CELEX: 62018CJ0797
Apellatsioonkaebus
Euroopa Põllumajanduse Tagatisfond (EAGF) ja Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfond (EAFRD)
Euroopa Liidu rahastamisest välja jäetud kulud
Kreeka Vabariigi kulutused
Määrus (EÜ) nr 1782/2003
Määrus (EÜ) nr 796/2004
Määrus (EÜ) nr 1120/2009
Määrus (EL) nr 1306/2013
Pindalatoetused
Mõiste „püsikarjamaad“
Kindlamääralised finantskorrektsioonid
Määrus (EÜ) nr 1698/2005
Kulutuste toetuskõlblikkuse hindamine
Korraldusasutus
Määrus (EÜ) nr 1290/2005
Kulutused, mis on hõlmatud 24kuulise tähtajaga
Määrus (EÜ) nr 817/2004
Eeskirjad tõhusate, proportsionaalsete ja hoiatavate sanktsioonide kohta
Korrektsiooni arvutamise meetod

Oma apellatsioonkaebuses palub Kreeka Vabariik tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 4. oktoobri 2018. aasta otsuse Kreeka
vs
. komisjon (T‑272/16, ei avaldata, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“,
EU:T:2018:651
), millega Üldkohus jättis rahuldamata Kreeka Vabariigi hagi komisjoni 17. märtsi 2016. aasta rakendusotsuse (EL) 2016/417 peale, mille kohaselt Euroopa Liit ei rahasta teatavaid kulusid, mida liikmesriigid on kandnud Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondi (EAGF) ja Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondi (EAFRD) raames (
ELT 2016, L 75, lk 16
; edaspidi „vaidlusalune otsus“).
Õiguslik raamistik
Määrus (EÜ) nr 2988/95
Nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määrus (EÜ, Euratom) nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta (
EÜT 1995, L 312, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/01, lk 340) (edaspidi „määrus nr 2988/1995“) sisaldab II jaotist „Haldusmeetmed ja -karistused“, milles sisaldub selle määruse artikkel 5. Selle artikli lõikes 1 on sätestatud:
„Tahtlike või hooletusest tulenevate eiramiste tulemuseks võivad olla järgmised halduskaristused:
[…]
c)
ühenduse eeskirjade alusel saadud soodustuse täielik või osaline äravõtmine isegi siis, kui ettevõtja on saanud soodustusest üksnes osalist kasu;
d)
soodustuse andmisest keeldumine või soodustuse äravõtmine teatavaks eiramisele järgnevaks ajavahemikuks;
[…]“.
Määrus (EÜ) nr 1782/2003
Nõukogu 29. septembri 2003. aasta määrus (EÜ) nr 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks ning muudetakse määruseid (EMÜ) nr 2019/93, (EÜ) nr 1452/2001, (EÜ) nr 1453/2001, (EÜ) nr 1454/2001, (EÜ) nr 1868/94, (EÜ) nr 1251/1999, (EÜ) nr 1254/1999, (EÜ) nr 1673/2000, (EMÜ) nr 2358/71 ja (EÜ) nr 2529/2001 (
ELT 2003, L 270, lk 1
; ELT eriväljaanne 03/40, lk 269, parandus ELT eriväljaanne 03/46, lk 290), (edaspidi „määrus nr 1782/2003“) sisaldas III jaotist „Ühtne otsemaksete kava“, mille 3. peatükk käsitles „[t]oetusõigusi“. Selle peatüki 1. jagu „Pindalal põhinevad toetusõigused“ sisaldas artiklit 43 „Toetusõiguste kindlaksmääramine“. See artikkel sätestas:
„1.   Ilma et see piiraks artikli 48 kohaldamist, saab põllumajandustootja toetusõiguse hektari kohta, mis arvutatakse, jagades võrdlussumma kõikide nende hektarite arvu kolmeaastase keskmisega, mis võrdlusperioodil andsid õiguse VI lisas loetletud otsetoetustele.
Toetusõiguste koguarv on võrdne eespool nimetatud hektarite keskmise arvuga.
[…]
2.   Lõikes 1 märgitud hektarite arv sisaldab lisaks:
[…]
b)
kogu söödamaa võrdlusperioodil.
3.   Käesoleva artikli lõike 2 punkti b kohaldamisel tähendab söödamaa põllumajandusettevõtte seda pindala, mida vastavalt komisjoni [11. detsembri 2001. aasta] määruse (EÜ) nr 2419/2001[, millega sätestatakse nõukogu määrusega (EMÜ) nr 3508/92 kehtestatud teatavate ühenduse toetuskavade ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi üksikasjalikud rakenduseeskirjad (
EÜT 2001, L 327, lk 11
; ELT eriväljaanne 03/34, lk 308),] artiklile 5 võis kogu kalendriaasta jooksul kasutada loomade kasvatamiseks, sealhulgas segakasutus- ja segakultuurialad. Söödamaa ei hõlma:
–
hooneid, metsa, tiike ja teid;
–
[…]“.
Määruse nr 1782/2003 artikli 44 „Toetusõiguste kasutamine“ lõikes 2 oli sätestatud:
„„Toetuskõlblik hektar“ on põllumajandusettevõtte mis tahes põllumajandusmaa haritava maana või püsikarjamaana, välja arvatud püsikultuuride või metsa all olevad pindalad ning mittepõllumajanduslikuks tegevuseks kasutatavad pindalad.“
Määrus (EÜ) nr 796/2004
Komisjoni 21. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 796/2004, millega kehtestatakse nõukogu määrustes (EÜ) nr 1782/2003 ja (EÜ) nr 73/2009 ette nähtud nõuetele vastavuse, toetuse ümbersuunamise ning ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi rakendamise üksikasjalikud reeglid, ning nõukogu määruses (EÜ) nr 479/2008 ette nähtud nõuetele vastavuse rakendamise üksikasjalikud reeglid (
ELT 2004, L 141, lk 18
; ELT eriväljaanne 03/44, lk 243, ning parandused
ELT 2004, L 37, lk 22
, ja
ELT 2006, L 141, lk 18
; mida on muudetud komisjoni 8. mai 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 380/2009 (
ELT 2009, L 116, lk 9
), edaspidi „määrus nr 796/2004”), artikli 2 esimene lõige oli sõnastatud järgmiselt:
„Käesoleva määruse kohaldamisel kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
1a)
põllumajanduslik maatükk
– ühtne maatükk, millel üks põllumajandustootja kasvatab ühte põllukultuurirühma; kui käesoleva määruse kontekstis on nõutav eraldi deklaratsioon sama põllukultuurirühma all oleva maa-ala kasutusviisi kohta, siis kõnealune konkreetne kasutusviis piirab veelgi põllumajanduslikku maatükki;
[…]
2)
püsikarjamaa
– maa, mida kasutatakse rohu või muude rohttaimede looduslikuks kasvatamiseks (isekülvi teel) või harimiseks (külvamise teel) ning mis ei ole põllumajandusettevõtte külvikorraga hõlmatud viie aasta jooksul või kauem, välja arvatud maa, mis on tootmisest kõrvale jäetud vastavalt [määruse nr 1782/2003] artikli 107 lõikele 6, maa-alad, mis on tootmisest kõrvale jäetud vastavalt nõukogu [30. juuni 1992. aasta] määrusele (EMÜ) nr 2078/92 [keskkonnakaitsenõuete ja loodushoiuga ühilduvate põllumajanduslike tootmismeetodite kohta (
EÜT 1992, L 215, lk 85
)], […] maa-alad, mis on tootmisest kõrvale jäetud vastavalt nõukogu [17. mai 1999. aasta] määruse (EÜ) nr 1257/1999 [Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF) toetuse kohta maaelu arendamiseks ning teatavate määruste muutmise ja kehtetuks tunnistamise kohta (
EÜT 1999, L 160, lk 80
)] artiklitele 22, 23 ja 24, ja maa-alad, mis on tootmisest kõrvale jäetud vastavalt nõukogu [20. septembri 2005. aasta] määruse (EÜ) nr 1698/2005 [Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta (
ELT 2005, L 277, lk 1
)] artiklile 39;
2a)
rohi või muud rohttaimed
– kõik rohttaimed, mis tavapäraselt leiduvad looduslikel karjamaadel või mis tavaliselt sisalduvad liikmesriigi (kas loomade karjatamiseks mõeldud või mitte) karja- või rohumaade jaoks mõeldud seemnete segudes. Liikmesriigid võivad hõlmata põllukultuure, mis on loetletud [määruse nr 1782/2003] IX lisas“.
Sellega seoses oli komisjoni 11. veebruari 2005. aasta määruse nr 239/2005 (
ELT 2005, L 42, lk 3
), millega muudeti määruse nr 796/2004 esialgset redaktsiooni, põhjenduses 1 märgitud:
„Komisjoni määruse (EÜ) 796/2004 […] artikkel 2 sisaldab mõisteid mis vajavad teatavat selgitamist. Eelkõige vajab selgitamist selle artikli punktis 2 nimetatud mõiste „püsikarjamaa“ ning tutvustamist vajab mõiste „rohi või muud rohttaimed“ kasutamine. Nimetatud kontekstis tuleb siiski arvesse võtta, et suutmaks arvestada kohalikke põllumajandustingimusi, peavad liikmesriigid üles näitama teatavat paindlikkust.“
Määruse nr 796/2004 artikli 8 „Üldpõhimõtted seoses põldudega (Põldudega seonduvad üldpõhimõtted)“ lõikes 1 oli ette nähtud:
„Ilma et see piiraks [nõukogu 19. jaanuari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 73/2009, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, muudetakse määruseid (EÜ) nr 1290/2005, (EÜ) nr 247/2006, (EÜ) nr 378/2007 ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1782/2003 (
ELT 2009, L 30, lk 16
) (edaspidi „määrus nr 73/2009“)] artikli 34 lõike 2 kohaldamist, loetakse puid hõlmav (põld)maatükk põlluks pindala toetuskavade otstarbel, kui põllumajanduslikke tegevusi või vajaduse korral kavandatavat tootmist on võimalik teostada samamoodi nagu sama piirkonna puudeta maatükkidel.“
Määruse nr 796/2004 III jaotis „Kontrollid“ sisaldas artiklit 30 „Pindalade määramine“. Nimetatud artikli lõikes 2 oli sätestatud:
„Põllu kogupindala võib arvesse võtta tingimusel, et seda kasutatakse tervikuna asjaomase piirkonna või liikmesriigi kohalike tavade kohaselt. Muudel juhtudel võetakse arvesse tegelikult kasutatavat ala.
Piirkondade puhul, kus teatavad iseärasused, eelkõige hekid, kraavid ja tarad on traditsiooniliselt hea põllumajandusliku taimekasvatus- või käitamispraktika osa, võivad liikmesriigid otsustada vastava pindala lugeda täielikult kasutatava pindala osaks, tingimusel et see ei ületa liikmesriikide määratavat kogulaiust. See laius peab vastama kõnealuses piirkonnas traditsioonilisele laiusele ega ületa 2 meetrit.
[…]“.
Määrus (EÜ) nr 1290/2005
Nõukogu 21. juuni 2005. aasta määruse (EÜ) nr 1290/2005 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta (
ELT 2005, L 209, lk 1
; parandus
ELT 2005, L 329, lk 40
) IV jaotises „Raamatupidamisarvestuse kontrollimine ja heakskiitmine ning komisjoni teostatav järelevalve“ asus artikkel 31 „Vastavuse kontroll“. Selle artikli lõiked 2–4 olid sõnastatud järgmiselt:
„2.   Komisjon hindab välja jäetavaid summasid tuvastatud mittevastavuse raskusastme alusel. Komisjon võtab arvesse rikkumise laadi ja raskusastet ning ühendusele tekitatud rahalist kahju.
3.   Enne iga rahastamisest keeldumise otsust teavitatakse kirjalikult komisjoni kontrolli tulemustest ja asjaomase liikmesriigi vastustest, mille järel pooled püüavad jõuda kokkuleppele võetavate meetmete osas.
Kokkuleppe ebaõnnestumise korral võib liikmesriik taotleda neljakuulise lepitusmenetluse alustamist, mille tulemuste põhjal koostatud aruanne edastatakse komisjonile, kes vaatab selle läbi enne võimaliku rahastamisest keeldumise otsuse tegemist.
