CELEX: 62017CJ0598
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Pastāvošs un jauns atbalsts
Jauna atbalsta jēdziens
Nodokļa par dividendēm atmaksāšana
Režīms, kas paplašināts arī attiecībā uz uzņēmumiem, kuri reģistrēti ārpus attiecīgās dalībvalsts teritorijas
Kapitāla brīva aprite
Valsts tiesu pienākumi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz LESD 107. un 108. panta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
A‑Fonds
un
Inspecteur van de Belastingdienst
(Nodokļu pārvaldes inspektors, Nīderlande) (turpmāk tekstā – “nodokļu pārvalde”) par Nīderlandes nodokļu pārvaldes ieturētā dividenžu nodokļa atmaksāšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 659/1999 (1999. gada 22. marts), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (
OV 1999, L 83, 1. lpp.
), 1. panta c) punktu “jauns atbalsts” ir “atbalsts, t.i., atbalsta shēmas un individuāls atbalsts, kas nav pastāvošs atbalsts, tostarp pastāvoša atbalsta grozījumi”.
Padomes Regulas (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD] 108. panta piemērošanai (
OV 2015, L 248, 9. lpp.
), 1. panta c) punktā ir ietverti tādi paši noteikumi kā iepriekšējā punktā citētie.
Komisijas Regulas (EK) Nr. 794/2004 (2004. gada 21. aprīlis), ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 659/1999 (
OV 2004, L 140, 1. lpp.
), 4. panta 1. punktā ir precizēts:
“[Regulas Nr. 659/1999] 1. panta c) punkta nolūkiem izmaiņas esošajā [pastāvošajā] atbalstā ir jebkādas pārmaiņas, izņemot pilnībā formāla vai administratīva rakstura izmaiņas, kas nevar ietekmēt novērtējumu par atbalsta pasākuma saderību ar kopējo tirgu. Tomēr esošas [pastāvošas] atbalsta shēmas sākotnējā budžeta palielinājumu par summu līdz 20 % apmērā neuzskata par esoša atbalsta izmaiņām.”
Nīderlandes tiesības
Wet Vpb 1969
1969. gada 8. oktobra
Wet op de vennootschapsbelasting
(Likums par uzņēmumu ienākuma nodokli) (turpmāk tekstā – “
Wet Vpb 1969
”), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 2. panta 1. punkta f) un g) apakšpunktā ir noteikts:
“Nodokli kā valsts nodokļu maksātājiem piemēro šādām Nīderlandē reģistrētām vienībām:
[..]
f.
kopīgi ieguldījumu fondi;
g.
publisko tiesību juridisko personu uzņēmumi, kuri ir minēti 3. punktā.”
Wet Vpb 1969
2. panta 3. punktā ir ietverts noteiktās nozarēs darbojošos uzņēmumu saraksts.
Atbilstoši
Wet Vpb 1969
2. panta 7. punktam struktūrām, kuru akcionāri, dalībnieki vai locekļi tieši vai netieši ir vienīgi Nīderlandes publisko tiesību juridiskas personas, kā arī struktūrām, kuru vadītājus tieši vai netieši ieceļ un atlaiž vienīgi Nīderlandes publisko tiesību juridiskas personas un kuru likvidācijas gadījumā to kapitālu nodod vienīgi Nīderlandes publisko tiesību juridisko personu rīcībā, “nodoklis tiek piemērots tikai tad, ja tās veic uzņēmējdarbību 3. punkta izpratnē”.
Wet DB 1965
Wet op de dividendbelasting
(Likums par dividenžu nodokli, turpmāk tekstā – “
Wet DB 1965
”) pamatlietas faktu norisināšanās laikā ir ticis vairākkārt grozīts.
Redakcijā, kas ir spēkā no 2008. gada 11. jūlija, uz ko norādījusi iesniedzējtiesa,
Wet DB 1965
1. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ar nosaukumu “dividenžu nodoklis” tiek iekasēts tiešais nodoklis no personām, kurām, tieši vai izmantojot sertifikātus, ir tiesības uz ienākumiem no kapitāla daļām [..]”
