CELEX: 62019CJ0934
Pritožba
Ekonomska in monetarna unija
Bančna unija
Sanacija ter reševanje kreditnih institucij in investicijskih podjetij
Enotni mehanizem za reševanje kreditnih institucij in nekaterih investicijskih podjetij (EMR)
Enotni odbor za reševanje (EOR)
Postopek reševanja, ki se uporablja, ko subjekt propada ali bo verjetno propadel
Sprejetje sheme za reševanje družbe Banco Popular Español SA
Instrument prodaje poslovanja
Odpis in konverzija kapitalskih instrumentov
Uredba (EU) št. 806/2014
Člen 20
Pojem ,dokončno vrednotenje‘
Posledice
Zavrnitev ali opustitev izvedbe naknadnega dokončnega vrednotenja
Pravna sredstva
Ničnostna tožba

Družbi Algebris (UK) Ltd in Anchorage Capital Group LLC s pritožbo predlagata razveljavitev sklepa Splošnega sodišča Evropske unije z dne 10. oktobra 2019, Algebris (UK) in Anchorage Capital Group/EOR (T‑2/19, neobjavljen, v nadaljevanju: izpodbijani sklep,
EU:T:2019:741
), s katerim je to kot nedopustno zavrglo njuno tožbo za razglasitev ničnosti domnevne zavrnitve Enotnega odbora za reševanje (EOR), da se izvede naknadno dokončno vrednotenje družbe Banco Popular Español SA (v nadaljevanju: Banco Popular), o kateri naj bi bili ti družbi obveščeni z dopisom z dne 18. decembra 2018.
Pravni okvir
V uvodni izjavi 64 Uredbe (EU) št. 806/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. julija 2014 o določitvi enotnih pravil in enotnega postopka za reševanje kreditnih institucij in določenih investicijskih podjetij v okviru enotnega mehanizma za reševanje in enotnega sklada za reševanje ter o spremembi Uredbe (EU) št. 1093/2010 (
UL 2014, L 225, str. 1
) je navedeno:
„Ob propadu subjekta je pomembno pripoznanje izgub. Vrednotenje sredstev in obveznosti propadajočih subjektov bi moralo temeljiti na poštenih, preudarnih in realnih predpostavkah v trenutku uporabe instrumentov za reševanje. Pri vrednotenju pa finančno stanje subjekta ne bi smelo vplivati na vrednost obveznosti. V nujnih primerih bi bilo treba odboru omogočiti hitro vrednotenje sredstev ali obveznosti propadajočega subjekta. To vrednotenje bi moralo biti začasno in bi se moralo uporabljati do izvedbe neodvisnega vrednotenja.“
Uredba št. 806/2014 vsebuje člen 20, naslovljen „Vrednotenje za namene reševanja“, ki določa:
„1.   Preden se odbor odloči za ukrep za reševanje ali za izvajanje pooblastila za odpis ali konverzijo zadevnih kapitalskih instrumentov, zagotovi, da oseba, neodvisna od vseh javnih organov, vključno z odborom in nacionalnim organom za reševanje, in od subjekta iz člena 2, opravi pošteno, preudarno in realno vrednotenje sredstev in obveznosti zadevnega subjekta.
2.   Ob upoštevanju odstavka 15 se vrednotenje šteje za dokončno, kadar so izpolnjene vse zahteve iz odstavkov 1 ter 4 do 9.
3.   Kadar ni mogoče opraviti neodvisnega vrednotenja v skladu z odstavkom 1, lahko odbor izvede začasno vrednotenje sredstev in obveznosti subjekta iz člena 2 v skladu z odstavkom 10 tega člena.
4.   Cilj vrednotenja je oceniti vrednost sredstev in obveznosti subjekta iz člena 2, ki izpolnjuje pogoje za reševanje iz členov 16 in 18.
