće zakonodavne ili druge prikladne mjere kojima će se dodatno povećati tržišno natjecanje i trgovanje između i unutar država članica.
Iz tih odredbi proizlazi da iako je u trenutku stupanja na snagu Uredbe 2015/1222, odnosno, primjenom njezina članka 84., 14. kolovoza 2015., u državi članici postojao nacionalni pravni monopol za usluge trgovanja dan unaprijed i unutardnevnog trgovanja električnom energijom, ta država članica, na temelju članka 5. stavka 1. Uredbe 2015/1222, može zadržati taj monopol, u uvjetima predviđenima tim člankom i, posljedično, može odbiti određivanje više od jednog NEMO‑a po zoni trgovanja.
U ovom je predmetu nesporno da je na taj datum u Rumunjskoj postojao takav monopol za usluge trgovanja dan unaprijed i unutardnevnog trgovanja električnom energijom i to u korist društva OPCOM kao nominiranog operatora tržišta električne energije u smislu članka 2. drugog stavka točke 23. te uredbe, pri čemu je definicija tog pojma iz te odredbe u biti preuzeta u članku 2. točki 8. Uredbe 2019/943; da je Komisija o tome bila obaviještena u skladu s onim što se predviđa člankom 5. stavkom 1. Uredbe 2015/1222 i da u toj fazi nije donijela nikakvu zakonodavnu ili prikladnu u mjeru u smislu članka 5. stavka 3. potonje uredbe, zahtijevajući ukidanje monopola.
Slijedom toga, valja utvrditi da iz Uredbe 2019/943, osobito iz članka 1. točaka (b) i (c), članka 2. točke 40. i članka 3. te uredbe, u vezi s Direktivom 2009/72, i iz članka 5. Uredbe 2015/1222 proizlazi da se tim odredbama ne protivi to da država članica zadrži nacionalni pravni monopol nad uslugama posredovanja ponudama prodaje i kupnje električne energije koji se odnosi na veleprodajna tržišta dan unaprijed i unutardnevna tržišta, pod uvjetom da je taj monopol već postojao u toj državi članici u trenutku stupanja na snagu Uredbe 2015/1222.
Kao drugo, u mjeri u kojoj je u glavnom postupku riječ o monopolu nad uslugama posredovanja ponudama prodaje i kupnje električne energije na veleprodajnom dugoročnom tržištu, valja podsjetiti na to da svaku nacionalnu mjeru koja se odnosi na područje koje je iscrpno usklađeno na razini Unije treba ocjenjivati s obzirom na odredbe te mjere usklađivanja, a ne s obzirom na odredbe primarnog prava (presuda od 17. rujna 2020., Hidroelectrica,
C‑648/18
,
EU:C:2020:723
, t.
25.
i navedena sudska praksa). Međutim, s obzirom na to da takve usluge posredovanja nisu iscrpno usklađene na razini Unije, nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, u dijelu u kojem se odnosi na takav monopol na veleprodajnom dugoročnom tržištu električne energije, načelno treba ocijeniti s obzirom na relevantne odredbe primarnog prava (vidjeti analogijom presudu od 12. studenoga 2015., Visnapuu,
C‑198/14
,
EU:C:2015:751
, t.
48.
).
U tom pogledu iz sudske prakse Suda proizlazi da nacionalni propis koji obavljanje gospodarske djelatnosti podvrgava sustavu isključivosti u korist jednog javnog ili privatnog subjekta, može predstavljati osobito ograničenje kako slobode poslovnog nastana tako i slobode pružanja usluga (presuda od 23. veljače 2016., Komisija/Mađarska,
C‑179/14
,
EU:C:2016:108
, t.
164.
i navedena sudska praksa), za koje dakle treba ocijeniti može li se opravdati važnim razlogom u općem interesu i, prema potrebi, može li zajamčiti ostvarenje cilja kojem teži te prekoračuje li ono što je nužno za njegovo ostvarenje (vidjeti u tom smislu presudu od 23. veljače 2016., Komisija/Mađarska,
C‑179/14
,
EU:C:2016:108
, t.
165.
i
166.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, kad je riječ o ovom predmetu, valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, odredbe UFEU‑a u području slobode poslovnog nastana i slobode pružanja usluga u načelu se ne primjenjuju u situaciji u kojoj se svi elementi ograničavaju na unutarnja pitanja jedne države članice (vidjeti u tom smislu presude od 15. studenog 2016., Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, t.
