CELEX: 62022CJ0050
Predhodno odločanje
Varstvo potrošnikov
Direktiva 2008/48/ES
Potrošniške kreditne pogodbe
Področje uporabe
Pravica do odstopa od pogodbe
Člen 14(7)
Določba nacionalne zakonodaje, ki določa časovno obdobje, v katerem se pogodba ne more začeti izvajati
Nacionalna postopkovna pravila, ki urejajo preizkus po uradni dolžnosti in sankcioniranje kršitve takih določb s strani nacionalnega sodišča
Člen 23
Učinkovite, sorazmerne in odvračilne sankcije

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 23 Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS (
UL 2008, L 133, str. 66
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Sogefinancement SAS na eni strani ter osebama RW in UV na drugi strani v zvezi z zahtevo za plačilo preostalega dolgovanega zneska iz naslova osebnega kredita, ki jima ga je odobrila družba Sogefinancement.
Pravni okvir
Pravo Unije
V uvodnih izjavah 9 in 10 Direktive 2008/48 je navedeno:
„(9)
Polna uskladitev [harmonizacija] je potrebna zato, da se vsem potrošnikom v Skupnosti zagotovi visoka in primerljiva raven varovanja njihovih interesov in se vzpostavi pravi notranji trg. Državam članicam se torej ne bi smelo dovoliti, da obdržijo ali uvedejo druge nacionalne določbe kot tiste, določene s to direktivo. V primerih, ko ne obstajajo takšne usklajene [harmonizirane] določbe, bi se morale države članice same odločiti, ali bodo obdržale ali sprejele nacionalno zakonodajo. […]
(10)
Opredelitve iz te direktive določajo obseg uskladitve [harmonizacije]. Obveznost držav članic za izvajanje določb te direktive bi se torej morala omejiti na področje njene uporabe, kakor je določeno v teh opredelitvah. […]“
Člen 14 te direktive, naslovljen „Pravica do odstopa“, določa:
„1.   Potrošnik lahko v roku štirinajstih koledarskih dni odstopi od kreditne pogodbe brez navedbe razloga.
[…]
7.   Ta člen ne posega v katero koli določbo nacionalne zakonodaje, ki določa časovno obdobje, v katerem se pogodba ne more začeti izvajati.“
Člen 22 navedene direktive, naslovljen „Usklajevanje [Harmonizacija] in obveznost izvajanja te direktive“, v odstavku 1 določa:
„Če ta direktiva vsebuje usklajene [harmonizirane] določbe, države članice ne smejo ohraniti ali uvesti v svoje nacionalno pravo drugih določb, razen tistih, določenih v tej direktivi.“
Člen 23 navedene direktive, naslovljen „Kazni“, določa:
„Države članice sprejmejo pravila glede kazni, ki veljajo v primeru kršitve nacionalnih predpisov, sprejetih na podlagi te direktive, in vse potrebne ukrepe za zagotovitev izvrševanja teh kazni. Predpisane kazni morajo biti učinkovite, sorazmerne in odvračilne.“
Francosko pravo
Člen L. 311‑14 code de la consommation (zakonik o varstvu potrošnikov) je v različici, ki je veljala pred 1. julijem 2016 (v nadaljevanju: zakonik o varstvu potrošnikov), določal:
„V obdobju sedmih dni od dneva, ko kreditojemalec sprejme pogodbo, kreditodajalec kreditojemalcu ali za njegov račun ali kreditojemalec kreditodajalcu ne sme izvršiti nobenega plačila v kakršni koli obliki in na kakršni koli podlagi.
V tem istem obdobju kreditojemalec prav tako v okviru zadevnega posla ne sme izvršiti nobenega pologa v korist kreditodajalca ali za njegov račun.
Če kreditojemalec podpiše dovolitev za direktno obremenitev svojega bančnega računa, sta veljavnost in začetek učinkovanja te dovolitve odvisna od veljavnosti in začetka učinkovanja kreditne pogodbe.“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
Družba Sogefinancement je 5. novembra 2011 z osebama RW in UV sklenila pogodbo o potrošniškem kreditu v višini 15.362,90 EUR, ki ga je bilo treba odplačati v 84 mesečnih obrokih (v nadaljevanju: zadevna kreditna pogodba). Stranki sta se 20. oktobra 2015 dogovorili o prestrukturiranju dolga.
Tribunal d’instance du Raincy (okrajno sodišče v Raincyju, Francija), pri katerem je družba Sogefinancement vložila tožbo, s katero je primarno predlagala, naj se osebama RW in UV naloži plačilo preostalega dolgovanega zneska, je s sodbo z dne 25. januarja 2018 tema naložilo vračilo preostalega zneska zgolj prejete glavnice in razglasilo zadevno kreditno pogodbo za nično. V ta namen je to sodišče po uradni dolžnosti preizkusilo tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo člena L. 311‑14 zakonika o varstvu potrošnikov in ugotovilo, da so bila sredstva, ki so predmet zadevne kreditne pogodbe, v nasprotju s tem, kar določa ta določba, ki spada v nacionalni javni red, dana na voljo osebama RW in UV manj kot sedem dni po sprejetju ponudbe za kredit.
