CELEX: 62017CJ0572
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Autortiesības un blakustiesības
Direktīva 2001/29/EK
4. panta 1. punkts
Izplatīšanas tiesības
Pārkāpums
Tirdzniecībai paredzētās preces, kas satur ar autortiesībām aizsargātus motīvus
Uzglabāšana tirdzniecības nolūkos
No tirdzniecības vietas nošķirta noliktava

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (
OV 2001, L 167, 10. lpp.
) 4. panta 1. punkta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar kriminālprocesu, ko uzsāka
riksåklagaren
(Zviedrijas Karalistes prokuratūra) pret
Imran Syed
par pārkāpumu attiecībā uz preču zīmēm un tiesību uz literāro un māksliniecisko īpašumu aizskārumu.
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
Pasaules Intelektuālā īpašuma organizācija (
WIPO
) Ženēvā 1996. gada 20. decembrī pieņēma
WIPO
līgumu par autortiesībām (turpmāk tekstā – “LA”), kas Eiropas Kopienas vārdā apstiprināts ar Padomes 2000. gada 16. marta Lēmumu 2000/278/EK (
OV 2000, L 89, 6. lpp.
) un stājies spēkā attiecībā uz Eiropas Savienību 2010. gada 14. martā (
OV 2010, L 32, 1. lpp.
).
LA 6. panta “Izplatīšanas tiesības” 1. punktā ir paredzēts:
“Literāro un mākslas darbu autoriem ir ekskluzīvas tiesības atļaut padarīt sabiedrībai pieejamu savu darbu oriģinālu un kopijas, tās pārdodot vai nododot īpašumtiesības uz tām citādi.”
Savienības tiesības
Direktīvas 2001/29 4. panta “Izplatīšanas tiesības” 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis autoriem paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt jebkādā veidā publiski izplatīt viņu darbu oriģinālus vai kopijas, tos pārdodot vai kā citādi.”
Zviedrijas tiesības
Ar
lag
(1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk
(Likums (1960:729) par autortiesībām uz literārajiem un mākslas darbiem) Zviedrijas tiesībās tika transponēta Direktīva 2001/29.
Šā likuma 53. pantā ir paredzēts:
“Ikviens, kurš tīši vai aiz rupjas neuzmanības veic “rīcību” attiecībā uz literāru vai mākslas darbu, pārkāpjot 1. un 2. nodaļā paredzētās autortiesības uz šo darbu vai pārkāpjot 41. panta otro daļu vai 50. pantu, soda ar naudas sodu vai brīvības atņemšanu līdz diviem gadiem.”
Atbilstoši minētā likuma 2. pantam ar šādu “rīcību” attiecībā uz literāru vai mākslas darbu it īpaši ir uzskatāma literārā vai mākslinieciskā darba izmantošana, darot to pieejamu sabiedrībai bez autortiesību īpašnieka piekrišanas. Šī panta trešās daļas 4. punktā ir precizēts – ir uzskatāms, ka darbs sabiedrībai ir darīts pieejams gadījumā, kad darba kopijas sabiedrībā tiek izplatītas, tās laižot tirdzniecībā, nomājot, patapinot vai kā citādi izplatot.
Šis likums tieši neaizliedz aizsargāto preču glabāšanu, lai tirgotu tās.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
I. Syed
Stokholmā (Zviedrija) pārvalda preču mazumtirdzniecības veikalu, kurā viņš pārdod apģērbu un apģērbu piederumus, uz kā ir izvietoti rokmūzikas tematikas motīvi. Papildus šajā veikalā pārdošanā esošajām precēm
I. Syed
glabāja attiecīgās preces noliktavā, kas savienota ar veikalu, kā arī noliktavā Bandhāgenē [
Bandhagen
] (Zviedrija), kas atrodas citā Stokholmas pilsētas daļā. Nav strīda par to, ka
I. Syed
veikals tika regulāri papildināts ar šajā noliktavā glabātajām precēm.
Tika konstatēts, ka vairāku šo preču pārdošana veido preču zīmes tiesību un autortiesību pārkāpumu. Pret
I. Syed
tika uzsākts kriminālprocess
tingsrätt
(pirmās instances tiesa, Zviedrija) par pārkāpumu attiecībā uz preču zīmēm un Likuma (1960:729) pārkāpumu.