Wet DB 1965
šīs pašas redakcijas 10. pantā ir precizēta šī nodokļa atmaksāšanas kārtība, un tā ir šāda:
“1.   Ar lēmumu, kas ir jāpieņem inspektoram un par ko var iesniegt sūdzību, Nīderlandē reģistrētai juridiskai personai, kura nav uzņēmumu ienākuma nodokļa maksātāja, pēc tās lūguma tiek piešķirta dividenžu nodokļa, kas tai ieturēts kalendārā gada laikā, atmaksa, ja šis nodoklis ir vairāk nekā 23 EUR.
[..]
3.   Šī panta 1. punkts pēc analoģijas ir piemērojams citā Eiropas Savienības dalībvalstī dibinātai struktūrai, kuras peļņa šajā dalībvalstī netiek aplikta ar nodokļiem un kurai, ja tā būtu dibināta Nīderlandē, arī nebūtu jāmaksā uzņēmumu ienākuma nodoklis. Pirmais teikums nav piemērojams struktūrām, kuras pilda funkcijas, kas ir pielīdzināmas [
Wet Vpb 1969
] 6.a vai 28. pantā paredzētajām ieguldījumu struktūrām.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
A‑Fonds
ir Vācijā dibināts
Spezial-Sondervermögen
(speciāls kopīgo ieguldījumu fonds), kuram nav juridiskas personas statusa.
Šādi fondi ir atbrīvoti no uzņēmumu ienākuma nodokļa un uzņēmējdarbības nodokļa. Šādu fondu ieguldītāji saņem ienākumus no tiem proporcionāli to kapitāldaļām. Par šiem ienākumiem nodoklis tiek uzlikts ieguldītājiem atbilstoši to nodokļu statusam saskaņā ar Vācijas nodokļu tiesisko regulējumu.
Kopš
A‑Fonds
izveides visas tā akcijas pieder
BBB
.
BBB
ir Vācijas publisko tiesību struktūra (
Anstalt des öffentlichen Rechts
), kurai ir juridiskas personas statuss, un to veido Vācijas pašvaldību, kuras ir publisko tiesību juridiskās personas, apvienība. Tā veic banku darbības, tomēr tās mērķis nav tikai gūt peļņu. Tā veic arī uzdevumus sabiedrības interesēs. Tādējādi
BBB daļ
u savu ienākumu velta dažādiem sabiedriskiem, kultūras, sporta, zinātniskiem un izglītības mērķiem federālajā zemē, kurā tā darbojas.
BBB
Vācijā ir uzņēmumu ienākuma nodokļa un saimnieciskās darbības nodokļa maksātāja. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu arī izriet, ka tās saņemtās dividendes 95 % apmērā ir atbrīvotas no Vācijas peļņas nodokļa un ka tā nevar ieskaitīt Nīderlandē ieturēto dividenžu nodokli, jo tās dalība
A‑Fonds
ietilpst netirdzniecības portfelī (
Anlagebuch
).
Pamatlietas faktu rašanās laikā
BBB
ar
A‑Fonds
starpniecību piederēja akcijas Nīderlandes sabiedrībās, kurām piemērojams
Wet DB 1965
. Nīderlandes dividenžu nodoklis tika ieturēts par dividendēm, kuras tai tika izmaksātas par akcijām no 2002./2003. līdz 2007./2008. finanšu gadiem.
BBB
Nīderlandes nodokļu pārvaldei vairākkārt lūdza šo nodokli atmaksāt atbilstoši
Wet DB 1965
10. panta 1. punktam. Minētā pārvalde šos lūgumus noraidīja.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka vismaz attiecībā uz finanšu gadiem laika posmā no 2002. gada 1. novembra līdz 2008. gada 31. oktobrim nodokļu pārvalde uzskatīja, ka
BBB
nav tiesību uz šo atmaksāšanu, jo tā nav dibināta Nīderlandē.