4.   Rahastamisest ei saa keelduda järgmistel juhtudel:
a)
artikli 3 lõikes 1 sätestatud kulud, mis tehti rohkem kui 24 kuud enne komisjoni kirjalikku teadet asjaomasele liikmesriigile kontrolli tulemuste kohta;
b)
mitmeaastaste meetmete kulud, mis on osa artikli 3 lõikes 1 sätestatud kuludest või mis on seotud artiklis 4 nimetatud programmidega ja mille puhul viimane kohustus toetuse saajale tekkis enam kui 24 kuud enne komisjoni kirjalikku teadet asjaomasele liikmesriigile kontrolli tulemuste kohta;
c)
artiklis 4 näidatud programmides sisalduvate meetmete kulud (välja arvatud punktis b nimetatud kulud), mille makse või vastavalt asjaoludele lõppmakse teostas makseasutus enam kui 24 kuud enne komisjoni kirjalikku teadet asjaomasele liikmesriigile kontrolli tulemuste kohta.“
Määrus (EÜ) nr 817/2004
Komisjoni 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 817/2004, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad nõukogu määruse nr 1257/1999 (Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF) toetuse kohta maaelu arendamiseks) kohaldamiseks (
ELT 2004, L 153, lk 30
; ELT eriväljaanne 03/46, lk 87), artiklis 73 oli sätestatud:
„Liikmesriigid kehtestavad eeskirjad karistuste kohta, mida rakendatakse käesoleva määruse sätete rikkumise korral, ning võtavad kõik vajalikud meetmed nende kohaldamise tagamiseks. Ettenähtud sanktsioonid peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.“
Määrus (EÜ) nr 1698/2005
Nõukogu 20. septembri 2005. aasta määruse (EÜ) nr 1698/2005 Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta (
ELT 2005, L 277, lk 1
) (edaspidi „määrus nr 1698/2005“) põhjendustes 61 ja 64 oli märgitud:
„61
Vastavalt subsidiaarsuse põhimõttele ja eranditele tuleks kehtestada kulutuste abikõlblikkuse siseriiklikud eeskirjad.
[…]
Liikmesriigid peaksid võtma meetmeid juhtimis- ja kontrollisüsteemide veatu toimimise tagamiseks. Selleks on vaja kehtestada üldpõhimõtted ja põhifunktsioonid, mida peaksid tagama kõik juhtimis- ja kontrollisüsteemid. Seetõttu on vaja määrata korraldusasutus ja täpsustada selle ülesanded.“
See määrus sisaldas V jaotist „Fondi panus“, milles oli artikkel 71 „Kulutuste abikõlblikkus“. Selle artikli lõiked 2 ja 3 sätestasid:
„2.   Kulutused on abikõlblikud saama [Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondi (EAFRD)] toetust ainult siis, kui nad on tehtud kõnealuse programmi korraldusasutuse poolt või tema vastutusel otsustatud tegevuste jaoks vastavalt pädeva organi poolt kindlaksmääratud valikukriteeriumidele.
3.   Kulutuste abikõlblikkuse eeskirjad sätestatakse riiklikul tasandil vastavalt käesoleva määrusega teatavate maaelu arengu meetmete jaoks sätestatud eritingimustele.
[…]“.
Määrus (EÜ) nr 1974/2006
Komisjoni 15. detsembri 2006. aasta määrus (EÜ) nr 1974/2006, milles sätestatakse määruse (EÜ) nr 1698/2005 kohaldamise üksikasjalikud eeskirjad (
ELT 2006, L 368, lk 15
), sisaldas III peatükki „Maaelu arengu meetmed“, milles oli 2. jagu pealkirjaga „Mitut meedet hõlmavad meetmed“. Selle määruse nimetatud jaos asus artikkel 43, milles oli sätestatud:
„Investeerimismeetmete puhul tagavad liikmesriigid, et toetus on suunatud selgelt määratletud eesmärkidele, mis väljendavad kindlaksmääratud struktuuri- ja territoriaalseid vajadusi ning struktuurilist halvemust.“
Selle määruse IV peatükis „Abikõlblikkus ja haldussätted“ asub 1. jagu „Meetmete kontrollitavus ja abikõlblikkust käsitlevad eeskirjad“, milles omakorda asub artikkel 48, mis oli sõnastatud järgmiselt:
„1.   [Määruse nr 1698/2005] artikli 74 lõike 1 kohaldamisel tagavad liikmesriigid, et kõik maaelu arengu meetmed, mida nad kavatsevad rakendada, on kontrollitavad. Selleks määravad liikmesriigid kindlaks kontrolli korra, mis annab piisava kinnituse selle kohta, et abikõlblikkuse kriteeriumid ja muud kohustused on täidetud.
2.   Et põhjendada ja kinnitada [määruse nr 1698/2005] artiklite 31, 38, 39, 40 ja 43–47 alusel arvutatavate maksete piisavust ja õigsust, tagavad liikmesriigid, et asjakohane ekspertiis tuleb organitelt või teenistustelt, mis on arvutuste eest vastutavast teenistusest funktsionaalselt sõltumatud. Sellise ekspertiisi tegemist tõendatakse maaelu arengu programmis.“
Määrus (EÜ) nr 73/2009
Määruse (EÜ) nr 73/2009 III jaotises „Ühtne otsemaksete kava“ asuvas 1. peatükis „Üldine rakendamine“ sisaldus artikkel 34 „Toetusõiguse aktiveerimine toetuskõlbliku hektari kohta“. Selle artikli lõige 1 nägi ette:
„Ühtse otsemaksete kava raames makstakse põllumajandustootjatele toetust toetuskõlbliku hektari kohta toetusõiguse aktiveerimisel. Aktiveeritud toetusõigused annavad õiguse nendega kindlaksmääratud summa maksmiseks.“
Nimetatud määruse sellesse peatükki kuulus ka artikkel 36 „Toetusõiguste muutmine“, milles sätestati:
„Toetusõigusi hektari kohta ei muudeta, kui käesolevas määruses ei ole sätestatud teisiti.
Komisjon kehtestab artikli 141 lõikes 2 osutatud korras üksikasjalikud eeskirjad toetusõiguste, eelkõige toetusõiguste osade muutmise kohta alates 2010. aastast.“
Sama määruse VII jaotises „Rakendus-, ülemineku- ja lõppsätted“ asus artikkel 137 „Toetusõiguste kinnitamine“. Selle artikli lõige 1 oli sõnastatud järgmiselt:
„Enne 1. jaanuari 2009 põllumajandustootjatele määratud toetusõigusi käsitatakse alates 1. jaanuarist 2010 seaduslike ja korrektsetena.“
Määrus (EÜ) nr 1120/2009
Komisjoni 29. oktoobri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 1120/2009, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 73/2009 […] III jaotises sätestatud ühtse otsemaksete kava üksikasjalikud rakenduseeskirjad (
ELT 2009, L 316, lk 1
; edaspidi „määrus nr 1120/2009“), artikkel 2 sätestab:
„Määruse (EÜ) nr 73/2009 III jaotises ja käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
c)
„püsikarjamaa“ – maa, mida kasutatakse rohu või muude rohttaimede looduslikuks kasvatamiseks (isekülvi teel) või harimiseks (külvamise teel) ning mis ei ole põllumajandusettevõtte külvikorraga hõlmatud viie aasta jooksul või kauem, välja arvatud maa, mis on tootmisest kõrvale jäetud vastavalt nõukogu [30. juuni 1992. aasta] määrusele (EMÜ) nr 2078/92 [keskkonnakaitsenõuete ja loodushoiuga ühilduvate põllumajanduslike tootmismeetodite kohta (
EÜT 1992, L 215, lk 85
),] tootmisest kõrvale jäetud maa vastavalt nõukogu määruse (EÜ) nr 1257/1999 […] artiklitele 22, 23 ja 24 ning tootmisest kõrvale jäetud maa vastavalt [määruse nr 1698/2005 artiklile 39]; ning sel eesmärgil „rohi või muud rohttaimed“ – kõik rohttaimed, mis tavapäraselt leiduvad looduslikel karjamaadel või mis tavaliselt sisalduvad liikmesriigi (kas loomade karjatamiseks mõeldud või mitte) karja- või rohumaade jaoks mõeldud seemnete segudes. Liikmesriigid võivad lisada I lisas loetletud põllukultuure;
[…]“.
Määrus (EÜ) nr 1122/2009
Komisjoni 30. novembri 2009. aasta määrus (EÜ) nr 1122/2009, millega kehtestatakse määruse nr 73/2009 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses põllumajandustootjate otsetoetuskavade alusel makstavate toetuste nõuetele vastavusega, ümbersuunamisega ning ühtse haldus- ja kontrollisüsteemiga ning määruse (EÜ) nr 1234/2007 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses veinisektori toetuskavade alusel makstavate toetuste nõuetele vastavusega (
ELT 2009, L 316, lk 65
), (edaspidi „määrus nr 1122/2009“) sisaldas artiklit 34 „Pindalade kindlaksmääramine“. Selle määruse III jaotisse „Kontrollimine“ kuuluva artikli lõigetes 2 ja 4 oli sätestatud:
„2.   Põllu kogupindala võib arvesse võtta tingimusel, et seda kasutatakse tervikuna asjaomase piirkonna või liikmesriigi kohalike tavade kohaselt. Muudel juhtudel võetakse arvesse tegelikult kasutatavat pindala.
Piirkondade puhul, kus teatavad iseärasused, eelkõige hekid, kraavid ja piirded on traditsiooniliselt hea põllumajandusliku taimekasvatus- või käitamispraktika osa, võivad liikmesriigid otsustada vastava pindala lugeda täielikult kasutatava pindala osaks, tingimusel et see ei ületa liikmesriikide määratavat kogulaiust. Nimetatud laius peab vastama kõnealuses piirkonnas traditsioonilisele laiusele ega või ületada 2 meetrit.
Kui liikmesriigid on kooskõlas [määruse nr 796/2004] artikli 30 lõike 2 kolmanda lõiguga komisjonile enne käesoleva määruse jõustumist teatanud laiuse üle 2 m, võib seda laiust siiski kohaldada.
[…]
4.   Ilma et see piiraks [määruse nr 73/2009] artikli 34 lõike 2 kohaldamist, loetakse põld, kus kasvab puid, toetuskõlblikuks pindalatoetuse kavade kohaldamisel juhul, kui põllumajanduslikke tegevusi või vajaduse korral kavandatavat tootmist on võimalik teostada samamoodi nagu sama piirkonna ilma puudeta maatükkidel.“
Määrus (EL) nr 1306/2013
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1306/2013 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise, haldamise ja seire kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 352/78, (EÜ) nr 165/94, (EÜ) nr 2799/98, (EÜ) nr 814/2000, (EÜ) nr 1290/2005 ja (EÜ) nr 485/2008 (
ELT 2013, L 347, lk 549
; parandus
ELT 2016, L 130, lk 13
), artikkel 52 „Vastavuse kontroll“ asub IV peatüki „Raamatupidamisarvestuse kontrollimine ja heakskiitmine“ II jaos „Kontrollimine ja heakskiitmine“. Selle artikli lõiked 2 ja 3 sätestavad:
„2.   Komisjon hindab väljajäetavaid summasid tuvastatud mittevastavuse raskusastme alusel. Komisjon võtab arvesse rikkumise laadi ja liidule tekitatud rahalist kahju. Komisjon tugineb väljajätmisel alusetult kulutatud summade kindlaksmääramisele ning kui nende kindlaksmääramine ei ole proportsionaalsete jõupingutustega võimalik, võib komisjon kohaldada ekstrapoleeritud või kindla määraga korrektsioone. Kindla määraga korrektsioone kohaldatakse üksnes siis, kui juhtumi laadi või selle tõttu, et liikmesriik ei ole esitanud komisjonile vajalikku teavet, ei ole võimalik proportsionaalsete jõupingutustega teha täpsemalt kindlaks liidule tekitatud rahalist kahju.
3.   Enne rahastamisest keeldumist käsitleva otsuse vastuvõtmist teavitatakse kirjalikult komisjoni kontrolli tulemustest ja liikmesriigi vastustest, mille järel püüavad pooled jõuda kokkuleppele võetavate meetmete suhtes. Menetluse selles etapis antakse liikmesriikidele võimalus tõendada, et mittevastavuse tegelik ulatus on komisjoni hinnatust väiksem.
Kui kokkuleppele ei jõuta, võib liikmesriik taotleda menetluse alustamist mõlema poole seisukohtade kooskõlastamiseks nelja kuu jooksul. Menetluse tulemuste aruanne esitatakse komisjonile. Komisjon võtab aruande soovitusi arvesse enne rahastamisest keeldumise otsuse tegemist ja esitab põhjendused, kui ta otsustab kõnealuseid soovitusi mitte järgida.“
Määrus (EL) nr 1307/2013
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1307/2013, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames toetuskavade alusel põllumajandustootjatele makstavate otsetoetuste eeskirjad ning tunnistatakse kehtetuks määrused (EÜ) nr 637/2008 ja nr 73/2009 (
ELT 2013, L 347, lk 608
), esialgse versiooni, (edaspidi „määrus nr 1307/2013“) artikli 4 lõike 1 punktis h oli esitatud järgmine määratlus:
„„püsirohumaa ja püsikarjamaa (koos „püsirohumaa“)“ – maa, mida kasutatakse rohu või muude rohttaimede kasvatamiseks kas looduslikul viisil (isekülvi teel) või harimise teel (külvamise teel), ning mis ei ole põllumajandusliku majapidamise külvikorraga hõlmatud viis aastat või kauem; see võib hõlmata muid liike, nagu karjatamiseks sobivad põõsad ja/või puud, tingimusel et rohi või muud rohttaimed jäävad valdavaks, samuti, liikmesriikide otsuse korral, karjatamiseks sobiv ja kohalike tavadega seotud maa, kus rohi ja muud rohttaimed ei ole tavapäraselt karjamaal ülekaalus“.