5.   Namen vrednotenja je:
(a)
prispevati k ugotovitvi, ali so izpolnjeni pogoji za reševanje oziroma za odpis ali konverzijo kapitalskih instrumentov;
(b)
če so izpolnjeni pogoji za reševanje, prispevati k odločitvi o ustreznem ukrepu za reševanje v zvezi s subjektom iz člena 2;
(c)
kadar se uporabi pooblastilo za odpis ali konverzijo zadevnih kapitalskih instrumentov, prispevati k odločitvi o obsegu razveljavitve ali zmanjšanja vrednosti delnic in drugih lastniških instrumentov in o obsegu odpisa ali konverzije zadevnih kapitalskih instrumentov;
[…]
(g)
v vseh primerih zagotoviti, da so vse izgube v zvezi s sredstvi subjekta iz člena 2 v celoti priznane v trenutku uporabe instrumentov za reševanje ali izvajanja pooblastila za odpis ali konverzijo zadevnih kapitalskih instrumentov.
6.   Kadar je potrebno, vrednotenje brez poseganja v okvir [Evropske] [u]nije za državne pomoči temelji na preudarnih predpostavkah, tudi glede stopnje neplačil in resnosti izgub. Vrednotenje od trenutka, ko se sprejme ukrep za reševanje ali uporabi pooblastilo za odpis ali konverzijo zadevnih kapitalskih instrumentov, ne predvideva nobene morebitne prihodnje zagotovitve izredne javne finančne podpore, nobene nujne likvidnostne pomoči centralne banke oziroma nobene likvidnostne pomoči centralne banke, dodeljene na podlagi nestandardnega zavarovanja, zapadlosti in obrestne mere, instituciji ali subjektu iz člena 2. […]
[…]
7.   Vrednotenje se dopolni z naslednjimi informacijami iz računovodskih obračunov in evidenc subjekta iz člena 2:
(a)
posodobljeno bilanco stanja in poročilom o finančnem položaju subjekta iz člena 2;
(b)
analizo in oceno računovodske vrednosti sredstev;
(c)
seznamom neporavnanih bilančnih in zunajbilančnih obveznosti, prikazanih v obračunih in evidencah subjekta iz člena 2, z označenimi posameznimi krediti in prednostno razvrstitvijo terjatev iz člena 17.
[…]
9.   Vrednotenje prikazuje nadaljnjo delitev upnikov na razrede glede na prednostno razvrstitev terjatev iz člena 17 in oceno obravnave, ki bi je bil po pričakovanjih deležen posamezen razred delničarjev in upnikov, če bi do prenehanja subjekta iz člena 2 prišlo v skladu z običajnim insolvenčnim postopkom. Ta ocena ne vpliva na uporabo načela iz člena 15(1)(g), da noben upnik ne utrpi večjih izgub.
10.   Kadar so okoliščine primera tako nujne, da ni mogoče izpolniti zahtev iz odstavkov 7 in 9 ali se uporabi odstavek 3, se izvede začasno vrednotenje. Pri začasnem vrednotenju se upoštevajo zahteve iz odstavka 4 ter, kolikor je to glede na okoliščine razumno izvedljivo, zahteve iz odstavkov 1, 7 in 9.
Začasno vrednotenje iz prvega pododstavka vključuje blažilnik za dodatne izgube z ustrezno utemeljitvijo.
11.   Vrednotenje, ki ne izpolnjuje vseh zahtev iz odstavkov 1 ter 4 do 9, velja za začasno, dokler neodvisna oseba iz odstavka 1 ne izvede vrednotenja, ki je v celoti skladno z vsemi zahtevami iz navedenih odstavkov. To naknadno dokončno vrednotenje se opravi takoj, ko je to mogoče. Izvede se lahko ločeno od vrednotenja iz odstavkov 16, 17 in 18 ali hkrati z njim, izvede pa ga ista neodvisna oseba, pri čemer gre za različni vrednotenji.
Namen naknadnega dokončnega vrednotenja je:
(a)
zagotoviti, da so vse izgube v zvezi s sredstvi subjekta iz člena 2 v celoti priznane v računovodskih obračunih tega subjekta;
(b)
prispevati k odločitvi, da se ponovno vknjižijo terjatve upnikov ali poveča vrednost nadomestil, plačanih v skladu z odstavkom 12 tega člena.