Åklagaren
(prokuratūra, Zviedrija) ieskatā,
I.Syed
aizskāra sūdzības iesniedzēju autortiesības, prettiesiski darot pieejamus sabiedrībai apģērbus un karogus ar motīviem, kas izsargāti ar šīm autortiesībām. Prokuratūra tādējādi uzskatīja, ka attiecīgajā veikalā un minētajās noliktavās esošais preču kopums, kas ietver šādus motīvus, tika tirgots vai izplatīts sabiedrībā un tātad šīs darbības veido Likuma (1960:729) pārkāpumu.
Tingsrätt
(pirmās instances tiesa) notiesāja
I. Syed
par preču zīmju tiesību pārkāpumu attiecībā uz visām attiecīgajām precēm. Šī tiesa viņu notiesāja arī par Likuma (1960:729) pārkāpumu attiecībā uz precēm, uz kurām ir bijis ar autortiesībām aizsargāts motīvs gadījumos, kad tās atradās viņa pārvaldītajā veikalā, kā arī attiecībā uz attiecīgajās divās noliktavās glabāšanā esošajām precēm, ciktāl tās bijušas identiskas tām, kuras bija pārdošanā šajā veikalā.
Tingsrätt
(pirmās instances tiesa) uzskatīja – nolūkā notiesāt
I
.
Syed
arī attiecībā uz šīm pēdējām precēm –, ka jēdziens preču “pārdošana”, kas aizskar sūdzību iesniedzēju autortiesības, ir piemērojams ne tikai attiecībā uz precēm, kuras tajā brīdī atradās
I
.
Syed
veikalā, bet attiecas arī uz identiskām precēm, kas glabājas attiecīgajās noliktavās. Turpretī šī tiesa nosprieda, ka citas šajās noliktavās glabāšanā esošās preces nevar tikt uzskatītas par tādām, kas ir “pārdošanā”. Par visu šo noziedzīgu nodarījumu izdarīšanu kopā
tingsrätt
(pirmās instances tiesa) piesprieda
I
.
Syed
nosacītu brīvības atņemšanas sodu un naudassodu 80 dienas likmju apmērā.
Izskatot šo lietu apelācijas kārtībā,
Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen
(Stokholmas Apelācijas tiesas Patentu un komerclietu palāta, Zviedrija) atzina, ka
I
.
Syed
bija izdarījis Likuma (1960:729) pārkāpumu tikai, ciktāl tas attiecas uz viņa veikalā esošajām attiecīgajām precēm, un neņēma vērā tās preces, kas glabājās noliktavās. Šī tiesa uzskatīja, ka
I
.
Syed
tiešām glabāja šīs preces nolūkā tās pārdot. Tomēr nevar uzskatīt, ka šīs preces tika pārdotas vai izplatītas sabiedrībā. Tāpat darbību veikšana ar šīm noliktavās esošajām precēm apelācijas instances tiesas ieskatā nav uzskatāma par mēģinājumu vai gatavošanos Likuma (1960:729) pārkāpuma izdarīšanai.
I
.
Syed
pirms tam piespriestais sods tika samazināts, ciktāl pēdējam minētajam tika piespriests nosacīts brīvības atņemšanas sods un naudassods tika samazināts līdz 60 dienas likmēm.
Lietu izskatot
Högsta domstolen
(Augstākā tiesa, Zviedrija), iesniedzējtiesa šajā lietā,
Riksåklagaren
([Zviedrijas] Karalistes prokuratūra) lūdza
I
.
Syed
notiesāšanu attiecībā uz tām pašām precēm, ko minēja
tingsrätt
(pirmās instances tiesa), lai pamatotu Likuma (1960:729) pārkāpumu. Tā tāpat lūdza
Högsta domstolen
(Augstākā tiesa) vērsties Tiesā ar prejudiciālo jautājumu, lai pēdējā minētā sniegtu Direktīvas 2001/29 4. panta 1. punkta interpretāciju.
Iesniedzējtiesā
I
.
Syed
apgalvoja, ka no Tiesas judikatūras izrietot, ka izplatīšanas tiesību pārkāpuma, piedāvājot preces pārdošanai, priekšnosacījums ir aktīva darbība, kas vērsta uz sabiedrību kopumā, ar mērķi nodot katru konkrētu preces vienību. Preču iepirkšanu un uzglabāšanu nevarētu uzskatīt par šādu aktīvu darbību. Pretēja interpretācija paplašinātu kriminālatbildības [iestāšanās] jomu, kas nozīmētu tiesiskuma principa pārkāpumu.