Seda sätet muudeti Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2017. aasta määrusega (EL) 2017/2393 (
ELT 2017, L 350, lk 15
) ja see on sõnastatud järgmiselt:
„püsirohumaa ja püsikarjamaa (koos „püsirohumaa“)“– maa, mida kasutatakse rohu või muude rohttaimede kasvatamiseks kas looduslikul viisil (isekülvi teel) või harimise teel (külvamise teel) ja mis ei ole olnud põllumajandusliku majapidamise külvikorraga hõlmatud viis aastat või kauem, ning, kui liikmesriigid nii otsustavad, ka maa, mida ei ole viis aastat või kauem küntud; see võib hõlmata muid liike, nagu karjatamiseks sobivad põõsad ja/või puud, ning, kui liikmesriigid nii otsustavad, muid liike, nagu söödaallikaks olevad põõsad ja/või puud, tingimusel et rohi või muud rohttaimed jäävad valdavaks. Liikmesriigid võivad otsustada lugeda püsirohumaaks ka järgmise:
i)
karjatamiseks sobiv ja kohalike tavadega seotud maa, kus rohi ja muud rohttaimed ei ole tavapäraselt karjamaal ülekaalus, ja/või
ii)
karjatamiseks sobiv maa, kus rohi ja muud rohttaimed ei ole karjamaal ülekaalus või kus need puuduvad“.
Rakendusmäärus (EL) nr 809/2014
Komisjoni 17. juuli 2014. aasta rakendusmääruse (EL) nr 809/2014, millega kehtestatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1306/2013 rakenduseeskirjad seoses ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi, maaelu arengu meetmete ja nõuetele vastavusega (
ELT 2014, L 227, lk 69
), (edaspidi „määrus nr 809/2014“) artiklis 63 „Toetuse osaline või täielik tagasinõudmine ja halduskaristused“ on sätestatud:
„1.   Maksed arvutatakse nende summade alusel, mida ei peeta artiklis 48 osutatud halduskontrollide tulemusel rahastamiskõlblikeks.
Pädev asutus vaatab läbi toetusesaaja esitatud maksetaotluse ja kehtestab rahastamiskõlblikud summad. Pädev asutus kehtestab:
a)
summa, mis tuleb toetusesaajale maksetaotluse ja toetuse andmise otsuse alusel maksta;
b)
summa, mis tuleb toetusesaajale maksta pärast seda, kui on selgitatud välja, et maksetaotluses olev kulutus on rahastamiskõlblik.
Kui teise lõigu punkti a kohaselt kehtestatud summa on käesoleva lõigu punkti b kohaselt kehtestatud summast üle 10% suurem, kohaldatakse punkti b kohaselt kehtestatud summa suhtes halduskaristust. Karistussummaks on kahe kõnealuse summa vahe, kuid see ei tohi olla suurem kui toetuse täielik tagasimaksmine.
Karistusi ei kohaldata siiski juhul, kui toetusesaaja suudab pädevale asutusele veenvalt tõendada, et ta ei ole rahastamiskõlbmatu summa lisamises süüdi või kui pädev ametiasutus veendub muul viisil, et asjaomane toetusesaaja ei ole süüdi.
2.   Lõikes 1 osutatud halduskaristust kohaldatakse
mutatis mutandis
rahastamiskõlbmatule summale, mis avastati artiklis 49 osutatud kohalike kontrollide tulemusel. Sellisel juhul peab vaadeldav kulutus olema asjaomase tegevuse jooksul tekkinud kumuleeruv kulutus. Eespool osutatu ei piira asjaomase tegevuse varasemate kontrollimiste tulemusi.“
Rakendusmäärus (EL) nr 908/2014
Komisjoni 6. augusti 2014. aasta rakendusmääruse (EL) nr 908/2014, milles sätestatakse [määruse nr 1306/2013] rakenduseeskirjad seoses makse- ja muude asutustega, finantsjuhtimisega, raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmisega, kontrollieeskirjadega, tagatistega ja läbipaistvusega (
ELT 2014, L 255, lk 59
), (edaspidi „määrus nr 908/2014“), artikli 34 lõigetes 2 ja 3 on sätestatud:
„2.   Kui komisjon avastab tänu uurimisele, et tehtud kulutused ei ole liidu eeskirjadega kooskõlas, edastab ta kontrollimise tulemused asjaomasele liikmesriigile ja täpsustab vajalikud parandusmeetmed, et edaspidi tagada eeskirjadele vastavus, ja märgib finantskorrektsioonide esialgse suuruse, mis tema arvates menetluse selles etapis on vastavuses tema järeldustega. Neli kuud pärast vastamistähtaja möödumist kutsub komisjon liikmesriigi kahepoolsetele läbirääkimistele. Sellekohases teates osutatakse käesolevale artiklile.
Liikmesriik peab vastama kahe kuu jooksul pärast teate kättesaamist. Liikmesriik võib oma vastuses eelkõige:
a)
tõendada komisjonile, et mittevastavuse tegelik ulatus või [EAFRDile ja Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondile (EAGF)] kaasnev risk on komisjoni hinnatust väiksem;
b)
teatada komisjonile liidu eeskirjade järgimise tagamiseks võetavad parandusmeetmed ja nende jõustumise kuupäeva.
Põhjendatud juhtudel ja liikmesriigi põhjendatud taotluse korral võib komisjon lubada kahekuulise tähtaja pikendamist kahe kuu võrra. Taotlus tuleb komisjonile adresseerida enne kõnealuse tähtaja möödumist.
Kui liikmesriik leiab, et kahepoolseid läbirääkimisi ei ole vaja, teavitab ta sellest komisjoni eespool nimetatud teate kaudu.
3.   Kahepoolsetel läbirääkimistel püüavad pooled kokku leppida vajalikes meetmetes ning eeskirjade rikkumise raskusastme ja liidule tekitatud rahalise kahju hindamises.
[…]“.
Dokument nr VI/5330/97
Kindlamääraliste korrektsioonide kohaldamise juhised kehtestati komisjoni 23. detsembri 1997. aasta dokumendis nr VI/5330/97 „Juhised EAGGF tagatisrahastu raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise menetluse raames finantskorrektsioonide tegemiseks“ (edaspidi „dokument VI/5330/97“). Kui uurimise käigus saadud teave ei võimalda hinnata ühendusele tekitatud kahju ekstrapolatsiooni statistiliste meetodite ega muudele kontrollitavatele andmetele viitamise abil, võib kohaldada kindlamääralist korrektsiooni. Kohaldatav korrektsioonimäär sõltub kontrolli läbiviimisel kindlaks tehtud rikkumiste olulisusest. Selles dokumendis oli täpsustatud:
„Kui üks või mitu põhikontrolli on jäänud teostamata või on nii halvasti või harva läbi viidud, et need ei ole tõhusad tuvastamaks taotluse kõlblikkust või ennetamaks eeskirjade eiramisi, kohaldatakse korrektsiooni ulatusega kuni 10%, kuna on mõistlikult võimalik arvata, et [Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondil (EAGGF)] on suur oht saada olulist kahju.
[…]
Vaatamata sellele kohaldatakse juhul, kui kontrollisüsteem on täielikult rakendamata või see on oluliste puudustega ja eksisteerivad tõendid sagedaste rikkumiste ja hooletuse kohta võitluses eeskirjade eiramise ja pettuse vastu, korrektsiooni ulatusega kuni 25% niivõrd, kuivõrd on mõistlik hinnata, et vabadus esitada karistamatult vastuvõetamatuid taotlusi tekitab EAGGFile äärmiselt suuri kahjusid.“
[…]
[Kindlamääralisi korrektsioone] kohaldatakse kulutuste jäägile, pärast kõrvale jäetud summade mahaarvamist seoses individuaalsete juhtudega või määruse 296/96 alusel […]“.
Vaidluste taust
Üldkohus on vaidluse tausta välja toonud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–22 ja selle võib kokku võtta alljärgnevalt.
Komisjon viis 2012. aasta septembris läbi uurimise, mis puudutas Kreeka Vabariigi poolt EAFRD maaelu arengu meetmete (2007–2013) raames eelarveaastatel 2010–2013 tehtud kulutusi. Komisjon viis 2013. aasta novembris läbi uurimise, mis puudutas Kreeka Vabariigi poolt taotlusaastatel 2012 ja 2013 pindalatoetusele tehtud kulutusi.
Seoses pindalatoetustega esitas komisjon Kreeka Vabariigile oma märkused vastuses 15. jaanuari 2014. aasta kirjale. Kreeka Vabariik vastas nendele märkustele 17. märtsil 2014, seejärel edastas komisjon uuesti oma märkused Kreeka Vabariigile 28. mail 2014.
23. juunil 2014 toimus kahepoolne kohtumine ja Kreeka Vabariik saatis selle järel 18. septembril 2014 kirja.
Seejärel tegi komisjon ettepaneku määrata Kreeka Vabariigile kindlamääraline ja ühekordne finantskorrektsioon kogusummas 167399260,04 eurot, kuna komisjoni arvates ei olnud Kreekas pindalatoetuste süsteemi kohaldamine taotlusaastatel 2012 ja 2013 kooskõlas Euroopa Liidu eeskirjadega.
Lepitusmenetlus algatati ja lepitusorgan andis 13. juulil 2015 arvamuse.
Komisjon võttis 23. novembril 2015 vastu oma lõpliku seisukoha, jäädes oma esialgse seisukoha juurde ja tehes ettepaneku jätta rahastamisest välja Kreeka Vabariigile otsetoetuste valdkonnas määratud korrektsiooni lõplik brutosumma, milleks oli 167399260,04 eurot.
Maaelu arengu meetmete kohta esitas komisjon Kreeka Vabariigile oma märkused vastuses 9. jaanuari 2013. aasta kirjale. Kreeka Vabariik vastas neile 6. märtsil 2013.
5. septembril 2013 toimus kahepoolne kohtumine, mille järel Kreeka Vabariik esitas oma märkused 27. detsembril 2013.
Komisjon teatas 27. mail 2014 Kreeka Vabariigile oma kavatsusest jätta liidu rahastamisest välja 4106349,91 euro suurune summa. Ta leidis nimelt, et Kreekas esines puudusi EAFRD maaelu arengu programmi (2007–2013) raames eelarveaastateks 2010–2013 ette nähtud meetmete korra kohaldamisel .
Kreeka Vabariigi poolt 1. juulil 2014 esitatud lepitustaotluse kohta esitas lepitusorgan oma arvamuse 28. jaanuari 2015. aasta lõpparuandes.
Komisjon sõnastas 29. septembril 2015 oma lõpliku seisukoha, piirates väljapakutud korrektsiooni 3880460,50 eurole ehk 3107504,18 eurole meetme 125 eest, mis kuulub käesoleva kohtuotsuse punktis 35 viidatud EAFRD maaelu arengu programmi (edaspidi „meede 125“), millele lisandus sama programmi meetme 121 puhul 772956,32 eurot (edaspidi „meede 121“).
Komisjon võttis 17. märtsil 2016 vastu vaidlusaluse otsuse, milles ta tõi välja liikmesriikide poolt EAGFi ja EAFRD raames kantud kulude summad, mis jäetakse liidu rahastamisest välja. Kreeka Vabariigi osas kohaldas komisjon kindlamääralisi ja ühekordseid korrektsioone eelarveaastate 2010–2013 suhtes käesolevas kohtuasjas asjakohastes valdkondades, nimelt sidumata otsetoetuse ja EAFRD maaelu arengu suhtes. Seoses otsetoetustega määras komisjon korrektsiooni kogusummas 167399260,04 eurot netosummas, millest netosumma 166797866,22 eurot puudutas eelkõige puudusi toetuskõlblike püsikarjamaade määratluses ning ilmseid vigu ja puudusi kaugseire teel toimuvates kohapealsetes kontrollides. Maaelu arengu osas määras komisjon korrektsiooni netosummas 3880460,50 eurot.
Vaidlusalusele otsusele lisatud kokkuvõtvas aruandes, mida mainitakse vaidlustatud kohtuotsuse punktides 16–22 (edaspidi „kokkuvõttev aruanne“), põhjendas komisjon kindlamääraliste korrektsioonide kohaldamist järgmiste asjaoludega.
Sidumata otsetoetuste kohta tuvastas komisjon, et Kreeka Vabariik oli taotlusaastatel 2012 ja 2013 käsitanud toetuskõlblikena püsikarjamaid, mis ei vasta määruse nr 73/2009 artikli 34 ja määruse nr 1120/2009 artikli 2 punkti c kriteeriumidele, kuna nendel aladel taimestikku ei saa pidada „rohuks või rohttaimedeks“ nende sätete tähenduses. Kreeka ametiasutused andsid eksliku hinnangu ka määruse nr 1122/2009 kohastele ristkontrollidele.