12.   V primeru, da je ocena neto vrednosti sredstev subjekta iz člena 2 pri naknadnem dokončnem vrednotenju višja kot pri začasnem vrednotenju neto vrednosti sredstev navedenega subjekta, lahko odbor od nacionalnega organa za reševanje zahteva, da:
(a)
uporabi pooblastilo za zvišanje vrednosti terjatev upnikov ali imetnikov zadevnih kapitalskih instrumentov, ki so bile odpisane pri uporabi instrumenta za reševanje s sredstvi upnikov;
(b)
premostitveni instituciji ali nosilcu upravljanja sredstev naroči, naj instituciji v postopku reševanja plača dodatno nadomestilo v zvezi s sredstvi, pravicami ali obveznostmi oziroma naj imetnikom lastniških instrumentov plača dodatno nadomestilo v zvezi s temi lastniškimi instrumenti.
13.   Ne glede na odstavek 1 je začasno vrednotenje, opravljeno v skladu z odstavkoma 10 in 11, veljavna podlaga, na kateri se odbor odloči o ukrepih za reševanje, vključno z navodilom nacionalnim organom za reševanje, naj prevzamejo nadzor nad propadajočo institucijo, ali o izvajanju pooblastila za odpis ali konverzijo zadevnih kapitalskih instrumentov.
14.   Odbor vzpostavi in vzdržuje ureditve, s katerimi zagotovi, da ocena za uporabo instrumenta za reševanje s sredstvi upnikov v skladu s členom 27 in vrednotenje iz odstavkov 1 do 15 tega člena temeljita na razumno čim bolj posodobljenih in popolnih informacijah o sredstvih in obveznostih institucije v postopku reševanja.
15.   Vrednotenje je sestavni del odločitve o uporabi instrumenta za reševanje ali izvajanju pooblastila za reševanje ali odločitve o pooblastilu za odpis[…] ali konverzijo kapitalskih instrumentov. Na vrednotenje sámo ločena pravica do pritožbe ni možna, temveč se pritožbo lahko poda le skupaj s pritožbo na odločitev odbora.
16.   Za namene ocenjevanja, ali bi bili delničarji in upniki deležni boljše obravnave, če bi bil za institucijo v postopku reševanja uveden običajen insolvenčni postopek, odbor zagotovi, da neodvisna oseba iz odstavka 1 izvede vrednotenje kar se da hitro po izvedenem ukrepu ali ukrepih za reševanje. To vrednotenje je ločeno od vrednotenja, izvedenega v skladu z odstavki 1 do 15.
17.   Pri vrednotenju iz odstavka 16 se določi:
(a)
obravnava delničarjev in upnikov ali zadevnih sistemov jamstva za vloge, če bi bil za institucijo v postopku reševanja, v zvezi s katerim je bil izveden ukrep oziroma ukrepi za reševanje, uveden običajni insolvenčni postopek v trenutku, ko je bila sprejeta odločitev o ukrepu za reševanje;
(b)
dejanska obravnava delničarjev in upnikov pri reševanju institucije v postopku reševanja ter
(c)
ali obstaja kakršna koli razlika med obravnavo iz točke (a) tega odstavka in obravnavo iz točke (b) tega odstavka.
[…]“
Dejansko stanje
Dejansko stanje spora je bilo predstavljeno v točkah od 1 do 20 izpodbijanega sklepa, za potrebe tega postopka pa ga je mogoče povzeti tako.
Pritožnici, družbi Algebris (UK) in Anchorage Capital Group, sta upravljavki investicijskih skladov, ki so imeli različne vrste kapitalskih instrumentov družbe Banco Popular, ko je bila v zvezi z zadnjenavedeno družbo sprejeta shema za reševanje na podlagi Uredbe št. 806/2014.
Za sprejetje odločitve o reševanju je bilo izvedeno vrednotenje družbe Banco Popular na podlagi člena 20 Uredbe št. 806/2014. Za to sta bili najprej sestavljeni dve poročili.