Iesniedzējtiesa konstatē, ka nedz Likumā (1960:729), nedz Direktīvā 2001/29 tieši nav aizliegta preču, uz kurām ir izvietots ar autortiesībām aizsargāts motīvs, glabāšana to pārdošanas nolūkā. Tā piebilst, ka no 2015. gada 13. maija sprieduma Dimensione Direct Sales un Labianca (
C‑516/13
,
EU:C:2015:315
) izriet, ka Direktīvas 2001/29 4. panta 1. punktā paredzēto izplatīšanas tiesību pārkāpumu var veidot pasākumi vai darbības, kas notikuši pirms pārdošanas līguma noslēgšanas. Tomēr rodas jautājums, vai preces, uz kurām ir izvietots ar autortiesībām aizsargāts motīvs un kurus persona uzglabā noliktavās, varētu uzskatīt par tādām, kas ir pārdošanā, ja šī persona piedāvā pārdošanai identiskas preces tās pārvaldītajā mazumtirdzniecības veikalā.
Šādos apstākļos
Högsta domstolen
(Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Ja preces ar aizsargājamu motīvu prettiesiski tiek piedāvātas tirdzniecībai veikalā, vai šādā gadījumā ir skartas autora ekskluzīvās tiesības preces izplatīt saskaņā ar Direktīvas 2001/29 4. panta 1. punktu arī attiecībā uz precēm ar identiskiem motīviem, kas atrodas tās personas noliktavā, kura preces piedāvā tirdzniecībai?
2)
Vai nozīme ir tam, ka preces tiek glabātas noliktavā, kas savienota ar veikalu, vai citā vietā?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ar uzdotajiem jautājumiem, kas ir jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2001/29 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka komersanta veikta preču ar motīvu, kas ir aizsargāts ar autortiesībām glabāšanas dalībvalstī, glabāšana var tikt uzskatīta par šo tiesību īpašnieka ekskluzīvo izplatīšanas tiesību aizskārumu šīs tiesību normas izpratnē, ja šis komersants bez iepriekš minēto autortiesību īpašnieka atļaujas pārdod veikalā preces, kas ir identiskas tām precēm, kuras viņš bez šī īpašnieka atļaujas uzglabā. Iesniedzējtiesa lūdz Tiesai precizēt, vai šajā ziņā ir jāņem vērā attālums starp glabāšanas un pārdošanas vietu.
Direktīvas 2001/29 4. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstis autoriem paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt jebkādā veidā publiski izplatīt viņu darbu oriģinālus vai kopijas, tos pārdodot vai kā citādi.
Ir jāatgādina – tā kā Direktīva 2001/29 ir vērsta uz to, lai Savienība īstenotu pienākumus, kas tai ir paredzēti īpaši saskaņā ar LA, un Savienības tiesību normu teksti atbilstoši judikatūrai, cik vien iespējams, ir jāinterpretē, ņemot vērā starptautiskās tiesības, it īpaši, ja ar šādiem dokumentiem ir skaidri paredzēts īstenot Savienības noslēgtu starptautisku līgumu, jēdziens “izplatīšana”, kas ietverts minētās direktīvas 4. panta 1. punktā, ir jāinterpretē saskaņā ar LA 6. panta 1. punktu (spriedums, 2015. gada 13. maijs, Dimensione Direct Sales un Labianca,
C‑516/13
,
EU:C:2015:315
,
23.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Jēdzienam “publiska izplatīšana [..] pārdodot”, kas ietverts šīs direktīvas 4. panta 1. punktā, tādējādi ir tāda pati nozīme kā LA 6. panta 1. punktā minētajai frāzei “padarīt sabiedrībai pieejamus [..] pārdodot” (spriedums, 2015. gada 13. maijs, Dimensione Direct Sales un Labianca,
C‑516/13
,
EU:C:2015:315
,
24.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā šo kontekstu, Tiesa ir konstatējusi, ka publisku izplatīšanu raksturo virkne darbību, kas norisinās vismaz no pirkuma līguma noslēgšanas līdz tā izpildei, veicot piegādi sabiedrības loceklim. Tādējādi komersants ir atbildīgs par visām viņa paša vai viņa vārdā veiktajām darbībām, ar kurām ir notikusi “publiska izplatīšana” dalībvalstī, kurā izplatītās lietas aizsargā autortiesības (spriedums, 2015. gada 13. maijs, Dimensione Direct Sales un Labianca,
C‑516/13
,
EU:C:2015:315
,
25.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
No šīs judikatūras, it īpaši no vārda “vismaz”, ko lieto Tiesa, izriet, ka nevar tikt izslēgts, ka darījumi vai darbības pirms pārdošanas līguma noslēgšanas arī var ietilpt “izplatīšanas” jēdzienā un ekskluzīvā kārtā tikt atstāti tikai autortiesību īpašnieku ziņā (spriedums, 2015. gada 13. maijs, Dimensione Direct Sales un Labianca,
C‑516/13
,
EU:C:2015:315
,
26.