Taotlusaasta 2012 puhul olid Kreeka ametiasutused hinnanud vea tagajärgede suuruseks 40113184,84 eurot. Komisjon leidis siiski, et see summa saadi 2013. aasta oktoobris kindlaks määratud toetuskõlblikkuse määrade kohaldamise teel, mis ei võtnud arvesse muudetud tegevuskava lõpuleviimist 2014. aasta aprillis. Ta leidis samuti, et Kreeka ametiasutuste arvutatud summa ei võtnud arvesse sanktsioone, mis tuleb määrata üledeklareerimise puhul. Taotlusaasta 2013 kohta tõdes see institutsioon, et Kreeka ametiasutuste arvutatud summa ei võtnud arvesse sanktsioone, mis tuleb määrata üledeklareerimise juhtudel seoses maksmata summadega. Lisaks leidis komisjon nende kahe taotlusaasta osas samuti, et need summad saadi ilma, et oleks arvesse võetud nende püsikarjamaid puudutavate
pro rata
tegurite muudatuste finantsmõju, mis lõppes 30. aprillil 2014.
Ühtlasi tuvastas komisjon ka puudusi kohapealsetes kontrollides, mille järeldused erinesid teatavatel juhtudel oluliselt kaugseire tulemustest, mille tagajärjel oli taotlusaastal 2013 uuesti hinnatud 9470 põldu (kuid mitte taotlusaastal 2012). Lõpuks leidis komisjon, et teatud juhtudel ja asjakohase praktika laiendava kohaldamisega olid Kreeka ametiasutused järeldanud, et maksete summa korrigeerimiseks oli olemas „ilmne viga“, ilma et nad oleksid siiski ette nähtud sanktsioone kohaldanud.
Kreeka ametiasutuste poolt komisjonile 4. detsembril 2014 esitatud teabest nähtus, et nad pakkusid välja korrektsiooni summas 52225465,79 eurot taotlusaasta 2012 kohta ja 37133161,78 eurot taotlusaasta 2013 kohta. Komisjon leidis siiski, et need korrektsioonid olid ebapiisavad kontrollide käigus tuvastatud suure hulga vigade tõttu, mis viitasid laialdastele eeskirjade eiramisele, millega ei võidelda endiselt piisavalt.
Taotlusaasta 2012 puhul kohaldas komisjon seega riskirühma suhtes 25% korrektsiooni. Olukorra paranemist arvestades vähendas ta korrektsiooni 10%‑ni taotlusaasta 2013 kohta juba vähendatud 37163161,78 euro suuruse summat pealt, mille Kreeka ametiasutused olid teadaoleva veana deklareerinud.
Mis puudutab maaelu arengut ja täpsemalt meedet 125, mis käsitleb peamiselt niisutustaristut, siis leidis komisjon, et toetuskõlblike projektide valik ei vasta määruse nr 1698/2005 artikli 71 nõuetele. Uurimise käigus selgus nimelt, et see valik sisaldas teist küsimusi tekitavat eelvaliku etappi, mille viis läbi Kreeka maaelu arengu ministeeriumi (edaspidi „DTEC“) uuringute ja tehniliste ehitiste direktoraat. Eelvaliku selles etapis kontrolliti mitte ainult projektide ettevalmistatust, vaid ka nende vastavust prioriteetidele selliste kriteeriumide alusel, mis olid teada ainult sellele direktoraadile. Sel viisil kehtestati valikukriteeriumid, mida ei olnud määranud pädev korraldusasutus (OPEKEPE). Seetõttu otsustas komisjon kohaldada kindlamääralist korrektsiooni 5%, mis vastab summale 3107504,18 eurot.
Mis puudutab meedet 121, mis on peamiselt pühendatud ettevõtjate moderniseerimisele, siis uurimise käigus selgus, et teatud toetuskõlbmatute kulude deklareerimise juhtudel on toetusesaajate nõudeid vähendatud, ilma et neile määrataks mingeid sanktsioone. Komisjoni arvates võib aga karistamata jäämine julgustada toetusesaajaid deklareerima toetuskõlbmatuid kulusid, kuna halvimal juhul keeldutaks neile lihtsalt vastava summa maksmisest. Ta leidis seega, et selline praktika kujutab endast asjaomase fondi jaoks riski, ning otsustas kohaldada analoogselt rakendusmääruse nr 809/2014 artikliga 63 korrektsiooni summas 772956,32 eurot.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Kreeka Vabariik esitas 25. mail 2016 Üldkohtu kantseleisse hagiavalduse, milles palus tühistada vaidlusalune otsus, tuginedes sisuliselt kaheksale väitele.
Esimene väide puudutas taotlusaasta 2012 suhtes 25% kindlamääralist korrektsiooni, taotlusaasta 2013 suhtes 10% kindlamääralist korrektsiooni ning 37163161,78 euro suurust ühekordset korrektsiooni, mida kohaldati toetuskõlblike püsikarjamaade määratluses tuvastatud puuduste tõttu. Selle väite kohaselt on määruse nr 796/2004 artikli 2 esimese lõigu punkti 2 ja määruse nr 1120/2009 artikli 2 punkti c vääralt tõlgendatud ja kohaldatud.
Teine väide käsitles dokumendi nr VI/5330/97 väära tõlgendamist ja kohaldamist seoses sellega, kas taotlusaasta 2012 suhtes 25% kindlamääralise korrektsiooni määramise tingimused on täidetud.
Kolmas väide puudutas 10% kindlamääralist korrektsiooni ja ühekordset korrektsiooni, mida kohaldati puuduste ja vigade tõttu toetuskõlblike püsirohumaade määratlemisel ja kontrollimisel taotlusaastal 2013, ning selle väite kohaselt on need ebaseaduslikud ja kuritarvitavad, nende põhjendused vastuolulised, dokumenti nr VI/5330/97 on vääralt tõlgendatud ja kohaldatud seoses 10% kindlamääralise korrektsiooni määramise tingimuste täitmisega ning on rikutud hea halduse, proportsionaalsuse,
non bis in idem
põhimõtet ja kaitseõigusi.
Neljas ja viies väide puudutasid vaidlusalust otsust, kuna selles on ette nähtud 5% kindlamääraline korrektsioon puuduste eest meetme 125 projektide valikukriteeriumide kohaldamisel. Neljanda väite kohaselt puudus vaidlusalusel otsusel õiguslik alus ja põhjendus ning oli tehtud faktiviga seoses selle kindlamääralise korrektsiooniga, mida kohaldati eelarveaastate 2010–2013 suhtes, samas kui viies väide käsitles määruse nr 1290/2005 artikli 31 rikkumist.
Kuues ja seitsmes väide puudutasid ühekordset korrektsiooni, mida kohaldati eelarveaastate 2011–2013 suhtes sanktsioonipoliitika kohaldamisel tuvastatud puuduste tõttu seoses meetmega 121. Kuuenda väite kohaselt on õigusvastane korrektsiooni arvutusmeetod, mille tulemused on tuvastatud puudustega võrreldes ebaproportsionaalsed, samas kui seitsmenda väite kohaselt puudus vaidlusalusel otsusel õiguslik alus ja põhjendus ning rikuti dokumenti nr VI/5330/97.
Üldkohtu menetluses loobus Kreeka Vabariik kaheksandast väitest .
Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Üldkohus hagi rahuldamata.
Poolte nõuded Euroopa Kohtus
Kreeka Vabariik palub Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
tühistada vaidlusalune otsus, ja
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub jätta apellatsioonkaebuse põhjendamatuse tõttu rahuldamata. Samuti palub ta mõista kohtukulud välja Kreeka Vabariigilt.
Apellatsioonkaebus
Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitab Kreeka Vabariik kuus väidet. Esimene väide puudutab vaidlusalust otsust osas, milles sellega kohaldatakse 25% ja 10% suurust kindlamääralist korrektsiooni karjamaade pindalatoetustele taotlusaastate 2012 ja 2013 eest ning 37163161,78 euro suurust ühekordset korrektsiooni taotlusaasta 2013 osas. Selle väite kohaselt tõlgendas Üldkohus vääralt mõistet „püsikarjamaa“ määruse nr 796/2004 artikli 2 esimese lõigu punkti 2 ja määruse nr 1120/2009 artikli 2 punkti c tähenduses. Teise väite kohaselt tõlgendas ja kohaldas Üldkohus valesti dokumenti nr VI/5330/97 küsimuses, kas karjamaade pindalatoetustele taotlusaastal 2012 kohaldatava 25% kindlamääralise finantskorrektsiooni tingimused on täidetud. Kolmas väide käsitleb seda, et Üldkohus tõlgendas ja kohaldas vääralt määruse nr 1290/2005 artikli 31 lõiget 2, määruse nr 1306/2013 artikli 52 lõiget 2 ja rakendusmääruse nr 908/2014 artiklit 34, millele viidatakse dokumendis nr VI/5330/97,
non bis in idem
põhimõtet ja proportsionaalsuse põhimõtet, kuna samal ajal kohaldati taotlusaasta 2013 osas karjamaade pindalatoetustele kohaldatavat 10% kindlamääralist finantskorrektsiooni ja ühekordset korrektsiooni. Neljandas ja viiendas väites kritiseeritakse seda, kuidas Üldkohus hindas Kreeka Vabariigi suhtes kohaldatud 5% kindlamääralist finantskorrektsiooni puuduste eest meetme 125 projektide valikukriteeriumide kohaldamisel eelarveaastatel 2010–2013. Kui neljas väide puudutab määruse nr 1698/2005 artikli 71 lõigete 2 ja 3 väära tõlgendamist ja kohaldamist ning vaidlustatud kohtuotsuse ebapiisavat põhjendamist, siis viies väide puudutab määruse nr 1290/2005 artikli 31 lõike 4 punkti c rikkumist ning selle kohtuotsuse ebapiisavat ja vastuolulist põhjendamist. Kuues väide käsitleb Üldkohtu hinnangut ühekordsele korrektsioonile, mida kohaldati Kreeka Vabariigi suhtes eelarveaastatel 2011–2013 tuvastatud puuduste tõttu sanktsioonipoliitika kohaldamisel seoses meetmega 121. See väide puudutab määruse nr 817/2004 artikli 73 ja rakendusmääruse nr 809/2014 artikli 63 rikkumist.
Esimene väide
Poolte argumendid
Esimese väitega heidab Kreeka Vabariik Üldkohtule sisuliselt ette, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 35–66 tõlgendas ja kohaldas Üldkohus valesti määruse nr 796/2004 artikli 2 esimese lõigu punkti 2 ja määruse nr 1120/2009 artikli 2 punkti c, milles on sätestatud mõiste „püsikarjamaa“.
Kreeka Vabariik heidab Üldkohtule ette, et viimane võttis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 39, 40, 49 ja 56 aluseks vale kriteeriumi hinnates taimkattetüüpi neil aladel, mida komisjon võttis arvesse, et teha kindlaks, kas need alad kujutavad endast „püsikarjamaad“ liidu õiguse tähenduses. Nimelt piirdus Üldkohus „püsikarjamaa“ määratlemisel üksnes rohu või muude rohttaimedega kaetud aladega, jättes välja nn „Vahemere tüüpi“ karjamaadele iseloomuliku võsa ja puittaimedega kaetud alad. Kreeka Vabariigi arvates oleks Üldkohus pidanud lähtuma ühest teisest kriteeriumist, mille kohaselt on „püsikarjamaad“ maa-alad, mis kuuluvad kinnistunud kohalike tavade alla ja mida traditsiooniliselt kasutatakse karjamaana ning kus rohi ja rohttaimed ei ole ülekaalus. Samuti ei saa kõnealusel maa-alal puittaimestiku domineerimine olla näitaja, et põllumajanduslikust tegevusest on loobutud.
Kreeka Vabariik on seisukohal, et niisugust tõlgendust lubavad määruse nr 796/2004 artikli 2 ja määruse nr 1120/2009 artikli 2 sõnastus ning nende määruste kontekst ja taotletavad eesmärgid. Ta rõhutab seega, et mõiste „püsikarjamaa“ selline lai tõlgendus tuleneb juhendist, mille eesmärk on anda liikmesriikidele suunised, kuidas parimal moel järgida ühise põllumajanduspoliitika (ÜPP) suhtes kehtivaid õigusnorme, mille avaldas 2. aprillil 2008 komisjoni Teadusuuringute Ühiskeskus (JRC), ning Kreeka ametivõimude ja komisjoni poolt 2012. aasta oktoobris välja töötatud tegevuskavast, mis seisneb karjamaade toetukõlblikkuse hindamises satelliidikujutiste fototõlgenduse abil võrdlusaluste maatükkide alusel (üksus) ja proportsionaalse (
pro rata
) arvutussüsteemi kohaldamises põõsastega söötis põllumaade puhul (edaspidi „2012. aasta tegevuskava“). Lisaks kinnitab mõiste „püsikarjamaa“ seda laia tõlgendust nii määruse nr 1307/2013 esialgse redaktsiooni artikli 4 lõike 1 punkti h kui ka määruse 2017/2393 artikliga 3 tehtud muudatusest tulenev sõnastus.