Prvo poročilo (v nadaljevanju: prvo poročilo o vrednotenju) z dne 5. junija 2017 je pripravil EOR na podlagi člena 20(5)(a) te uredbe, namen tega poročila pa je bil prispevati k ugotovitvi, ali so izpolnjeni pogoji za reševanje, kot so opredeljeni v členu 18(1) navedene uredbe.
Drugo poročilo (v nadaljevanju: drugo poročilo o vrednotenju) z dne 6. junija 2017 je sestavil neodvisni strokovnjak na podlagi člena 20(10) navedene uredbe. Namen tega vrednotenja je bil oceniti vrednost sredstev in obveznosti družbe Banco Popular, zagotoviti oceno o obravnavi delničarjev in upnikov, če bi bil zoper družbo Banco Popular uveden običajni insolvenčni postopek, ter opredeliti elemente, ki prispevajo k odločitvi o delnicah in lastniških instrumentih, ki se prenesejo, in k temu, kako EOR razume tržne pogoje za namene instrumenta prodaje poslovanja.
EOR je 7. junija 2017 sprejel Sklep SRB/EES/2017/08 o shemi za reševanje družbe Banco Popular (v nadaljevanju: sklep o reševanju). Evropska komisija je istega dne sprejela Sklep (EU) 2017/1246 o odobritvi sheme za reševanje za Banco Popular Español SA (
UL 2017, L 178, str. 15
). Istega dne je Fondo de Reestructuración Ordenada Bancaria (sklad za urejeno prestrukturiranje bank, v nadaljevanju: FROB) sprejel ukrepe, potrebne za izvajanje sklepa o reševanju.
Člen 5(1) sklepa o reševanju določa:
„Instrument za reševanje, ki se uporablja za družbo Banco Popular, pomeni, da se s prenosom delnic na kupca proda poslovanje na podlagi člena 24 Uredbe št. 806/2014. Odpis in konverzija kapitalskih instrumentov se izvedeta neposredno pred uporabo instrumenta prodaje poslovanja.“
Člen 6 sklepa o reševanju, ki se nanaša na odpis kapitalskih instrumentov in na instrument prodaje poslovanja, vsebuje odstavek 1, v skladu s katerim je EOR v bistvu odločil, da:
(a)
se odpiše nominalni znesek osnovnega kapitala družbe Banco Popular v višini 2.098.429.046 EUR, kar pomeni razveljavitev 100 % delnic družbe Banco Popular;
(b)
se celotna glavnica instrumentov dodatnega temeljnega kapitala, ki jih je izdala družba Banco Popular in so bili ob sprejetju sklepa o reševanju v obtoku, konvertira v novo izdane delnice družbe Banco Popular, „nove delnice I“;
(c)
se nominalna vrednost „novih delnic I“ odpiše na vrednost nič, kar pomeni razveljavitev 100 % teh „novih delnic I“;
(d)
se celotna glavnica instrumentov dodatnega kapitala, ki jih je izdala družba Banco Popular in so bili ob sprejetju sklepa o reševanju v obtoku, konvertira v novo izdane delnice družbe Banco Popular, „nove delnice II“.
V skladu s členom 6(3) sklepa o reševanju ti ukrepi za odpis in konverzijo temeljijo na drugem poročilu o vrednotenju, ki ga potrjujejo rezultati preglednega in odprtega postopka prodaje, ki ga je izvedel FROB.
EOR je v členu 6(5) sklepa o reševanju tudi odredil, da se „nove delnice II“ prenesejo na Banco Santander SA, tako da so prosto prenosljive in neobremenjene s pravicami tretjih, proti plačilu kupnine v višini 1 EUR, pri čemer je pojasnil, da je kupec s prenosom že soglašal.
Pritožnici sta 17. avgusta 2017 pri Splošnem sodišču vložili tožbo, vpisano pod opravilno številko T‑570/17, za razglasitev ničnosti sklepa o reševanju. Istega dne sta vložili tudi tožbo, ki je bila vpisana pod opravilno številko T‑575/17, za razglasitev ničnosti Sklepa 2017/1246.