Družba Sogefinancement je zoper to sodbo vložila pritožbo pri predložitvenem sodišču, in sicer Cour d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu, Francija), pri čemer je trdila, prvič, da ničnosti zadevne kreditne pogodbe ni mogoče preizkusiti po uradni dolžnosti po izteku petletnega zastaralnega roka, ki bi veljal za potrošnike same, če bi ti uveljavljali ničnost take pogodbe. Po drugi strani ta družba meni, da se lahko le ena stranka sklicuje na ničnost pogodbe na podlagi določbe, ki spada v nacionalni javni red.
Predložitveno sodišče je ugotovilo, da člen L. 311‑14 zakonika o varstvu potrošnikov spada v okvir možnosti, ki jo imajo države članice na podlagi člena 14(7) Direktive 2008/48, in zlasti opozorilo, da je v skladu s sodno prakso Sodišča določitev ustreznih zastaralnih rokov lahko dopustna, ker je njen namen preprečiti možnost neomejenega izpodbijanja pogodbe in se z njo tako upošteva načelo pravne varnosti.
Poleg tega meni, da bi se z razglasitvijo ničnosti pogodbe s strani sodišča, ne da bi potrošnik tako razglasitev ničnosti zahteval ali vanjo privolil, lahko poseglo v načelo dispozitivnosti, ki nasprotuje temu, da bi sodišče ustvarilo nasprotno tožbo, ter v načelo individualne in kolektivne pravne varnosti.
V teh okoliščinah je cour d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali načelo učinkovitosti sankcije, ki izhaja iz člena 23 Direktive [2008/48], ob upoštevanju načel pravne varnosti in procesne avtonomije držav nasprotuje temu, da sodišče ne sme po uradni dolžnosti upoštevati določbe nacionalnega prava, ki izhaja iz člena 14 navedene direktive in ki v nacionalnem pravu nalaga sankcijo ničnosti pogodbe, po izteku petletnega zastaralnega roka, ki je na voljo potrošniku, da s tožbo ali ugovorom predlaga razglasitev ničnosti kreditne pogodbe?
2.
Ali načelo učinkovitosti sankcije, ki izhaja iz člena 23 Direktive [2008/48], ob upoštevanju načel pravne varnosti in procesne avtonomije držav ter načela dispozitivnosti nasprotuje temu, da sodišče ne sme razglasiti ničnosti kreditne pogodbe po tem, ko je po uradni dolžnosti upoštevalo določbo nacionalnega prava, ki izhaja iz člena 14 navedene direktive, ne da bi potrošnik predlagal tako razglasitev ničnosti ali vanjo privolil?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Dopustnost
Francoska vlada in Evropska komisija dvomita o dopustnosti vprašanj za predhodno odločanje.
Najprej, francoska vlada meni, da člen 14(7) Direktive 2008/48 ne določa nobenega materialnega pravila v zvezi s potrošniškimi kreditnimi pogodbami in da posledično člena L. 311‑14 zakonika o varstvu potrošnikov ni mogoče opredeliti za nacionalno določbo, „sprejeto na podlagi“ Direktive 2008/48 v smislu člena 23 te direktive. V teh okoliščinah naj bi bil namen vprašanj za predhodno odločanje le rešitev normativnega konflikta med različnimi pravili nacionalnega prava o zastaranju in nalogah nacionalnega sodišča, ki jih mora predložitveno sodišče uporabiti v zadevi iz postopka v glavni stvari.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, določenega v členu 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo izdana, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po predhodni odločbi, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Zato je Sodišče, kadar se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma dolžno odločati (sodba z dne 14. julija 2022, Volkswagen,
C‑134/20
,
EU:C:2022:571
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz tega sledi, da za vprašanja, ki se nanašajo na pravo Unije, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga je postavilo nacionalno sodišče, samo če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodba z dne 14. julija 2022, Volkswagen,
C‑134/20
,
EU:C:2022:571
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar v obravnavani zadevi ni tako.