Komisjon palub väite põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. See institutsioon on seisukohal, et Üldkohus tõlgendas ja kohaldas õigesti määruse nr 796/2004 artikli 2 esimese lõigu punktis 2 ja määruse nr 1120/2009 artikli 2 punktis c sisalduvat mõistet „püsikarjamaa“. Komisjoni hinnangul selgub kõnealusest määratlusest, et asjaomase põllumajandusala taimkattetüüp on määrav. Lisaks ei ole käesoleva kohtuotsuse punktis 60 viidatud juhend, 2012. aasta tegevuskava ega ka määrus nr 1307/2013, mis kehtis alates 1. jaanuarist 2015 ja mis sisaldas mõiste „püsikarjamaa“ laia määratlust, asjakohased selleks, et tõlgendada käesoleva juhtumi asjaolude ajal kehtinud õigust ning võtta seisukoht finantskorrektsiooni osas, mille komisjon otsustas teha.
Euroopa Kohtu hinnang
Esimese väitega heidab Kreeka Vabariik Üldkohtule sisuliselt ette seda, et viimane rikkus õigusnormi, tõlgendades mõistet „püsikarjamaa“ määruse nr 796/2004 artikli 2 esimese lõigu punkti 2 ja määruse nr 1120/2009 artikli 2 punkti c tähenduses, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 40, et selle mõiste alla kuuluvad üksnes rohu või rohttaimedega kaetud maa-alad, jättes välja nn „Vahemere tüüpi“ karjamaadele iseloomuliku puit- või põõsastaimedega kaetud alad. Kreeka Vabariik on nimelt seisukohal, et asjaomane põllumajandusmaa taimkattetüübi kriteerium ei ole „püsikarjamaa“ kvalifitseerimisel määrav.
Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et määruse nr 1120/2009 artikli 2 punkt c sisaldab mõiste „püsikarjamaa“ määratlust sõnastuses, mis on väga analoogne määruse nr 796/2004 artikli 2 esimese lõigu punktis 2 kasutatud sõnastusega. Teiseks tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et „püsikarjamaana“ määratlemisel ei ole oluline kriteerium põllumajandusmaa taimkattetüüp, vaid selle ala tegelik kasutamine põllumajanduslikuks selliseks tegevuseks, mis on tavapärane „püsikarjamaa“ puhul. Järelikult ei saa puit- või põõsastaimede olemasolu iseenesest takistada ala kvalifitseerimist „püsikarjamaaks“, tingimusel et selliste taimede olemasolu ei piira nimetatud maa-ala tegelikku kasutamist põllumajanduslikuks tegevuseks (15. mai 2019. aasta kohtuotsus Kreeka vs. komisjon,
C‑341/17 P
,
EU:C:2019:409
, punkt
, ja 13. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Kreeka vs. komisjon,
C‑252/18 P
,
EU:C:2020:95
, punkt
).
Seega, kuna Üldkohus tõdes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 40, et asjakohane kriteerium on kõnealuse ala taimkattetüüp, ning jätkas oma analüüsi sellest kriteeriumist lähtudes, siis on Üldkohus rikkunud määruse nr 796/2004 artikli 2 esimese lõigu punktist 2 ja määruse nr 1120/2009 artikli 2 punktist c tuleneva mõiste „püsikarjamaa“ tõlgendamisel ja kohaldamisel õigusnormi. Järelikult on väär vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46 esitatud Üldkohtu seisukoht, et Kreeka Vabariik ei ole tõendanud komisjoni hinnangute ekslikkust.
Järelikult tuleb Kreeka Vabariigi esimese väitega nõustuda. Sellest tuleneb, et vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punkt 1 tuleb tühistada osas, milles Üldkohus jättis rahuldamata Kreeka Vabariigi hagi, mis puudutas taotlusaastate 2012 ja 2013 osas karjamaade pindalatoetustele kohaldatud 25% ja 10% suurust kindlamääralist korrektsiooni ning taotlusaasta 2013 osas 37163161,78 euro suurust ühekordset korrektsiooni, mis määrati puuduste tõttu toetuskõlblike püsikarjamaade kindlaksmääramisel ja kontrollimisel taotlusaastatel 2012 ja 2013.
Teine väide
Poolte argumendid
Teises väites toob Kreeka Vabariik sisuliselt esile, et Üldkohus tõlgendas ja kohaldas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 78, 93, 96, 101, 104, 106, ja 107 dokumenti nr VI/5330/97 valesti osas, mis puudutab nende tingimuste täitmist, mis on vajalikud 25% korrektsioonimäära kohaldamiseks taotlusaastal 2012. Väide koosneb üheksast osast.
Teise väite esimeses osas väidab Kreeka Vabariik, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 85 leidis Üldkohus, et lõplikud maksed taotlusaasta 2012 eest tehti 30. juunil 2013 pärast taotluste uuesti läbivaatamist 2012. aasta tegevuskava alusel, nagu see oli selleks kuupäevaks ellu viidud. Seega välistab see uuesti läbivaatamine eriti suure kahju tekkimise riski, mis põhjendaks 25% kindlamääralise korrektsiooni kohaldamist, ning räägib vastu sellele, et Kreeka Vabariigis esines pidevalt puudusi, hooletut või korduvaid rikkumisi. Seega puudub vaidlustatud kohtuotsuse punktidel 78, 93, 96, 101, 104, 106 ja 107 õiguslik alus.
Teise väite teise osa kohaselt moonutas Üldkohus kokkuvõtva aruande sisu ja muutis vaidluse eset, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79, et võrdlusaluste maatükkide piirid ja nende maksimaalne toetuskõlblik pindala tuleb täpselt määratleda. Vaidluse ese ei ole aga maatükkide täpne piiritlemine, vaid see, kas neid võib lugeda „püsikarjamaa“ määratluse alla.
Kreeka Vabariigi teise väite kolmanda osa kohaselt on Üldkohtu põhjendused vastuolulisused, kuna Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 88, et vaatamata 2012. aasta tegevuskava järkjärgulisele rakendamisele oli EAGFi jaoks risk suurenenud ja äärmiselt suur kahjum oli tõenäoline, mis õigustab 25% määra.
Oma teise väite neljandas osas leiab Kreeka Vabariik, et Üldkohus rikkus dokumenti nr VI/5330/97, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 88 nõudis, et finantskorrektsiooni määra vähendamiseks peab asjaomane liikmesriik olema kõrvaldanud igasuguse riski EAGFi jaoks.
Selle väite viiendas osas väidab Kreeka Vabariik, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 89 rikkus Üldkohus määruse nr 73/2009 artikleid 34 ja 36 ning määruse nr 1782/2003 artikleid 43 ja 44, kui ta leidis, et karjamaade toetuskõlblikkusega seotud viga, mida sellele liikmesriigile ette heidetakse, mõjutas põllumajandustootjate toetusõiguste arvutamist ja seega nende toetusõiguste arvu, mis toob EAGFi jaoks kaasa väga suure riski. Pealegi on selline hinnang õigusvastane, kuna see tähendaks määruse nr 796/2004 artikli 2 ja määruse nr 73/2009 artikli 2 tagasiulatuvat kohaldamist toetusõiguste arvutamise võrdlusperioodile (2000–2002).
Teise väite kuuendas osas märgib Kreeka Vabariik, et Üldkohus moonutas käesoleva kohtuotsuse punktis 36 viidatud lepitusorgani lõpparuande sisu, leides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 92, et osa maa-aladest, millele anti toetust, ei olnud selle saamiseks kõlblikud. Sellest aruandest aga nähtub, et 2012. aasta tegevuskava kohaselt jäi 1,6 miljonit hektarit karjamaad toetuskõlblikuks.
Selle väite seitsmendas osas väidab Kreeka Vabariik, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 100 rikkus Üldkohus määruse nr 1306/2013 artikli 52 lõike 3 teist lõiku, piirdudes tõdemisega, et komisjon ei ole seotud lepitusorgani aruannetega, kontrollimata, kas viimane põhjendas oma otsust kalduda kõrvale nimetatud aruannete järeldustest.
Teise väite kaheksanda osa kohaselt on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 85 ja 104 esitatud põhjendused omavahel vastuolus, kuna dokumendi nr VI/5330/97 tähenduses „erandliku asjaolu“ esinemise tingimused ei ole täidetud.
Oma teise väite üheksandas osas toob Kreeka Vabariik esile, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 114–116 eksis Üldkohus dokumendis nr VI/5330/97 esitatud suuniste tõlgendamisel ja kohaldamisel, kuna ta ei võtnud arvesse 2012. aasta tegevuskava tagasiulatuvat rakendamist. Komisjon olevat korranud puudusi, mis olid seotud karjamaade ebakorrektse tuvastamisega põldude identifitseerimise süsteemis (edaspidi „identifitseerimissüsteem“), mistõttu isegi kui eeldada, et kindlamääralist korrektsiooni oleks võimalik kohaldada, ei ole 25% korrektsioonimäär õigustatud.
Komisjon palub selle väite põhjendamatuse tõttu tagasi lükata, kuna ükski Kreeka Vabariigi poolt selle põhjenduseks esitatud etteheide ei sea kahtluse alla Üldkohtu hinnangut 25% kindlamääralise korrektsiooni kohaldamise õiguspärasuse kohta.
Niisiis, vastuseks teise väite esimesele osale märgib komisjon, et oma apellatsioonkaebuses eraldab Kreeka Vabariik 2012. aasta tegevuskava alusel esitatud taotluste uuesti läbivaatamise asjaolu ja vaikib maha arvukad muud tõsised rikkumised ja puudused kontrollisüsteemis, mida Üldkohus meenutas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 77 ja mis koostoimes põhjendasid, et EAGFi jaoks esines äärmiselt suure kahju tekkimise risk.
Vastuseks selle väite teisele osale märgib komisjon, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 77 tuletas Üldkohus meelde arvukaid tõsiseid puudusi kontrollisüsteemis, mis õigustavad 25% kindlamääralise korrektsiooni kohaldamist. Maatükkide piiritlemise küsimus, mida on käsitletud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79, kujutab endast üksnes üldise põhjenduse osa, mis lisandub Üldkohtu põhjendustele ja mille eesmärk on rõhutada tõhusa kontrollisüsteemi tähtsust.
Mis puudutab nimetatud väite kolmandat osa põhjenduste vastuolulisuse kohta, siis vastab komisjon, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 85 piirdus Üldkohus tõdemusega, et 2012. aasta tegevuskava järkjärguline rakendamine sisaldas meetmeid, mis kõik ei olnud mõeldud vahetute tagajärgede tekitamiseks, mistõttu selle tegevuskava järkjärguline rakendamine osutus ebapiisavaks, et kõrvaldada risk taotlusaastaks 2012.
Vastuseks sama väite neljandale osale väidab komisjon, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 88 ei seadnud Üldkohus kindlamääralise korrektsiooni vähendamise tingimuseks riski puudumise tõendamist, vaid ta üksnes tõdes, et 2012. aasta tegevuskava rakendamisel ei olnud mingit konkreetset mõju EAGFi jaoks 2012. aastal tekkinud riskile.
Komisjon väidab, et teise väite viies osa, mis on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punkti 89 vastu, on tulemusetu, kuna väite selles osas viidatakse täiendavale põhjendusele. Igal juhul ei suuda Kreeka Vabariik tulemuslikult ümber lükata Üldkohtu järeldust vaidlustatud kohtuotsuse selles punktis, et olemasolevate hektarite osas tehtud arvutusviga põhjustas EAGFile väga suure riski.
Vastuseks selle väite kuuendale osale, mis käsitleb vaidlustatud kohtuotsuse punkti 92, väidab komisjon, et Kreeka Vabariik ei sea kahtluse alla asjaolu, et paljud maatükid, millele abi anti, ei olnud üldiselt toetuskõlblikud, kuna need ei vastanud tingimustele, mis on nõutavad selleks, et neid saaks pidada püsikarjamaadeks.
Mis puudutab nimetatud väite seitsmendat osa vaidlustatud kohtuotsuse punkti 100 kohta, siis väidab komisjon, et Kreeka Vabariik ei esitanud Üldkohtus väidet, et vaidlusalune otsus on põhjendamata, sest komisjon kaldus selles kõrvale lepitusorgani soovitustest. Seega vastas Üldkohus Kreeka Vabariigi väidetele õiguslikult piisavalt.
Vastuseks sama väite kaheksandale osale, mis on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punkti 104 vastu, väidab komisjon, et Üldkohus leidis täiendavalt esitatud põhjendustes, et isegi kui 25% kindlamääralise korrektsiooni kohaldamise põhjendamiseks oli vajalik „erandlike asjaolude“ tuvastamine, on selline asjaolu käesoleval juhul tõendatud.
Lõpuks, mis puudutab teise väite üheksandat osa, mille kohaselt ei ole arvesse võetud 2012. aasta tegevuskava ja mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkte 114–116, siis kordab komisjon oma seisukohta, et see tegevuskava ei ole asjakohane küsimuses, kas rikkumise rahalist ulatust on võimalik täpselt kindlaks teha või kas tuleb määrata finantskorrektsioon.