EOR je 14. junija 2018 od neodvisnega strokovnjaka prejel dokončno poročilo o vrednotenju, določeno v členu 20(16) in (17) Uredbe št. 806/2014, katerega namen je ugotoviti, ali bi bili delničarji in upniki, na katere vpliva shema za reševanje družbe Banco Popular, deležni boljše obravnave, če bi bil za institucijo uveden običajen insolvenčni postopek (v nadaljevanju: tretje poročilo o vrednotenju).
EOR je 2. avgusta 2018 neodvisnemu strokovnjaku poslal dopis, v katerem je bilo navedeno:
„Po natančni preučitvi pravnega okvira EOR glede na okoliščine reševanja družbe Banco Popular meni, da ni treba pripraviti naknadnega dokončnega vrednotenja iz člena 20(11) Uredbe št. 806/2014, zlasti ker izvedba takega vrednotenja ne more vplivati na prodajo družbe Banco Popular družbi Banco Santander, ki je tržno ceno družbe Banco Popular kot subjekta določila v okviru odprtega, poštenega in preglednega postopka.“
EOR je 7. avgusta 2018 objavil napoved v zvezi z „obvestilom […] z dne 2. avgusta 2018 o predhodni odločitvi, ali odobriti nadomestilo delničarjem in upnikom glede na izvedene dejavnosti reševanja v zvezi z Banco Popular Español […], ter o začetku postopka pravice do zaslišanja (SRB/EES/2018/132)“ (
UL 2018, C 277
I, str. 1), skupaj s tretjim poročilom o vrednotenju. V tej napovedi je navedel:
„[Tretje] [p]oročilo o vrednotenju […] navaja, da v času reševanja ni razlike med sedanjim ravnanjem z delničarji in upniki ter z ravnanjem, ki bi ga bili deležni, če bi bil za Banco Popular Español S.A. uveden običajen insolvenčni postopek. Ob upoštevanju navedenega je [EOR] v obvestilu predhodno odločil, da […] nadomestila zadevnim delničarjem in upnikom ni treba plačati.
Da bi [EOR] sprejel končno odločitev o tem, ali naj se nadomestilo izplača, je [z] obvestilom pozval zadevne delničarje in upnike, naj izrazijo interes glede izvajanja svoje pravice do zaslišanja v zvezi z omenjenim predhodnim sklepom [EOR] tako, da sledijo posvetovalnemu postopku […].“
Družba Banco Santander je 28. septembra 2018 po združitvi s pripojitvijo postala univerzalna pravna naslednica družbe Banco Popular. V tem okviru je FROB dal soglasje k prenosu novih delnic družbe Banco Popular, ki izhajajo iz konverzije instrumentov dodatnega kapitala, na družbo Banco Santander.
Pritožnici sta v dopisu z dne 3. oktobra 2018, ki sta ga poslali EOR, navedli, da sta prvo in drugo poročilo o vrednotenju začasni, in opozorili, da se v skladu s členom 20(11) Uredbe št. 806/2014 „naknadno dokončno vrednotenje […] opravi takoj, ko je to mogoče“. Navedli sta, da EOR ni sporočil, kdaj bosta dokončni različici teh poročil na voljo, in da sta iz španskih medijev izvedeli za dopis, ki ga je EOR poslal Splošnemu sodišču in v skladu s katerim ne bo naknadnega dokončnega vrednotenja družbe Banco Popular. Od EOR sta zahtevali, prvič, naj potrdi to informacijo, drugič, naj objavi ali jima posreduje kopijo tega dopisa, in tretjič, naj navede razloge za odločitev, da naknadno dokončno vrednotenje ne bo izvedeno.
EOR je 16. oktobra 2018 na svojem spletnem mestu objavil dopis z dne 2. avgusta 2018, naveden v točki 16 te sodbe.
EOR je z dopisom z dne 25. oktobra 2018 odgovoril na dopis pritožnic z dne 3. oktobra 2018. Navedel je, prvič, da ne more komentirati, objaviti ali razkriti informacije iz dokumenta, ki je bil Splošnemu sodišču predložen v okviru postopka, ki še poteka. Drugič, kar se tiče zahteve pritožnic, naj jima EOR pojasni razloge, iz katerih se je odločil, da se naknadno dokončno vrednotenje ne izvede, ju je EOR obvestil o objavi dopisa z dne 2. avgusta 2018, poslanega neodvisnemu izvedencu, na svojem spletnem mestu.