47.
i navedenu sudsku praksu te od 18. siječnja 2022., Thelen Technopark Berlin,
C‑261/20
,
EU:C:2022:33
, t.
50.
).
U točkama 50. do 53. presude od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten (
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
) Sud je podsjetio na četiri slučaja u kojima se, međutim, za rješavanje sporova u glavnom postupku može pokazati potrebnim protumačiti odredbe Ugovorâ o temeljnim slobodama unatoč tomu što su svi elementi navedenih sporova ograničeni na jednu državu članicu, zbog čega su ti zahtjevi za prethodnu odluku proglašeni dopuštenima (presuda od 20. rujna 2018., Fremoluc,
C‑343/17
,
EU:C:2018:754
, t.
20.
).
Sud je u točki 54. presude od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten (
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
) pojasnio da u tim četirima slučajevima on ne može, s obzirom na to da mu je sud koji je uputio zahtjev samo naveo činjenicu da se dotični nacionalni propis bez razlike primjenjuje na državljane dotične države članice i na državljane drugih država članica, utvrditi da je zahtjev za prethodno tumačenje odredaba UFEU‑a o temeljnim slobodama potreban za rješavanje spora koji se pred njim vodi. Naime, konkretni elementi koji omogućuju utvrđenje veze između predmeta odnosno okolnosti spora, čiji su svi elementi ograničeni unutar dotične države članice, i tih članaka moraju proizlaziti iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku (vidjeti također presudu od 20. rujna 2018., Fremoluc,
C‑343/17
,
EU:C:2018:754
, t.
21.
).
Sud je u točki 55. presude od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten (
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
) dodao da u kontekstu situacije čiji su svi elementi ograničeni unutar jedne države članice, sud koji je uputio zahtjev treba, sukladno zahtjevima iz članka 94. Poslovnika Suda, navesti Sudu po čemu je, unatoč potpuno unutarnjoj naravi, spor koji se pred njim vodi povezan s odredbama prava Unije o temeljnim slobodama tako da je zatraženo prethodno tumačenje potrebno za rješavanje tog spora.
Konkretnije, iz tih zahtjeva proizlazi da, kako bi se smatralo da takva povezanost postoji, u zahtjevu za prethodnu odluku moraju se istaknuti konkretni elementi, odnosno izvjesne, a ne hipotetske indicije, iz kojih se sa sigurnošću može izvesti zaključak o postojanju zahtijevane veze te se sud koji je uputio zahtjev ne može zadovoljiti podnošenjem Sudu elemenata koji omogućuju da se postojanje takve veze ne isključi ili koji, razmatrani apstraktno, mogu u tom smislu predstavljati indicije, nego, naprotiv, mora pružiti objektivne i podudarne elemente koji Sudu omogućuju provjeru postoji li navedena veza (vidjeti u tom smislu presudu od 20. rujna 2018., Fremoluc,
C‑343/17
,
EU:C:2018:754
, t.
28.
i
29.
kao i navedenu sudsku praksu).
Ta razmatranja koja se odnose na dopuštenost prethodnih pitanja
a fortiori
vrijede kako bi se utvrdilo može li Sud, kako bi dao koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 40. ove presude, uzeti u obzir pravila prava Unije na koja se nacionalni sud nije pozvao u tekstu svojeg pitanja.
Međutim, u ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u tom zahtjevu nije naveo nijedan element, u smislu sudske prakse navedene u točkama 51. i 52. ove presude, iz kojeg proizlazi da je spor u glavnom postupku – koji se vodi između društva rumunjskog prava i rumunjskog regulatornog tijela u vezi sa zakonitošću odluke tog tijela kojom se tom društvu, u skladu s nacionalnim propisima, odbija izdavanje dozvole u svrhu organizacije i upravljanja tržištima električne energije na državnom području te države članice – povezan, unatoč tom isključivo unutarnjem karakteru, s odredbama UFEU‑a o temeljnim slobodama i da je situacija iz glavnog postupka stoga obuhvaćena jednim od četiriju slučajeva iz točaka 50. do 53. presude od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten (
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
).