punkts).
Šajā ziņā, ja publiska izplatīšana ir jāuzskata par notikušu, ja tiek noslēgts pārdošanas un nosūtīšanas līgums, tāpat ir arī pārdevuma līguma piedāvājuma gadījumā, kas ir saistošs tā autoram, jo šāds piedāvājums pēc savas dabas ir darbība pirms pārdevuma īstenošanas (spriedums, 2015. gada 13. maijs, Dimensione Direct Sales un Labianca,
C‑516/13
,
EU:C:2015:315
,
27.
punkts).
Tiesa būtībā arī nosprieda, ka šāda izplatīšanas tiesību, kas paredzētas Direktīvas 2001/29 4. panta 1. punktā, aizskāruma konstatēšanai nav būtiski, ka šīs rīcības rezultātā nenotiek īpašuma tiesību uz aizsargāto darbu vai tā kopiju nodošana pircējam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 13. maijs, Dimensione Direct Sales un Labianca,
C‑516/13
,
EU:C:2015:315
,
32.
punkts).
Tādējādi izplatīšanas tiesību, kas definētas Direktīvas 2001/29 4. panta 1. punktā, aizskārumu var veidot rīcība pirms ar autortiesībām aizsargātā darba vai darba kopijas pārdošanas, kas veikta bez šo tiesību īpašnieka atļaujas un ar mērķi īstenot šādu pārdošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 13. maijs, Dimensione Direct Sales un Labianca,
C‑516/13
,
EU:C:2015:315
,
28.
punkts).
Ja pārdevuma īstenošana nav nepieciešamais elements, lai pamatotu izplatīšanas tiesību pārkāpumu, šajā ziņā tomēr ir jāpierāda, ka attiecīgās preces patiešām ir paredzētas izplatīšanai sabiedrībā bez šo tiesību īpašnieka atļaujas, it īpaši pārdodot dalībvalstī, kurā attiecīgais darbs ir aizsargāts (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 13. maijs, Dimensione Direct Sales un Labianca,
C‑516/13
,
EU:C:2015:315
,
29.
un
32.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Pamatlietā
I
.
Syed
glabāja preces, uz kurām bija izvietoti ar autortiesībām aizsargāti motīvi, un savā veikalā pārdeva identiskas preces bez šo tiesību īpašnieku atļaujas.
Ir jānoskaidro, vai šāda glabāšana varētu tikt uzskatīta par darbību pirms pārdevuma īstenošanas, kas var veidot ekskluzīvu izplatīšanas tiesību, kā tās ir definētas Direktīvas 2001/29 4. panta 1. punktā, aizskārumu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka tādu preču glabāšana, uz kurām ir izvietots ar autortiesībām aizsargāts motīvs, var tikt uzskatīta par šādu darbību, ja tiek pierādīts, ka šīs preces faktiski ir paredzēts pārdot sabiedrībai bez autortiesību īpašnieka atļaujas.
Tādējādi fakts, ka persona, kas veikalā pārdod preces, uz kurām ir izvietoti ar autortiesībām aizsargāti motīvi bez šo tiesību īpašnieka atļaujas, glabā identiskas preces, var kalpot par norādi, lai pierādītu, ka glabātās preces arī ir paredzēts pārdot šajā veikalā, un līdz ar to šāda glabāšana var tikt uzskatīta par darbību pirms pārdošanas īstenošanas, kas var aizskart šī īpašnieka izplatīšanas tiesības.