Z vprašanjema za predhodno odločanje se namreč zahteva pojasnitev obsega člena 14(7) Direktive 2008/48, da bi se ugotovilo, ali nacionalna postopkovna pravila, ki urejajo preizkus po uradni dolžnosti in sankcioniranje – s strani nacionalnega sodišča – kršitve kreditodajalca zoper nacionalno določbo, ki je bila sprejeta ali ohranjena v okviru izvrševanja možnosti, ki jo navedeni člen priznava državam članicam, spadajo na področje uporabe navedene direktive. V teh okoliščinah vprašanje obsega, ki ga je treba priznati navedenemu členu 14(7), ni hipotetično vprašanje ali vprašanje, ki ne bi imelo nobene zveze z rešitvijo spora o glavni stvari.
Dalje, francoska vlada ugotavlja, da se stranki ne strinjata glede natančnega datuma, ko je bil znesek, posojen na podlagi zadevne kreditne pogodbe, dan na voljo, tako da naj bi v postopku v glavni stvari obstajala negotovost glede spoštovanja roka, določenega s členom L. 311‑14 zakonika o varstvu potrošnikov. Glede na datum, ki ga bo nazadnje upoštevalo predložitveno sodišče, bi se lahko razlaga, za katero je zaprosilo to sodišče, izkazala za hipotetično.
Čeprav se predložitveno sodišče ni izreklo o datumu, ko je bil znesek, posojen na podlagi zadevne kreditne pogodbe, dan na voljo, domneve upoštevnosti, ki velja za vprašanja za predhodno odločanje, v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 17 te sodbe, ni mogoče ovreči zgolj na podlagi okoliščine, da v obravnavanem primeru ena od strank iz postopka v glavni stvari to dejstvo izpodbija, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče, in ne Sodišče (glej v tem smislu sodbo z dne 1. oktobra 2020, A (Oglaševanje in spletna prodaja zdravil),
C‑649/18
,
EU:C:2020:764
, točka
in navedena sodna praksa).
Nazadnje, Komisija meni, da je drugo vprašanje hipotetično, saj sta osebi RW in UV izrecno navedli, da soglašata z razglasitvijo ničnosti zadevne kreditne pogodbe.
V zvezi s tem zadostuje ugotovitev, da zaradi te morebitne privolitve drugo vprašanje ne more postati hipotetično. Predložitveno sodišče je namreč v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 16 te sodbe, edino, ki lahko presodi morebiten vpliv te okoliščine tako na potrebo po predhodni odločbi kot na upoštevnost vprašanja za namene nadzora, ki ga mora opraviti glede sodbe, s katero je nižje sodišče po uradni dolžnosti preizkusilo in sankcioniralo kršitev člena L. 311‑14 zakonika o varstvu potrošnikov.
V teh okoliščinah sta vprašanji za predhodno odločanje dopustni.
Vsebinska presoja
Predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 14(7) v povezavi s členom 23 Direktive 2008/48 ob upoštevanju načela učinkovitosti razlagati tako, da mora biti mogoče, na eni strani, da nacionalno sodišče ne glede na nacionalno pravilo o petletnem zastaralnem roku po uradni dolžnosti preizkusi kršitev kreditodajalca zoper nacionalno določbo o roku, v katerem se kreditna pogodba ne more začeti izvrševati, in na drugi strani, da to nacionalno sodišče to kršitev sankcionira z razglasitvijo kreditne pogodbe za nično, ne glede na nacionalno pravilo, s katerim je za tako razglasitev ničnosti potreben zahtevek ali vsaj privolitev potrošnika v tem smislu.
Za odgovor na ti vprašanji je treba najprej preveriti, ali določba države članice, kot je člen L. 311‑14 zakonika o varstvu potrošnikov, katere sprejetje ali ohranitev sta dovoljena s členom 14(7) Direktive 2008/48, spada na področje uporabe te direktive. Le pod tem pogojem bi morala namreč nacionalna postopkovna pravila, ki urejajo preizkus po uradni dolžnosti in sankcioniranje kršitve kreditodajalca zoper tako določbo s strani nacionalnega sodišča, izpolnjevati zahteve, ki izhajajo iz navedene direktive.
V zvezi s tem je po eni strani iz člena 22(1) Direktive 2008/48, razlaganega ob upoštevanju njenih uvodnih izjav 9 in 10, razvidno, da glede kreditnih pogodb, ki spadajo na področje uporabe te direktive, ta direktiva določa popolno harmonizacijo in je njeno izvajanje, kot izhaja iz naslova navedenega člena 22, obvezno. Iz tega sledi, da državam članicam na področjih, na katera se specifično nanaša ta harmonizacija, ni dovoljeno ohraniti ali uvesti drugih nacionalnih določb kot tistih, ki jih določa ta direktiva (glej v tem smislu sodbo z dne 12. julija 2012, SC Volksbank România,
C‑602/10
,
EU:C:2012:443
, točka
).