A‑Fonds
vērsās
rechtbank Zeeland-West-Brabant te Breda
(Zēlandes Rietumbrabantes tiesa Bredā, Nīderlande) ar prasībām atcelt šos lēmumus par atmaksāšanas lūgumu noraidīšanu, taču tā ar 2014. gada 6. maija spriedumu šīs prasības noraidīja kā nepamatotas. Šī tiesa cita starpā uzskatīja, ka
A‑Fonds
situācija nav pielīdzināma
Wet DB 1965
10. panta 1. punktā norādītās struktūras situācijai.
A‑Fonds
šo spriedumu pārsūdzēja
Gerechtshof’s-Hertogenbosch
(Hertogenboshas apelācijas tiesa, Nīderlande).
Šī tiesa uzskata, ka gan
A‑Fonds
nodokļu pārvaldei adresētie atmaksāšanas lūgumi, gan tā prasības tiesā ir uzskatāmi par iesniegtiem
BBB
vārdā.
Tā uzskata, ka nodokļu pārvaldes lēmumi par
BBB
prasītās dividenžu nodokļa atmaksāšanas atteikumu, jo tā ir dibināta citā dalībvalstī, nevis Nīderlandes Karalistē, ir pretrunā kapitāla aprites brīvībai.
Tā norāda, ka dividendes, kas izmaksātas par tādu Nīderlandē dibinātu publisko tiesību juridisko personu ieguldījumiem, kuras saskaņā ar
Wet Vpb 1969
nav uzņēmumu ienākuma nodokļa maksātājas, jo tās veic darbības, kuras nav
Wet Vpb 1969
2. panta 3. punktā uzskaitītās, Nīderlandē principā ir apliekamas ar dividenžu nodokli. Taču tas tām tiekot atmaksāts atbilstoši
Wet DB 1965
10. panta 1. punktam.
No minētā tā secina, ka apstāklis, ka
BBB
nevar pretendēt uz dividenžu nodokļa atmaksāšanu saskaņā ar šo normu, lai arī tā veic darbības, kas pielīdzināmas darbībām, ko veic Nīderlandes publisko tiesību juridiskās personas, kurām Nīderlandē nav jāmaksā uzņēmumu ienākuma nodoklis, ir kapitāla brīvas aprites ierobežojums.
Tā uzskata, ka tādēļ
BBB
būtu jāatmaksā summa, kas atbilst summai, ko Nīderlandē dibināta publisko tiesību juridiskā persona, kurai šajā dalībvalstī nav jāmaksā uzņēmumu ienākuma nodoklis, saņemtu, pamatojoties uz
Wet BD 1965
10. panta 1. punktu.
Tomēr šai tiesai ir šaubas par to, vai šādas atmaksas piešķiršana atbilst Savienības valsts atbalsta tiesībām.
Tā kā
Wet BD 1965
10. panta 1. punktā paredzētā dividenžu nodokļa atmaksāšana pamatlietā nav nošķirama no publisko tiesību uzņēmumu atbrīvojuma no uzņēmumu ienākuma nodokļa, kas izriet no
Wet Vpb 1969
2. panta 3. punkta, ko Eiropas Komisija 2013. gada 2. maija Lēmumā C(2013) 2372
final
ir atzinusi par pastāvošu, ar iekšējo tirgu nesaderīgu valsts atbalsta shēmu, iesniedzējtiesa no tā secina, ka arī šī atmaksāšana ir pastāvoša valsts atbalsta shēma.
Šajā kontekstā tā vaicā, vai prasītājas pamatlietā lūguma apmierināšana, pamatojoties uz EKL 56. panta 1. punktu, tagad LESD 63. panta 1. punkts, ir pastāvošā atbalsta grozījums, kas rada jaunu atbalstu Regulas Nr. 659/1999 1. panta c) punkta izpratnē.
Ja tas tā būtu, tā interesējas par iespēju pieņemt nolēmumu par šāda lūguma apmierināšanu un, it īpaši, nepieciešamību paziņot šo lēmumu Komisijai saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu.
Tā norāda, ka runa ir par “parauglietu” un ka nodokļu pārvalde jau ir saņēmusi vairāk nekā 1000 līdzīgu lūgumu.