Euroopa Kohtu hinnang
Dokumendist nr VI/5330/97 nähtub, et 25% kindlamääraline korrektsioon on põhjendatud, kui selles sätestatud kumulatiivsed tingimused on täidetud, nimelt kui liikmesriik on kontrollisüsteemi täielikult jätnud rakendamata või see on oluliste puudustega ning kui esinevad tõendid väga sagedaste rikkumiste ja hooletuse kohta võitluses eeskirjade eiramise ja pettuse vastu, kuivõrd on mõistlik hinnata, et vabadus esitada karistamatult vastuvõetamatu taotlus tekitab EAGFile äärmiselt suuri kahjusid.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 78–82 otsustas Üldkohus aga, et komisjon leidis õigesti, et käesoleval juhul võib Kreeka Vabariigile ette heita kontrollisüsteemi oluliste puudustega rakendamist korduvate rikkumiste tõttu, mille hulka kuuluvad – nagu on märgitud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 77 – puudused toetuskõlblike püsikarjamaade määratlemisel, mis tingisid selle liikmesriigi poolt ristkontrollide ja kohapealsete kontrollide puuduliku kohaldamise.
Kuna Üldkohtu hinnang püsirohumaade määratlemise ja kontrollimise puuduste kohta põhineb esiteks juba määratluse kohaselt mõiste „püsikarjamaa“ tõlgendusel ja teiseks, nagu on tuvastatud käesoleva kohtuotsuse punktis 65, tõlgendas Üldkohus seda mõistet vääralt, siis mõjutab see viga kahtlemata vaidlustatud kohtuotsuse punktis 78 antud hinnangut tingimusele, mis puudutab kontrollisüsteemi äärmiselt puudulikku rakendamist seoses rea rikkumistega.
Järelikult, arvestades asjaolu, et kõik Kreeka Vabariigi etteheited toetuskõlblike püsirohumaade kontrollimise kohta puudutavad mõiste „püsikarjamaa“ väära tõlgendamist Üldkohtu poolt, tuleb teise väitega tervikuna nõustuda.
Kolmas väide
Poolte argumendid
Kolmandas väites leiab Kreeka Vabariik sisuliselt, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 138–141 tõlgendas ja kohaldas Üldkohus vääralt määruse nr 1290/2005 artikli 31 lõiget 2, määruse nr 1306/2013 artikli 52 lõiget 2, rakendusmääruse nr 908/2014 artiklit 34 ning dokumenti nr VI/5330/97 seoses kindlamääralise korrektsiooni arvutusmeetodiga taotlusaasta 2013 puhul, mistõttu ta pidas õiguspäraseks ning
ne bis in idem
ja proportsionaalsuse põhimõtetega kooskõlas olevaks samade rikkumiste eest nii 10% kindlasummalise korrektsiooni kohaldamist kui ka ühekordse korrektsiooni kohaldamist. Kreeka Vabariigi sõnul tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et kindlamääralise korrektsiooni ja ühekordse korrektsiooni samal ajal kohaldamine on võimalik vaid juhul, kui tuvastatakse mitu rikkumist.
Komisjon palub selle väite põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Esiteks tuleb meenutada, et määruse nr 1290/2005 artikli 31 lõige 2 ja määruse nr 1306/2013 artikli 52 lõige 2 ei keela komisjonil kohaldada samal ajal ühekordset korrektsiooni ja kindlamääralist korrektsiooni.
Nii on Euroopa Kohus juba tunnustanud võimalust kumuleerida kindlamääralisi finantskorrektsioone ja muid korrektsioone. Kui ilmneb, et EAGFi risk ei saa olla kaetud üksnes ühekordsete korrektsioonidega, peavad olema võimalikud ka muud kindlamääralised korrektsioonid. Nimelt oleks EAGFi rahastamissüsteemiga vastuolus, kui ühekordse korrektsiooni kohaldamise aluste esinemise korral jääksid muud kahjustused või riskid, mis ei ole sama selgelt kindlaks määratavad, EAGFi kanda. Seega ei ole põhimõtteliselt ühtegi põhjust, mis keelaks liita ühekordset korrektsiooni ja kindlasummalist korrektsiooni (vt selle kohta 28. oktoobri 1999. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon,
C‑253/97
,
EU:C:1999:527
, punktid
–
, ja 15. juuni 2017. aasta kohtuotsus Hispaania vs. komisjon,
C‑279/16 P
, ei avaldata,
EU:C:2017:461
, punkt
).
Teiseks tuleneb dokumendist nr VI/5330/97, et ühekordse korrektsiooni ja kindlamääralise korrektsiooni liitmine on võimalik, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 136 märkis, kuna see dokument näeb ette, et kindlamääralisi korrektsioone kohaldatakse ülejäänud kulude suhtes pärast kõrvale jäetud summade mahaarvamist seoses individuaalsete juhtudega.
Käesolevas asjas tuleb sedastada, et oma kolmanda väite põhjendamiseks heidab Kreeka Vabariik Üldkohtule ette üksnes seda, et viimane rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 138–141 määruse nr 1290/2005 artikli 31 lõiget 2, määruse nr 1306/2013 artikli 52 lõiget 2 ning dokumenti nr VI/5330/97, lükates tagasi tema argumendid, mis puudutavad samade rikkumiste ja sama taotlusaasta 2013 eest kahekordset korrektsiooni.
Selle väite raames ei vaidle Kreeka Vabariik aga vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktides 120–125 ja 131 esitatud Üldkohtu hinnangutele, milles on selgelt välja toodud põhjused, miks komisjon määras 10% kindlamääralise korrektsiooni ja ühekordse korrektsiooni.
Nii nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 123, et taotlusaastaks 2013 määratud kindlamääralise korrektsiooni 10% suurune määr oli põhjendatud, arvestades esiteks komisjoni tuvastatud korduvaid vigu seoses karjamaade toetuskõlblikkuse asjaolude ja Kreeka Vabariigi kehtestatud kontrollisüsteemis, ning teiseks olukorra paranemist võrreldes taotlusaastaga 2012. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 124 märkis Üldkohus, et asjaolu, et Kreeka ametiasutused oli arvutanud EAGFi jaoks esineva riski suuruseks 37163161,78 eurot identifitseerimissüsteemi ajakohastamisest tulenenud uute andmete põhjal, ei võimaldanud kindlaks teha sellele fondile kaasneva riski kogusummat eelkõige seetõttu, et arvesse ei võetud sanktsioone, mida oleks tulnud kohaldada, ja kuna novembris 2014 läbi viidud kontrollimissioon näitas identifitseerimissüsteemiga seotud vigade jätkumist. Üldkohus järeldas sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktis 125, et arvestades viimati nimetatud puudusi, ei olnud komisjonil võimalik täpselt kindlaks teha selle fondile tekkiva riski kogusuurust, mistõttu esiteks oli kindlamääralise korrektsiooni kohaldamine põhjendatud ja teiseks ei võimaldanud Kreeka ametiasutuste arvutused kontrollitud alade kohta kindlaks määrata selle fondile kaasneva riski kogusuurust.
Sellest tuleneb, et Üldkohus kohaldas määruse nr 1290/2005 artikli 31 lõiget 2, määruse nr 1306/2013 artikli 52 lõiget 2 ning dokumenti nr VI/5330/97 õigesti, kui ta leidis, et kui komisjon lahutas Kreeka ametiasutuste arvutatud summa maha summast, mille alusel komisjon arvutas 10% kindlamääralise korrektsiooni, tagas see institutsioon sellega, et ta ei kehtesta kahekordset korrektsiooni konkreetsetele abisaajatele, kes olid Kreeka ametiasutuste poolt arvutatud summas juba arvesse võetud. 10% kindlamääraline korrektsioon ei hõlmanud neid alasid, mida Kreeka ametiasutused olid kontrollinud ja mille alusel need ametiasutused olid välja arvutanud 37163161,78 euro suuruse summa.
Seega ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 138 ja 141, et komisjoni kasutatud arvutusmeetod ei toonud kaasa kahekordset korrektsiooni samade rikkumiste ja sama taotlusaasta eest.
Eeltoodust tuleneb, et kolmas väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Neljas väide
Poolte argumendid
Kreeka Vabariigi neljanda väite kohaselt on Üldkohus vääralt tõlgendatud ja kohaldatud määruse nr 1698/2005 artikli 71 lõikeid 2 ja 3 ning mitmel korral rikkunud oma põhjendamiskohustust.
Neljanda väite esimeses osas, mis on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 158–160 vastu, väidab Kreeka Vabariik, et Üldkohus tõlgendas ja kohaldas vääralt määruse nr 1698/2005 artikli 71 lõikeid 2 ja 3, kui ta heitis Kreeka Vabariigile ette asjaolu, et enne korraldusasutuse tehtud valikut viis DTEC läbi projektide eelvaliku, mis põhines selle riikliku asutuse enda kriteeriumidel, mistõttu ei olnud tegemist projektide lihtsa formaalse hindamisega, vaid tõelise sisulise kontrolliga, ehkki nende artiklite alusel on üksnes korraldusasutusel pädevus hinnata selliste projektide toetuskõlblikkust, mis võivad kuuluda meetme 125 alla. Kreeka Vabariik on seisukohal, et määruse nr 1698/2005 artikli 71 lõige 3 annab liikmesriikidele põhimõttelise pädevuse kehtestada kulutuste toetuskõlblikkuse eeskirjad, et tagada EAFRD vahendite tõhusam jaotus, ning seega ei keela see neil ette näha sellise riikliku asutuse nagu DTEC sekkumine, kes kohaldab meetmega 125 hõlmatud projektide toetuskõlblikkuse kriteeriume komisjoni heakskiidetud maaelu arengu programmi eesmärkide piires.
Kreeka Vabariigi selle väite teise osa kohaselt ei põhjendanud Üldkohus, miks ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 158, et DTEC viis läbi talle esitatud projektide tõelise sisulise hindamise kolme ainult tema enda määratletud kriteeriumi alusel. Üldkohus ei ole aga täpsustanud, millised on need kriteeriumid.
Nimetatud väite kolmandas osas väidab see liikmesriik, et Üldkohus täiendas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 160 kokkuvõtva aruande sisu ja seega vaidlusaluse otsuse põhjendusi, leides, et DTEC eelneva kontrolli tulemusel ei edastatud korraldusasutusele teatavaid projekte.
Sama väite neljanda osa kohaselt on rikutud põhjendamiskohustust, kuna Üldkohus jättis vastamata Kreeka Vabariigi argumendile, et DTEC eelnev kontroll oli kinnistunud juba aastakümneid, ilma et komisjon oleks selle kohta kunagi märkusi esitanud, ega ka seda, et see sekkumine võis kaasa tuua mis tahes rikkumisi.
Neljanda väite viiendas osas väidab Kreeka Vabariik, et Üldkohus jättis samuti vastamata argumendile, mille kohaselt kõik meetmega 125 seotud toimingud puudutasid suuri avaliku taristu ehitustöid ning et selles kontekstis sekkus DTEC alles ettevalmistavate toimingute käigus, mis ei mõjutanud kuidagi valikut ennast.
Komisjon palub selle väite tagasi lükata, kuna see on osaliselt vastuvõetamatu ja osalt põhjendamata.
Euroopa Kohtu hinnang
Mis puudutab esimest osa, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 158–160 on rikutud määruse nr 1698/2005 artiklit 71, siis tuleb märkida, et selle artikli lõikest 3 koostoimes sama määruse põhjendusega 61 nähtub, et subsidiaarsuse põhimõtte raames kehtestatakse kulude toetuskõlblikkuse eeskirjad põhimõtteliselt riigi tasandil (vt selle kohta 7. juuli 2016. aasta kohtuotsus Občina Gorje,
C‑111/15
,
EU:C:2016:532
, punktid
ja
).
Siiski ei tähenda liikmesriikide poolt kulutuste toetuskõlblikkuse eeskirjade kehtestamine seda, et liikmesriigid võiksid anda projektide valimise pädevuse programmi korraldusasutusest eraldiseisvale üksusele või üksusele, mis ei kuulu viimase vastutusalasse.
Nimelt annab selle määruse artikli 71 lõige 3 koostoimes määruse põhjendusega 64 sellise otsustusõiguse üksnes korraldusasutusele või tema vastutusel tegutsevale üksusele, kes kasutab seda pädevust pädeva organi kehtestatud valikukriteeriumide alusel.
Seega ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta sedastas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 158–160, et meetme 125 kohaldamisalasse kuuluda võivate projektide eelvaliku kontroll, mida DTEC teostas, oli vastuolus nimetatud määruse artikliga 71, kuna see kujutas endast projektide sisulist toetuskõlblikkuse kontrolli ainult tema enda kriteeriumide alusel, mida pädev organ ei olnud kehtestanud.
Sellest tuleneb, et Kreeka Vabariigi neljanda väite see osa tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Mis puudutab selle väite teist osa, mille kohaselt ei ole vaidlustatud kohtuotsus põhjendatud, kuna Üldkohus ei täpsustanud selle kohtuotsuse punktis 158 kriteeriume, mida DTEC hindas projektide sisulise hindamise raames, siis piisab, kui märkida, et see väiteosa tugineb nimetatud kohtuotsuse ekslikul tõlgendusel, kuna Üldkohus mainib selles punktis DTEC kolme kriteeriumi ja kaalutegurite koefitsiente, mis erinesid korraldusasutuse kohaldatud kriteeriumidest ja koefitsientidest.