Konkretno, iako je Federaţia Europeană a Comercianţilor de Energie (Europska federacija trgovaca energijom) intervenijent u glavnom postupku, odluka kojom se upućuje zahtjev ne sadržava nijedan element koji bi upućivao na to kako je ta federacija uključena u taj spor niti je u njoj na bilo koji način spomenuto u kojoj mjeri intervencija te federacije u navedeni spor samo u stadiju žalbe pred sudom koji je uputio zahtjev može tom sporu dodijeliti poveznicu navedenim odredbama UFEU‑a.
Isto tako, iako – kao što to proizlazi, među ostalim, iz primjenjivog pravnog okvira – električna energija može biti predmet prekogranične razmjene, kao što i usluge posredovanja o kojima je riječ u glavnom postupku mogu u teoriji pružati operatori s poslovnim nastanom u drugim državama članicama, valja utvrditi da su takve pretpostavke, koje, uostalom, čak ni sud koji je uputio zahtjev ne predviđa, u ovom slučaju i uzimajući u obzir sudsku praksu navedenu u točkama 50. do 52. ove presude, očito nedostatne da bi Sud mogao utvrditi da se u glavnom postupku primjenjuje jedna od temeljnih sloboda zajamčenih UFEU‑om.
Slijedom toga, iako iz Uredbe 2019/943, osobito iz članka 1. točaka (b) i (c), članka 2. točke 40. i članka 3. te uredbe, u vezi s Direktivom 2009/72, proizlazi da se tim odredbama ne protivi to da država članica zadrži nacionalni pravni monopol nad uslugama posredovanja ponudama prodaje i kupnje električne energije koji se odnosi na veleprodajno terminsko tržište, to tumačenje ne utječe na analizu, u slučaju potrebe, zakonitosti zadržavanja takvog monopola s obzirom na relevantne odredbe primarnog prava Unije, među kojima su, ovisno o slučaju, one u vezi sa slobodom poslovnog nastana i pružanja usluga.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da Uredbu 2019/943, osobito članak 1. točke (b) i (c), članak 2. točku 40. kao i njezin članak 3., u vezi s Direktivom 2009/72, treba tumačiti na način da joj se:
–
ne protivi propis države članice na temelju kojeg je zadržan nacionalni pravni monopol nad uslugama posredovanja ponudama prodaje i kupnje električne energije koji se odnosi na veleprodajno tržište dan unaprijed i unutardnevno tržište, pod uvjetom da je taj monopol već postojao u toj državi članici u trenutku stupanja na snagu Uredbe 2015/1222, u skladu s njezinim člankom 5.;
–
ne protivi propis države članice na temelju kojeg je zadržan nacionalni pravni monopol nad uslugama posredovanja ponudama prodaje i kupnje električne energije koji se odnosi na veleprodajno terminsko tržište, pri čemu usklađenost takvog propisa s pravom Unije treba ocijeniti s obzirom na relevantne odredbe primarnog prava Unije.
Treće pitanje
Uzimajući u obzir odgovor na prva dva pitanja, iz kojeg u biti proizlazi da članak 5. Uredbe 2015/1222 dopušta, pod u njemu navedenim uvjetima, održavanje nacionalnog pravnog monopola nad uslugama posredovanja ponudama prodaje i kupnje električne energije koji se odnosi na veleprodajno tržište dan unaprijed i unutardnevno tržište, treće pitanje valja preformulirati na način da njime sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 101. i 102. UFEU‑a, u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a i člankom 106. stavkom 1. UFEU‑a tumačiti na način da propis države članice kojim se na razini te države članice predviđa odobravanje samo jedne dozvole u svrhu pružanja usluga posredovanja ponudama prodaje i kupnje električne energije na veleprodajnom terminskom tržištu čini ograničenje tržišnog natjecanja u smislu tih odredbi.
U tom pogledu treba podsjetiti na to da nužnost tumačenja prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sudu podrazumijeva da je on definirao činjenični i pravni okvir unutar kojeg se pojavljuju pitanja koja postavlja ili da je barem pojasnio činjenične postavke na kojima zasniva ta pitanja. Naime, u okviru postupka iz članka 267. UFEU‑a Sud je isključivo ovlašten izjasniti se o tumačenju nekog Unijina akta polazeći od činjenica koje mu navede nacionalni sud (presude od 26. listopada 2017., Balgarska energiyna borsa,
C‑347/16
,
EU:C:2017:816
, t.