Šādos apstākļos
Gerechtshof’s-Hertogenbosch
(Hertogenboshas apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai pastāvošas atbalsta shēmas piemērošanas jomas paplašināšana, ņemot vērā nodokļu maksātāja pamatotu atsaukšanos uz tiesībām uz kapitāla brīvu apriti saskaņā ar EKL 56. pantu (tagad LESD 63. pants), kā pastāvošā atbalsta grozījumi ir jāuzskata par jaunu atbalsta pasākumu?
2)
Ja tas tā ir, vai valsts tiesas uzdevumu veikšana atbilstoši LESD 108. panta 3. punktam izslēdz to, ka nodokļu maksātājam tiek piešķirta nodokļu priekšrocība, saistībā ar kuru nodokļu maksātājs atbilstoši EKL 56. pantam (tagad LESD 63. pants) izvirza prasījumu, vai arī plānots tiesas nolēmums par šīs priekšrocības piešķiršanu ir jādara zināms Komisijai, vai arī valsts tiesai, ņemot vērā tai atbilstoši LESD 108. panta 3. punktam noteikto pārraudzības uzdevumu, ir jāveic citas darbības vai pasākumi?”
Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
Komisija uzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir nepieņemams, jo tajā nav faktu un tiesību elementu, kas nepieciešami Tiesai, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz uzdotajiem jautājumiem.
Šajā ziņā jānorāda, ka abu iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu pamatā ir pieņēmums, ka pamatlietā aplūkojamā dividenžu nodokļa atmaksāšana ir pastāvoša atbalsta shēma.
Iesniedzējtiesa savu analīzi it īpaši pamato ar apstākli, ka pamatlietā
Wet DB 1965
10. panta 1. punktā paredzētā atmaksāšana nav nošķirama no
Wet Vpb 1969
2. pantā paredzētā publisko tiesību juridisko personu atbrīvojuma no uzņēmumu ienākuma nodokļa, ko Komisija Lēmumā C(2013) 2372
final
ir atzinusi par pastāvošu atbalsta shēmu, kas nav saderīga ar iekšējo tirgu.
Taču, kā rakstveida apsvērumos norādījusi Komisija pati, ir jākonstatē, ka šis lēmums attiecas vienīgi uz
Wet Vpb 1969
paredzēto publisko tiesību juridisko personu sabiedrību atbrīvojuma no uzņēmumu ienākuma nodokļa režīmu, nevis uz
Wet DB 1965
10. panta 1. punktā paredzēto dividenžu nodokļa atmaksāšanas režīmu.
Turklāt šo abu režīmu piemērošanas jomas nesakrīt, jo otrais plašāk attiecas uz visiem Nīderlandes uzņēmumiem, kas ir atbrīvoti no uzņēmumu ienākuma nodokļa.
Tādējādi nevar pamatoti uzskatīt, ka tas, ka Komisija ir konstatējusi, ka Nīderlandes publisko tiesību juridisko personu uzņēmumiem
Wet Vpb 1969
2. pantā paredzētais atbrīvojuma no uzņēmumu ienākuma nodokļa režīms ir pastāvoša atbalsta shēma, kas nav saderīga ar iekšējo tirgu,
mutatis mutandis
būtu attiecināms uz
Wet DB 1965
10. panta 1. punktā noteikto dividenžu nodokļa atmaksāšanas režīmu.
Tāpat arī, kā norādījusi iesniedzējtiesa, nevar noliegt, ka konkrētajā gadījumā, kad Nīderlandes publisko tiesību uzņēmumam tiek atmaksāts dividenžu nodoklis, jo saskaņā ar
Wet Vpb 1969
2. pantu tas ir atbrīvots no uzņēmumu ienākuma nodokļa, šī atmaksāšana ir valsts atbalsta piešķiršanas tiešas un neatņemamas sekas, un tādējādi arī var uzskatīt, ka tas veido valsts atbalstu.