Tomēr tikai no konstatējuma, ka glabātās preces un attiecīgās personas veikalā pārdotās preces ir identiskas, nevar secināt, ka glabāšana ir darbība, kas veikta ar mērķi īstenot pārdošanu tās dalībvalsts teritorijā, kurā minētās preces tiek aizsargātas ar autortiesībām.
Nevar izslēgt, ka visas preces vai to daļa, kas tiek glabātas tādos apstākļos kā pamatlietā, nav paredzētas pārdošanai tās dalībvalsts teritorijā, kurā uz šīm precēm izvietotais darbs tiek aizsargāts, pat ja šīs preces būtu identiskas tām, kuras piedāvā pārdošanai šī komersanta veikalā.
Šādā gadījumā pieeja, kas izklāstīta šī sprieduma 32. punktā, novestu pie tā, ka netiek ņemts vērā attiecīgo preču faktiskais galamērķis un visas attiecīgās glabātās preces tiek aplūkotas bez atšķirības, lai gan tām principā varētu būt dažādi galamērķi.
Tātad ar šādu pieeju tiktu paplašināta aizsardzība, kas piešķirta ar ekskluzīvajām izplatīšanas tiesībām, ārpus Savienības likumdevēja noteiktā ietvara.
Tādēļ iesniedzējtiesai, ņemot vērā tai iesniegtos pierādījumus, ir jānovērtē, vai visas preces, kas ir identiskas attiecīgajā veikalā pārdotajām precēm, vai tikai daļa no tām tika paredzētas pārdošanai šajā veikalā.
Šajā sakarā Tiesa uzskata par lietderīgu sniegt šādas norādes.
Runājot par attiecīgo preču galamērķa noteikšanu, ir jāņem vērā visi elementi, ar ko varētu pierādīt, ka attiecīgās preces tiek glabātas, lai tās pārdotu dalībvalstī, kuras teritorijā uz precēm izvietotie motīvi ir aizsargāti ar autortiesībām, bez šo tiesību īpašnieka atļaujas.
Ja no šiem elementiem attālums starp glabāšanas vietu un pārdošanas vietu var kalpot par norādi tam, ka attiecīgās preces ir paredzēts pārdot šajā tirdzniecības vietā, šī norāde pati par sevi nevar būt izšķiroša. Turpretī to var ņemt vērā, veicot visu attiecīgo elementu, kam varētu būt nozīme, konkrētu analīzi, piemēram, veikala preču klāsta regulāra papildināšana ar attiecīgajās noliktavās glabātām precēm, grāmatvedības elementi, pārdošanas un pasūtījumu apjoms salīdzinājumā ar glabāto preču apjomu vai procesā esoši pārdošanas līgumi.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka komersanta veikta tādu preču glabāšana, uz kurām ir izvietoti glabāšanas dalībvalstī ar autortiesībām aizsargāti motīvi, var veidot ekskluzīvo izplatīšanas tiesību, kā tās definētas šajā tiesību normā, aizskārumu, ja šis komersants bez šo autortiesību īpašnieka atļaujas veikalā pārdod preces, kas ir identiskas glabātām precēm, ar nosacījumu, ka glabātās preces patiešām ir paredzēts pārdot tās dalībvalsts teritorijā, kurā šis motīvs ir aizsargāts ar autortiesībām. Attālums no glabāšanas vietas līdz pārdošanas vietai pats par sevi nevar būt izšķirošais elements, nosakot, vai glabātās preces ir paredzētas pārdošanai šīs dalībvalsts teritorijā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka komersanta veikta tādu preču glabāšana, uz kurām ir izvietoti glabāšanas dalībvalstī ar autortiesībām aizsargāti motīvi, var veidot ekskluzīvo izplatīšanas tiesību, kā tās definētas šajā tiesību normā, aizskārumu, ja šis komersants bez šo autortiesību īpašnieka atļaujas veikalā pārdod preces, kas ir identiskas glabātām precēm, ar nosacījumu, ka glabātās preces patiešām ir paredzēts pārdot tās dalībvalsts teritorijā, kurā šis motīvs ir aizsargāts ar autortiesībām. Attālums no glabāšanas vietas līdz pārdošanas vietai pats par sevi nevar būt izšķirošais elements, nosakot, vai glabātās preces ir paredzētas pārdošanai šīs dalībvalsts teritorijā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – zviedru.