Sellest tuleneb, et Kreeka Vabariigi neljanda väite teine osa ei ole põhjendatud.
Mis puudutab selle väite kolmandat osa, mille kohaselt on Üldkohus rikkunud põhjendamiskohustust, kuna ta täiendas kokkuvõtva aruande põhjendusi, otsustades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 160, et nende kriteeriumide kohaldamine tõi kaasa teatud hulga projektide korraldusasutusele edastamata jätmise, siis tuleb märkida, et kuigi on tõsi, et sellist hinnangut ei ole kokkuvõtvas aruandes sõnaselgelt välja toodud, on see siiski vaid loogiline järeldus eelvaliku kriteeriumide kohaldamisest. Seega ei saa asuda seisukohale, et Üldkohus rikkus oma põhjendamiskohustust.
Sellest järeldub, et Kreeka Vabariigi neljanda väite kolmas osa ei ole põhjendatud.
Mis puudutab nimetatud väite neljandat osa, mille kohaselt Üldkohus ei vastanud Kreeka Vabariigi argumendile asjaolu kohta, et DTEC teostatud eelkontroll oli aastakümneid kinnistunud, siis piisab, kui märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 161 lükkas Üldkohus selle argumendi tagasi, kuna see ei mõjutanud kõnealust menetlust.
Seega, vastupidi sellele, mida väidab Kreeka Vabariik, vastas Üldkohus sellele argumendile, lükates selle tagasi, ega rikkunud seega oma põhjendamiskohustust.
Sellest järeldub, et Kreeka Vabariigi neljanda väite neljas osa ei ole põhjendatud.
Mis puudutab sama väite viiendat osa, mille kohaselt Üldkohus ei vastanud Kreeka Vabariigi argumendile, et meetmega 125 hõlmatud toimingud puudutasid suuri taristu ehitustöid, siis tuleb märkida, et seda argumenti esimeses kohtuastmes ei esitatud.
Esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduse punkt 69, millele Kreeka Vabariik oma apellatsioonkaebuses viitab, on puhtalt kirjeldav ja piirdub selle rõhutamisega, et meetmega 125 hõlmatud toimingud puudutasid suuri avaliku taristu ehitustöid ja kujutasid endast riigi majandusele olulisi riiklikke investeeringuid, ilma et Kreeka Vabariik oleks viidanud mingitele õiguslikele tagajärgedele, mis sellest üldisest deklaratsioonist tuleneksid.
Seega tuleb see argument vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kuna see on esimest korda esitatud alles apellatsiooniastmes. Nimelt tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et kuna Euroopa Kohtu pädevus apellatsioonimenetluses piirdub Üldkohtus arutatud väidetele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega, ei saa pool seega esitada esimest korda Euroopa Kohtus väidet, mida ta ei ole esitanud Üldkohtus (28. novembri 2019. aasta kohtuotsus ABB vs. komisjon,
C‑593/18 P
, ei avaldata,
EU:C:2019:1027
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et neljas väide tuleb tervikuna tagasi lükata, kuna see on osaliselt vastuvõetamatu ja osaliselt põhjendamatu.
Viies väide
Poolte argumendid
Apellatsioonkaebuse viies väide koosneb kahest osast.
Viienda väite esimeses osas heidab Kreeka Vabariik Üldkohtule ette määruse nr 1290/2005 artikli 31 lõike 4 punkti c rikkumist ning seda, et ta esitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 183, 185, 186, 189 ja 193 puudulikke ja vastuolulisi põhjendusi.
Täpsemalt vaidlustab ta selle määruse artikli 31 tõlgenduse, mille Üldkohus andis vaidlustatud kohtuotsuse neis punktides ja mille kohaselt selliste maaelu arenguprogrammide meetmete puhul, kus toetuse lõppmaksele eelnevad vahe- ja ajutised maksed, tuleb selles artiklis ette nähtud 24 kuu pikkuse tähtaja kohaldamisel arvesse võtta üksnes lõppmakse tasumine, et rahastamisest jääksid välja kõik kulud, mis on asjaomaste maaelu arengu programmidega seotud. Esiteks on see tõlgendus vastuolus nimetatud määruse artikli 31 lõike 4 punkti c sõnastusega, mille kohaselt puudutab 24kuuline tähtaeg vahet tegemata nii lõppmakseid kui ka vahemakseid või ettemakseid. Selles osas ei ole Üldkohtu poolt oma tõlgenduse toetuseks viidatud kohtupraktika asjakohane, kuna see puudutab EAGGFi valdkonnas esialgseid makseid, mille eelduseks on garantiide andmine. Teiseks kinnitab Kreeka Vabariigi pakutud tõlgendust eesmärk kehtestada ajaline piir komisjoni pädevusele keelduda teatud kulude rahastamisest.
Viienda väite teises osas väidab Kreeka Vabariik, et Üldkohus esitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 189 puuduliku ja vastuolulise põhjenduse, jättes kontrollimata, kas meetme 125 alla kuuluvate projektide lõppmakse oli selle 24 kuu jooksul tehtud.
Komisjon palub selle väite tervikuna tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Määruse nr 1290/2005 artikli 31 lõike 4 punkti c kohaselt ei saa rahastamisest keelduda juhul, kui selle määruse artiklis 4 näidatud programmides sisalduvate meetmete kulud (välja arvatud selle artikli 31 lõike 4 punktis b nimetatud kulud), mille makse või vastavalt asjaoludele lõppmakse teostas makseasutus enam kui 24 kuud enne komisjoni kirjalikku teadet asjaomasele liikmesriigile kontrolli tulemuste kohta.
Seega tuleneb nimetatud määruse artikli 31 lõike 4 punkti c sõnastusest sõnaselgelt, et 24kuulist ajavahemikku, mis eelneb kirjalikule teatele komisjoni kontrolli tulemuste kohta, arvutatakse alates lõppmakse tegemise või maksmise kuupäevast, st lõpliku makse kuupäevast.
Järelikult, vastupidi sellele, mida väidab Kreeka Vabariik, ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 183, 185 ja 186 selle sätte alusel otsustas, et kui tehakse vahe- ja ajutisi makseid, millele järgneb lõppmakse tegemine, tuleb 24kuulise tähtaja arvutamisel arvesse võtta üksnes seda lõppmakset.
Mis puudutab viienda väite teist osa, mis puudutab põhjenduse puudumist, kuna Üldkohus jättis väidetavalt kontrollimata, kas kõnealuste projektide lõppmakse tehti selle tähtaja jooksul, siis tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 189–191, mida Kreeka Vabariik osaliselt ei vaidlustanud, põhjendas Üldkohus põhjalikult oma hinnangut sellele tingimusele.
Nimelt leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 189, et meetme 125 järgset finantskorrektsiooni kohaldati kõigile aastatel 2010–2013 tehtud kulutustele, kuna sel ajal ei olnud ükski neist projektidest veel lõpetatud ning ükski 2010. aasta majandusaasta eest tehtud maksetest ei kujutanud endast lõppmakset.
Lisaks on Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 190 ja 191 faktiliste asjaolude hindamise raames tuvastanud selle kokkuvõtliku tabeli alusel, mis on koostatud 2010. aasta ja järgmiste aastate kulutuste kohta, mis maksti meetme 125 alusel 2007–2013. aastate maaelu arengu programmi raames, esiteks seda, et viitenumbrit 109464 kandva projekti puhul ei olnud 2010. aastal tehtud maksed jätkunud pärast 2012. aastat, ilma et Kreeka Vabariik oleks tõendanud, et neid makseid ei saa pidada määruse nr 1290/2005 artikli 31 lõike 4 punkti c tähenduses lõplikuks. Teiseks leidis Üldkohus selles tabelis nimetatud muude projektide osas, mille eest tehti makseid aastate 2010–2013 eest, et Kreeka Vabariik ei olnud esitanud tõendeid selle kohta, et need projektid ei olnud veel lõpule viidud ja et ühtegi lõplikku makset ei olnud tehtud.
Sellest tuleneb, et selle väite teine osa ja järelikult viies väide tervikuna tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kuues väide
Poolte argumendid
Kreeka Vabariigi kuues väide jaguneb kaheks osaks.
Selle väite esimeses osas, mis koosneb kolmest etteheitest, vaidlustab Kreeka Vabariik sisuliselt Üldkohtu hinnangu, mille kohaselt ei olnud selles liikmesriigis eeskirju tõhusate, proportsionaalsete ja hoiatavate sanktsioonide kohta vastavalt määruse nr 817/2004 artiklis 73 sätestatule.
Esimeses etteheites leiab Kreeka Vabariik, et Üldkohtus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 207–209 õigusnormi, kuna ta ei pidanud toetuse summa vähendamise ja toetuse saamise õigusest ilmajätmise meetmeid samasugusteks „sanktsioonideks“ määruse nr 817/2004 artikli 73 tähenduses nagu meedet, millega jäetakse kahe aasta jooksul EAFRD toetuse saamise õigusest ilma. Kreeka Vabariigi sõnul tuleneb nii määruse nr 2988/95 artikli 5 lõike 1 punktidest c ja d kui ka Euroopa Kohtu praktikast, et liidu õiguse alusel saadud soodustuse täielik või osaline äravõtmine ja selle soodustuse andmisest keeldumine või soodustuse äravõtmine eiramisele järgnevaks ajavahemikuks kujutavad endast haldussanktsioone. Seega kujutab tuvastatud eeskirjade eiramise tõttu kehtestatud tagasimaksmise kohustus, mis seisneb kas soodustuse vähendamises või abisaajale soodustuse andmisest keeldumises, endast sanktsiooni. Leides vastupidist, on Üldkohus õigusnormi rikkunud.
Teises etteheites väidab Kreeka Vabariik, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 208 on rikutud õigusnormi. Nimelt leidis Üldkohus selles punktis, et sanktsiooniks võib pidada üksnes meedet, millega arvatakse projekt toetuskavast välja projekti toetuskõlblikkuse tingimuse rikkumise tõttu. Kreeka Vabariigi arvates on rikkumise mõiste laiem ja hõlmab määruse nr 817/2004 mis tahes rikkumist.
Kolmandas etteheites väidab Kreeka Vabariik, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 206 moonutas Üldkohus ilmselgelt kokkuvõtvat aruannet. Vaidlustatud kohtuotsuse selles punktis viitab Üldkohus kahele komisjoni tuvastatud faktilisele järeldusele, kuigi need ei sisaldu kokkuvõtvas aruandes ja komisjon on haldusmenetluse käigus ühe nendest järeldustest sõnaselgelt tagasi võtnud.
Kuuenda väite teises osas väidab Kreeka Vabariik sisuliselt, et kui komisjon kohaldas kohaldatava finantskorrektsiooni arvutamiseks analoogia alusel rakendusmääruse nr 809/2014 artiklit 63, mis jõustus pärast vaidluse asjaolusid, siis selle puhul on tegemist õigusnormi rikkumisega ja see on põhjendamata. Täpsemalt viitas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 224–229 kergema karistuse tagasiulatuvat kohaldamist käsitlevale kohtupraktikale, et põhjendada 772956,32 euro suuruse finantskorrektsiooni kohaldamist, mis on väiksem kui see, mis oleks tulnud määrata
ratione temporis
kohaldatavate eeskirjade alusel, ning viitas määrusele nr 2988/95 ühenduste finantshuvide kaitse kohta Need kaalutlused ei ole aga seotud määruse nr 1306/2013 artikli 52 alusel kohaldatud finantskorrektsiooni aluse kindlaks määramisega. Kreeka Vabariik on seisukohal, et asjaolu, et Üldkohus lükkas tagasi etteheite, millega ta vaidlustas määruse nr 809/2014 artikli 63 analoogia alusel kohaldamise nende kaalutluste alusel, tuleb samastada vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduse puudumisega selles küsimuses.
Komisjon palub selle väite esimese osa tervikuna tähelepanuta jätta ja põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Vastuseks selle väite teisele osale leiab ta esimese võimalusena, et see tuleb tagasi lükata, kuna see põhineb tulemusetul argumentatsioonil, ning teise võimalusena, et see tuleb tagasi lükata põhjendamatuse tõttu.
Euroopa Kohtu hinnang
Kuuenda väite esimese osa põhjenduseks esitatud esimese etteheite kohta tuleb märkida, et määruse nr 817/2004 artikkel 73 nõuab liikmesriikidelt, et nad kehtestaksid eeskirjad selle määruse sätete rikkumise eest kohaldatavate sanktsioonide kohta ning et need sanktsioonid peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.
Sellest järeldub, et kuigi selles artiklis ei ole täpselt määratletud, millised eeskirjad sanktsioonide kohta peab liikmesriik kehtestama, nõuab see siiski, et selles oleks ette nähtud piisavalt tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad meetmed, et ära hoida selle määruse sätete ükskõik milline rikkumine.