Tādēļ, tā kā nevar izslēgt, ka attiecīgo tiesisko regulējumu var kvalificēt par valsts atbalstu un ka valsts tiesai, lai nodrošinātu LESD 108. panta 3. punkta prasību ievērošanu, tas ir jāpārbauda, ir jāatzīst, ka atbildes uz uzdotajiem jautājumiem iesniedzējtiesai būs noderīgas, lai izšķirtu strīdu pamatlietā, un ka tādēļ ir jāuzskata, ka šo jautājumu pamatā ir pieņēmums, ka pamatlietā aplūkojamais dividenžu atmaksāšanas režīms ir atbalsta shēma.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Vispirms ir jānorāda, ka iesniedzējtiesa nevaicā Tiesai, kā būtu interpretējams EKL 56. panta 1. punkts – tagad LESD 63. panta 1. punkts –, ar ko ir aizliegti jebkādi kapitāla aprites ierobežojumi dalībvalstu un dalībvalstu un trešo valstu starpā un kuru tā uzskata par pārkāptu. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šis pārkāpums izriet no tā, ka Nīderlandes tiesību aktos, kuros noteikta dividenžu nodokļa atmaksāšana, tā ir pakārtota priekšnoteikumam par rezidenci valsts teritorijā.
Turklāt ir arī jānorāda, ka atbilstošās Regulas Nr. 659/1999 normas, uz kurām atsaukusies iesniedzējtiesa, tāpat ir formulētas Regulā 2015/1589, kas ir tās pēctece, un tādēļ nav jānosaka šo abu regulu
rationae temporis
piemērojamība pamatlietas faktiem.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jāatzīst, ka ar abiem jautājumiem, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Savienības tiesībām ir pretrunā, ka dalībvalsts tiesa nolūkā garantēt EKL 56. panta 1. punkta – tagad LESD 63. panta 1. punkts – ievērošanu valsts atbalsta shēmu, ko veido pamatlietā aplūkojamais dividenžu nodokļa atmaksāšanas režīms, ļauj izmantot citā dalībvalstī dibinātam uzņēmumam. Iesniedzējtiesa jo sevišķi vēlas noskaidrot, vai gadījumā, kad šāda atbalsta shēma ir uzskatāma par jau pastāvošu, lēmums, ar ko tiek ļauts šo shēmu izmantot, ir jauns atbalsts Regulas Nr. 659/1999 1. panta c) punkta izpratnē, kurš tai saskaņā ar LESD 108. panta 3. punkta pēdējo teikumu ir jādara zināms Komisijai.
Jāatzīmē, ka iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi, kā to norāda pati iesniedzējtiesa, attiecas uz iepriekšēju pārbaudi par to, vai Savienības tiesībām ir vai nav pretrunā, ka tā atzīst savu kompetenci pārbaudīt pamatlietā aplūkotā rezidences nosacījuma atbilstību kapitāla brīvai apritei, vai arī šāda pārbaude ietilpst vienīgi Komisijas kompetencē, izvērtējot atbalsta shēmas saderību ar iekšējo tirgu.
Kā izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras, ar Līgumu ieviestajā valsts atbalstu kontroles sistēmā valsts tiesām un Komisijai ir papildinošas, taču atšķirīgas lomas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1996. gada 11. jūlijs, SFEI u.c.,
C‑39/94
,
EU:C:1996:285
,
41.
punkts, kā arī 2016. gada 15. septembris, PGE,
C‑574/14
,
EU:C:2016:686
,
30.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai gan atbalsta pasākumu saderības ar kopējo tirgu izvērtēšana ir ekskluzīvā Komisijas, kuras darbību kontrolē Savienības tiesas, kompetencē, tomēr valstu tiesas rūpējas, lai gadījumos, kad nav izpildīts LESD 108. panta 3. punkta pēdējā teikumā paredzētais pienākums par valsts atbalstu iepriekš paziņot Komisijai, tiktu nodrošināta indivīdu tiesību aizsardzība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 8. decembris, Residex Capital IV,
C‑275/10
,
EU:C:2011:814
,
27.