56.
i navedena sudska praksa, kao i od 16. srpnja 2020., Adusbef i dr.,
C‑686/18
,
EU:C:2020:567
, t.
36.
).
Taj zahtjev vrijedi osobito u području tržišnog natjecanja, za koje su karakteristične složene činjenične i pravne situacije (presude od 26. listopada 2017., Balgarska energiyna borsa,
C‑347/16
,
EU:C:2017:816
, t.
57.
i navedena sudska praksa, kao i od 3. ožujka 2021., Poste Italiane et Agenzia delle entrate – Riscossione,
C‑434/19 i C‑435/19
,
EU:C:2021:162
, t.
77.
i navedena sudska praksa).
Važno je naglasiti da podaci dostavljeni u zahtjevima za prethodnu odluku ne služe samo tomu da omoguće Sudu davanje korisnih odgovora već također da omoguće vladama država članica kao i drugim zainteresiranim strankama podnošenje očitovanja sukladno članku 23. Statuta Suda Europske unije (presuda od 26. listopada 2017., Balgarska energiyna borsa,
C‑347/16
,
EU:C:2017:816
, t.
58.
i navedena sudska praksa). Sud je dužan – vodeći računa o činjenici da se na temelju te odredbe zainteresirane osobe obavještava samo o odlukama kojima se upućuje prethodno pitanje – paziti da zaštiti tu mogućnost (presuda od 2. rujna 2021., Irish Ferries,
C‑570/19
,
EU:C:2021:664
, t.
134.
i navedena sudska praksa).
Sadržaj zahtjeva za prethodnu odluku izričito je propisan člankom 94. Poslovnika, s kojim je sud koji je uputio zahtjev dužan biti upoznat, u okviru suradnje uspostavljene člankom 267. UFEU‑a, te kojeg se dužan strogo pridržavati (presuda od 26. listopada 2017., Balgarska energiyna borsa,
C‑347/16
,
EU:C:2017:816
, t.
59.
i navedena sudska praksa). Na zahtjeve u vezi s tim sadržajem podsjeća se u točki 13., 15. i 16. Preporuka Suda Europske unije namijenjenih nacionalnim sudovima koje se odnose na pokretanje prethodnog postupka (
SL 2019., C 380, str. 1
.).
U ovom slučaju odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne sadržava nikakvo objašnjenje o razlozima koji su nacionalni sud naveli na to da postavi pitanje o tumačenju članaka 101. i 102. UFEU‑a u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a i člankom 106. stavkom 1. UFEU‑a. Konkretno, taj sud ne iznosi razloge zbog kojih bi te odredbe bile primjenjive u glavnom postupku ni zbog čega bi nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku mogao ugroziti te odredbe.
Budući da Sud ne raspolaže elementima potrebnima za davanje korisnog odgovora na treće pitanje, treba zaključiti da je ono nedopušteno.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

Uredbu (EU) 2019/943 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. lipnja 2019. o unutarnjem tržištu električne energije, konkretno njezin članak 1. točke (b) i (c) i članak 2. točku 40., kao i njezin članak 3., u vezi s Direktivom 2009/72/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i stavljanju izvan snage Direktive 2003/54/EZ,

treba tumačiti na način da joj se:

–
ne protivi propis države članice na temelju kojeg je zadržan nacionalni pravni monopol nad uslugama posredovanja ponudama prodaje i kupnje električne energije koji se odnosi na veleprodajno tržište dan unaprijed i unutardnevno tržište, pod uvjetom da je taj monopol već postojao u toj državi članici u trenutku stupanja na snagu Uredbe Komisije (EU) 2015/1222 od 24. srpnja 2015. o uspostavljanju smjernica za dodjelu kapaciteta i upravljanje zagušenjima, u skladu s njezinim člankom 5.;
–
ne protivi propis države članice na temelju kojeg je zadržan nacionalni pravni monopol nad uslugama posredovanja ponudama prodaje i kupnje električne energije koji se odnosi na veleprodajno terminsko tržište, pri čemu usklađenost takvog propisa s pravom Unije treba ocijeniti s obzirom na relevantne odredbe primarnog prava Unije.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: rumunjski