Üldkohus ei rikkunud aga õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 207 ja 208, et maksetaotluste ja kulutuste toetuskõlblikkuse kontrollimise meetmed, salliva suhtumise puudumine toetuskõlblike kulude ületamise korral, võimalike tuvastatud rikkumiste hüvitamine või alusetult makstud summade tagasinõudmine ei ole mitte sanktsioonid, vaid vajalik toiming, et kontrollida abi andmise projektide abikõlblikkuse tingimusi. Sellised meetmed ei ole nimelt hoiatavat laadi, vaid piirduvad rahastamistaotluse õiguspärasuse tagamisega ja osaliselt või täielikult toetuskõlbmatute kulude EAFRD toetuseta jätmisega ehk teisisõnu igasuguse põhjendamatu eelise ärahoidmisega.
Analüüsides meetmeid, mis Kreeka Vabariigi arvates kujutavad endast eeskirju sanktsioonide kohta määruse nr 817/2004 artikli 73 tähenduses, tuvastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 209 üksnes seda, et tõelise sanktsiooniga on tegu vaid meetme puhul, millega jäetakse kahe aasta vältel EAFRD toetuse saamise õigusest ilma.
Seega ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 207–214 otsustas, et Kreeka õigusnormides ette nähtud meetmete kogum ei saa kujutada endast eeskirju tõhusate, proportsionaalsete ja hoiatavate sanktsioonide kohta määruse nr 817/2004 artikli 73 tähenduses. Kuigi sellist ajutise õigustest ilmajätmise meedet võib pidada sanktsiooniks, arvestades selle sobivat karistuslikku ja hoiatavat laadi, ei ole see üksinda piisav, et tuvastada määruse nr 817/2004 artikli 73 kohase sanktsioonisüsteemi olemasolu.
Seega tuleb kuuenda väite esimese osa esimene etteheide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Mis puudutab selle väiteosa teist etteheidet, siis piisab, kui märkida, et Kreeka Vabariigi argumendid lähtuvad vaidlustatud kohtuotsuse punkti 208 väärast tõlgendamisest.
Nimelt ei nõudnud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse selles punktis, et rikkumine puudutaks tingimata toetuskõlblikkusega seotud tingimust, vaid üksnes vastas Kreeka Vabariigi argumentidele selle kohta, et selle liikmesriigi pädevad ametiasutused olid võtnud toetuse saamise õigusest ilmajätmise meetmed, et määrata sanktsioon projektidele, mis ei vasta toetuskõlblikkuse tingimustele.
Seega tuleb selle väiteosa põhjendamiseks esitatud teine etteheide tagasi lükata.
Mis puudutab kolmandat etteheidet kokkuvõtva aruande väidetava moonutamise kohta, siis vastab tõele, et Üldkohus viitab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 206 kahele abi vähendamise juhtumile, mida ei ole selles aruandes mainitud. Siiski on neile juhtumitele vaidlustatud kohtuotsuse selles punktis viidatud üksnes näitena, et illustreerida Kreeka Vabariigi „sanktsioonipoliitika“ rakendamist, ilma et viimati nimetatu seaks kahtluse alla komisjoni hinnangu, mille kohaselt see riik vähendas vaid abi ilma sanktsiooni kohaldamata.
Mis puudutab kuuenda väite teist osa, mis sisuliselt puudutab rakendusmääruse nr 809/2014 artikli 63 tagasiulatuvat ja analoogia alusel kohaldamist ning mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkte 224–229, siis tuleb tõdeda, et selle kohtuotsuse punktides 216–221 leidis Üldkohus kõigepealt, et vastavalt dokumendile nr VI/5330/97 tuleb meetme 121 puhul sanktsiooni puudumist käsitleda analoogselt puudustega põhikontrollis, mis õigustab väiksema kui 5% kindlamääralise korrektsiooni kohaldamist.
Seejärel täpsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 222 – mida Kreeka Vabariik ei ole pealegi vaidlustanud – otsesõnu, et selle korrektsiooni õiguslik alus oli määruse nr 1306/2013 artikkel 52, mis asendas määruse nr 1290/2005 artikli 31.
Lõpuks kiitis Üldkohus määruse nr 809/2014 artikli 63 analoogia alusel kohaldamise heaks alles vaidlustatud kohtuotsuse punktides 223–229, kuna see hilisem ja Kreeka Vabariigile soodsam säte ajendas komisjoni vähendama kõnealuse korrektsiooni summat.
Seega lähtuvad Kreeka Vabariigi argumendid vaidlustatud kohtuotsuse väärast tõlgendamisest. Vastupidi selle liikmesriigi väidetule ei tuginenud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 224–229 oma arutluskäigus õiguslikule alusele, mis ei ole käesolevas asjas kohaldatav.
Lisaks ei saa asuda seisukohale, et mainides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 225 esiteks kergema karistuse tagasiulatuva kohaldamise põhimõtet ja teiseks selle kohtuotsuse punktis 226 määrust nr 2988/95, asendas Üldkohus finantskorrektsiooni õiguslikuks aluseks olnud määruse nr 1306/2013 artikli 52 selle põhimõtte või selle määrusega. Vastupidi, need viited on kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga, mille kohaselt saab seda põhimõtet kui liidu õiguse üldpõhimõtet kohaldada leebematele haldussanktsioonidele (vt selle kohta 1. juuli 2004. aasta kohtuotsus Gerken,
C‑295/02
,
EU:C:2004:400
, punktid
ja
; 8. märtsi 2007. aasta kohtuotsus Campina,
C‑5/06
,
EU:C:2007:154
, punktid
,
ja
, ning 11. märtsi 2008. aasta kohtuotsus Jager,
C‑420/06
,
EU:C:2008:152
, punktid
ja
).
Järelikult, vastupidi sellele, mida väidab Kreeka Vabariik, ei ole Üldkohtu põhjendused vaidlustatud kohtuotsuse punktides 224–229 ebapiisavad ega väärad.
Järelikult tuleb apellatsioonkaebuse kuues väide tervikuna põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et kuna esimese ja teise väitega tuleb nõustuda, tuleb esiteks tühistada vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punkt 1 osas, milles Üldkohus jättis rahuldamata Kreeka Vabariigi hagi, mis puudutas 25% ja 10% kindlamääralisi korrektsioone, mida kohaldati karjamaade pindalatoetustele taotlusaastate 2012 ja 2013 osas, ning taotlusaasta 2013 kohta tehtud ühekordset korrektsiooni summas 37163161,78 eurot, mis määrati vaidlusaluse otsusega toetuskõlblike püsikarjamaade määratluses ja kontrollis esinenud puuduste tõttu, ning teiseks jätta apellatsioonkaebuse ülejäänud osas rahuldamata.
Hagimenetlus Üldkohtus
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu alusel võib Euroopa Kohus, kui ta Üldkohtu otsuse tühistab, saata asja tagasi Üldkohtusse otsustamiseks või teha ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab.
Käesoleval juhul tuleb Euroopa Kohtul endal teha lõplik otsus asja suhtes, mille menetlusstaadium seda lubab.
Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 63, siis selleks, et tuvastada, kas asjaomane ala tuleb kvalifitseerida „püsikarjamaaks“ määruse nr 796/2004 artikli 2 esimese lõigu punkti 2 ja määruse nr 1120/2009 artikli 2 punkti c tähenduses, ei ole arvesse võetavaks oluliseks kriteeriumiks mitte selle ala taimkattetüüpi, vaid hoopis ala tegelik kasutamine selliseks põllumajanduslikuks tegevuseks, mis on tüüpiline „püsikarjamaale“.
Tuleb aga tõdeda, et taotlusaasta 2012 pindalatoetuste osas põhjendas komisjon kokkuvõtvas aruandes 25% kindlamääralise korrektsiooni kohaldamist kõigile rikkumistele, mis puudutasid püsikarjamaade määratlemist ja kontrolli ning mis koos võimaldasid tal järeldada, et kulutuste täpsust tagava kontrollisüsteemi rakendamine oli äärmiselt puudulik ja tõenäoliselt tõi EAGFile kaasa äärmiselt suure kahju.
Kuna esiteks põhines 25% kindlamääraline korrektsioon rikkumiste kogumil, millest üks tuleneb siiski määruse nr 796/2004 artikli 2 esimese lõigu punkti 2 ja määruse nr 1120/2009 artikli 2 punkti c väärast tõlgendusest, ning teiseks võis selline väär tõlgendus mõjutada komisjoni hinnangut muudele tema poolt tuvastatud puudustele, siis peab see institutsioon selles kontekstis läbi viima uue üldise hindamise, et kontrollida, kas see korrektsiooni määr on endiselt põhjendatud.
Mis puudutab taotlusaasta 2013 pindalatoetusi, siis põhjendas komisjon kokkuvõtvas aruandes esiteks 37163161,78 euro suuruse ühekordse korrektsiooni kohaldamist rikkumiste kogumiga, mille hulka kuulusid püsikarjamaade määratluse puudused, ja teiseks 10% kindlamääralise korrektsiooni kohaldamist sarnaste rikkumiste kogumiga, mille hulka kuulus ka püsikarjamaa määratlus. Viimati nimetatud kindlamääralise korrektsiooni osas leidis komisjon siiski, et 10% määr oli sobiv, arvestades taotlusaasta 2013 puhul tuvastatud rikkumisi ning Kreeka Vabariigi jõupingutusi olukorra parandamiseks sellel aastal.
Samuti tuleb tõdeda, et kuna esiteks põhinesid taotlusaastat 2013 puudutavad korrektsioonid rikkumiste kogumil, millest üks põhineb määruse nr 796/2004 artikli 2 esimese lõigu punkti 2 ja määruse nr 1120/2009 artikli 2 punkti c ekslikul tõlgendamisel, ning kuna teiseks võis selline väär tõlgendus mõjutada komisjoni hinnangut muudele tema tuvastatud puudustele, siis peab see institutsioon selles kontekstis viima läbi uue üldise hindamise, et kontrollida, kas ühekordne korrektsioon ja 10% kindlamääraline korrektsioon on endiselt põhjendatud.
Sellest järeldub, et Kreeka Vabariigi poolt Üldkohtule esitatud hagi esimese väitega tuleb nõustuda ja sellest tulenevalt tühistada vaidlusalune otsus osas, milles sellega kehtestatakse toetuskõlblike püsikarjamaade määratlemise ja kontrolli puuduste tõttu 25% ja 10% kindlamääralised korrektsioonid, mida kohaldati karjamaade pindalatoetustele taotlusaastate 2012 ja 2013 eest, ning määrati taotlusaasta 2013 eest ühekordne korrektsioon summas 37163161,78 eurot puuduste tõttu toetuskõlblike püsikarjamaade määratluses ja kontrollis.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise.
Kodukorra artikli 138 lõikes 3, mida kohaldatakse kodukorra artikli 184 lõike 1 kohaselt ka apellatsioonimenetluse suhtes, on sätestatud, et kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks, jäävad kummagi poole kohtukulud tema enda kanda.
Kuna Kreeka Vabariigi ja komisjoni nõuetest on osa rahuldatud ühe poole, osa teise poole kasuks, jäävad kummagi poole kohtukulud esimeses kohtuastmes ja apellatsiooniastmes tema enda kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (üheksas koda) otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 4. oktoobri 2018. aasta otsuse Kreeka vs. komisjon (
T‑272/16
, ei avaldata,
EU:T:2018:651
) resolutsiooni punkt 1 osas, milles Üldkohus lükkas tagasi Kreeka Vabariigi hagi 25% ja 10% kindlamääraliste finantskorrektsioonide peale, mida kohaldati taotlusaastate 2012 ja 2013 puhul karjamaade pindalatoetustele, ja ühekordse korrektsiooni peale summas 37163161,78 eurot taotlusaasta 2013 puhul, mis kehtestati puuduste tõttu toetuskõlblike püsikarjamaade määratluses ja kontrollis komisjoni 17. märtsi 2016. aasta rakendusotsusega (EL) 2016/417 (mille kohaselt Euroopa Liit ei rahasta teatavaid kulusid, mida liikmesriigid on kandnud Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondi (EAGF) ja Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondi (EAFRD) raames)
.

2.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 4. oktoobri 2018. aasta otsuse Kreeka vs. komisjon (
T‑272/16
, ei avaldata,
EU:T:2018:651
) resolutsiooni punkt 2 kohtukulude jaotamise osas.

3.
Jätta apellatsioonkaebus ülejäänud osas rahuldamata.

4.
Tühistada rakendusotsus 2016/417 osas, milles Kreeka Vabariigile määratakse 25% ja 10% kindlamääralised korrektsioonid, mida kohaldati taotlusaastate 2012 ja 2013 puhul karjamaade pindalatoetustele, ning määratakse ühekordne korrektsioon summas 37163161,78 eurot taotlusaasta 2013 puhul puuduste tõttu toetuskõlblike püsikarjamaade määratluses ja kontrollis.

5.
Jätta Kreeka Vabariigi ja Euroopa Komisjoni kohtukulud esimeses kohtuastmes ja apellatsiooniastmes nende endi kanda.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: kreeka.