punkts). Ja uz šādu neizpildi ir atsaukušies indivīdi un valsts tiesas to ir konstatējušas, tām atbilstoši savas valsts tiesībām ir jāizdara visi secinājumi, taču savos nolēmumos tām nav jāizvērtē atbalsta saderība ar iekšējo tirgu, jo tas ietilpst Komisijas ekskluzīvajā kompetencē un to pārbauda Tiesa (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 23. aprīlis, Nygård,
C‑234/99
,
EU:C:2002:244
,
59.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No Tiesas judikatūras arī izriet, ka valsts tiesa valsts atbalsta shēmas noteikumu atbilstību tādām Līguma normām ar tiešu iedarbību, kuras nav valsts atbalsta jomas normas, var pārbaudīt tikai tad, ja šos noteikumus var izvērtēt izolēti un ja, lai arī būdami attiecīgās atbalsta shēmas daļa, tie nav nepieciešami šīs shēmas mērķa sasniegšanai vai tās darbībai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1977. gada 22. marts, Iannelli & Volpi,
74/76
,
EU:C:1977:51
,
14.
punkts, un 2002. gada 23. aprīlis, Nygård,
C‑234/99
,
EU:C:2002:244
,
57.
punkts).
Savukārt atbalsta noteikumi šajā ziņā var būt nesaraujami saistīti ar pašu atbalsta mērķi, ko nav iespējams izvērtēt izolēti, un tādēļ to ietekme uz atbalsta saderību vai nesaderību kopumā noteikti ir jāizvērtē atbilstoši LESD 108. pantā paredzētajai procedūrai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1977. gada 22. marts, Iannelli & Volpi,
74/76
,
EU:C:1977:51
,
14.
punkts).
Šajā lietā tā tas ir ar tādu rezidences nosacījumu kā pamatlietā aplūkotā dividenžu nodokļa atmaksāšanas režīmā paredzētais, ja pieņem, ka tas ir valsts atbalsta shēma, jo šis nosacījums šķiet nesaraujami saistīts ar aplūkojamā atbrīvojuma režīma mērķi sniegt priekšrocības vienīgi publiskiem uzņēmumiem.
Turklāt ir jānorāda, ka pamatlietā šādas pārbaudes rezultātā noteikti būtu – kaut vai netieši – jāapšauba
Wet Vpb 1969
2. pantā paredzētais rezidences nosacījums attiecībā uz publisko tiesību uzņēmumu atbrīvojumu no uzņēmumu ienākuma nodokļa, jo tas ir obligāts nosacījums šīs atbalsta shēmas mērķa sasniegšanai un darbībai.
Tādēļ nešķiet iespējami šādu nosacījumu, kas ir obligāts atbalsta shēmas mērķa sasniegšanai un darbībai, izolēt no atbalsta shēmas, neaizskarot kompetenču sadali Komisijas un valsts tiesu starpā valsts atbalsta jomā.
Līdz ar to ir jāatzīst, ka Savienības tiesībām nav pretrunā, ja valsts tiesa var izvērtēt tāda rezidences nosacījuma kā pamatlietā aplūkotais atbilstību kapitāla brīvai apritei gadījumā, kad attiecīgais dividenžu nodokļa atmaksāšanas režīms veido valsts atbalsta shēmu.
No tā izriet, ka,
a fortiori
, šī tiesa nevar izdarīt secinājumus par iespējamo kapitāla brīvas aprites pārkāpumu, kas radīts ar šādu rezidences nosacījumu, piešķirot šī nodokļa atmaksu, un ka tādēļ uz šī sprieduma 43. punktā minēto jautājumu nav jāatbild.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka LESD 107. un 108. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai nav jāizvērtē tāda rezidences nosacījuma kā pamatlietā aplūkojamais atbilstība EKL 56. panta 1. punktam – tagad LESD 63. panta 1. punkts – gadījumā, kad dividenžu nodokļa atmaksāšanas režīms veido atbalsta shēmu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

LESD 107. un 108. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai nav jāizvērtē tāda rezidences nosacījuma kā pamatlietā aplūkojamais atbilstība EKL 56. panta 1. punktam – tagad LESD 63. panta 1. punkts – gadījumā, kad dividenžu nodokļa atmaksāšanas režīms veido atbalsta shēmu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.