Po drugi strani člen 14 Direktive 2008/48 določa pogoje in podrobna pravila za uveljavljanje pravice potrošnika, da po sklenitvi kreditne pogodbe od te odstopi, pri čemer v odstavku 7 določa, da ta člen ne posega v katero koli določbo nacionalne zakonodaje, ki določa časovno obdobje, v katerem se pogodba ne more začeti izvajati.
Uporaba izraza „ne posega“ v členu 14(7) Direktive 2008/48 – ker državam članicam pušča možnost, da sprejmejo ali ohranijo določbe o roku, pred potekom katerega se izvrševanje pogodbe ne more začeti – tako pomeni, da popolna in obvezna harmonizacija, ki jo ta direktiva določa na področju pravice potrošnika do odstopa od pogodbe, ne zajema podrobnih pravil glede začetka izvrševanja kreditne pogodbe in zlasti dajanja sredstev na voljo kreditojemalcu.
Iz tega sledi, da člen 14(7) Direktive 2008/48 zgolj priznava možnost, ki jo imajo države članice, da zunaj okvira ureditve, določene s to direktivo, določijo določbe o roku, v katerem se izvrševanje kreditne pogodbe ne more začeti (glej po analogiji sodbi z dne 20. novembra 2014, Novo Nordisk Pharma,
C‑310/13
,
EU:C:2014:2385
, točki
in
, in z dne 19. novembra 2019, TSN in AKT,
C‑609/17 in C‑610/17
,
EU:C:2019:981
, točka
).
Poleg tega sprejetje ali ohranitev nacionalne določbe na podlagi člena 14(7) Direktive 2008/48 ne more niti vplivati na dejansko potrošnikovo uveljavljanje pravice do odstopa od pogodbe, ki jo ima na podlagi tega člena 14, ali tega uveljavljanja omejiti niti poseči v druge določbe navedene direktive, njeno koherentnost ali cilje, ki jim sledi (glej po analogiji sodbi z dne 20. novembra 2014, Novo Nordisk Pharma,
C‑310/13
,
EU:C:2014:2385
, točki
in
, in z dne 19. novembra 2019, TSN in AKT,
C‑609/17 in C‑610/17
,
EU:C:2019:981
, točka
). Zgolj okoliščina, da je lahko potrošnik zaradi kršitve kreditodajalca zoper tako nacionalno določbo prikrajšan za varstvo, ki ga zagotavlja nacionalno pravo, na to ne vpliva.
Iz navedenega izhaja, da kadar države članice v okviru izvrševanja možnosti, ki jim je priznana s členom 14(7) Direktive 2008/48, določijo določbe o roku, v katerem se izvrševanje kreditne pogodbe ne more začeti, nacionalna postopkovna pravila, ki urejajo preizkus po uradni dolžnosti in sankcioniranje kršitve kreditodajalca zoper take določbe s strani nacionalnega sodišča, spadajo v pristojnost držav članic, ki so jo te ohranile, ne da bi ta direktiva ta nacionalna postopkovna pravila urejala niti da bi ta spadala na njeno področje uporabe (glej po analogiji sodbi z dne 19. novembra 2019, TSN in AKT,
C‑609/17 in C‑610/17
,
EU:C:2019:981
, točka
, in z dne 10. junija 2021, Land Oberösterreich (Stanovanjska pomoč),
C‑94/20
,
EU:C:2021:477
, točka
).
V teh okoliščinah na eni strani ni treba presoditi, ali načelo učinkovitosti nasprotuje nacionalnim postopkovnim pravilom, ki urejajo preizkus kršitve kreditodajalca zoper določbo nacionalnega prava, ki spada v okvir možnosti, ki je državam članicam puščena s členom 14(7) Direktive 2008/48, po uradni dolžnosti s strani nacionalnega sodišča. Po drugi strani ni mogoče šteti, da je bila taka določba nacionalnega prava „sprejeta na podlagi“ navedene direktive v smislu njenega člena 23, tako da tega člena ni treba razložiti, da bi se ugotovilo, ali nasprotuje ureditvi sankcij, ki se uporabljajo v primeru kršitve navedene določbe nacionalnega prava.
Glede na te razloge je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člen 14(7) Direktive 2008/48 razlagati tako, da nacionalna postopkovna pravila, ki urejajo preizkus po uradni dolžnosti in sankcioniranje kršitve kreditodajalca zoper nacionalno določbo o roku, v katerem se izvrševanje kreditne pogodbe ne more začeti, s strani nacionalnega sodišča, ne spadajo na področje uporabe te direktive.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

Člen 14(7) Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS

je treba razlagati tako, da

nacionalna postopkovna pravila, ki urejajo preizkus po uradni dolžnosti in sankcioniranje kršitve kreditodajalca zoper nacionalno določbo o roku, v katerem se izvrševanje kreditne pogodbe ne more začeti, s strani nacionalnega sodišča, ne spadajo na področje uporabe te direktive.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.