Pritožnici sta z dopisom z dne 16. novembra 2018, ki sta ga poslali EOR, spomnili na vsebino svojega dopisa z dne 3. oktobra 2018. Poleg tega sta izpodbijali vsebino njegovega odgovora, predloženega 25. oktobra 2018, zlasti v delu, v katerem se je EOR za zavrnitev posredovanja dopisa, poslanega Splošnemu sodišču, ali njegove vsebine skliceval na obstoj postopka, ki še poteka, s čimer naj bi kršil obveznost obrazložitve, in to, da se je EOR skliceval na vsebino dopisa z dne 2. avgusta 2018. Pritožnici sta navedli, da čeprav EOR ni želel izrecno potrditi oziroma zanikati, ali se je odločil, da se naknadna dokončna različica prvega in drugega poročila o vrednotenju ne pripravi, sta ta dopis z dne 2. avgusta šteli za dodatno potrditev, da se je odločil, da tega ne stori. Dodali sta, da če to drži, to pomeni kršitev člena 20(11) Uredbe št. 806/2014. Pojasnili sta tudi, da ni mogoče šteti, da je bil navedeni dopis „objavljen“ na spletnem mestu EOR, saj bi lahko do njega prišli le, če bi uporabili iskalni izraz „Deloitte“. Prišli sta do zaključka, da ta dopis ne zadošča obveznosti obrazložitve. Pritožnici sta tako od EOR zahtevali, naj jima izrecno potrdi, da je sprejel sklep, da se naknadna dokončna različica teh poročil o vrednotenju ne pripravi, in jima v tem primeru predloži kopijo tega sklepa.
EOR je z dopisom z dne 18. decembra 2018 odgovoril na dopis pritožnic z dne 16. novembra 2018. Spomnil je na njune zahteve z dne 3. oktobra 2018 in na odgovor iz dopisa z dne 25. oktobra 2018. Navedel je, da sta pritožnici v dopisu z dne 16. novembra 2018 ponovili svojo zahtevo, naj potrdi, da je sprejel sklep, da se naknadna dokončna različica prvega in drugega poročila o vrednotenju ne pripravi. Spomnil je, da je dopis z dne 25. oktobra 2018 očitno vseboval njegovo stališče v zvezi s tem in napotil na dopis, poslan neodvisnemu strokovnjaku, v katerem so bili navedeni razlogi, iz katerih naknadno dokončno vrednotenje ne bo izvedeno.
EOR je navedel, da je v dopisu z dne 25. oktobra 2018 izpolnil svojo obveznost obrazložitve iz člena 296 PDEU, saj se je skliceval na dopis, poslan temu strokovnjaku, v katerem so bili navedeni razlogi za njegovo odločitev, da se naknadno dokončno vrednotenje ne izvede. Navedel je, da se pritožnici s temi razlogi lahko ne strinjata, vendar to ne pomeni, da njegov dopis ni bil obrazložen. Nazadnje, EOR je izpodbijal trditve pritožnic, da dopis, poslan neodvisnemu strokovnjaku, ni bil objavljen na njegovem spletnem mestu.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijani sklep
Pritožnici sta 4. januarja 2019 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili tožbo za razglasitev ničnosti „sklepa EOR, vročenega s prvim dopisom z dne 18. decembra 2018, da ne bo izvedeno naknadno dokončno vrednotenje družbe Banco Popular“.
Splošno sodišče je z izpodbijanim sklepom tožbo zavrglo kot nedopustno z obrazložitvijo, da pritožnici nimata procesnega upravičenja, ker se sklep EOR, da ne bo izvedeno naknadno dokončno vrednotenje družbe Banco Popular, nanju ne nanaša neposredno, saj ta sklep nima pravnih učinkov, ki bi lahko vplivali na njun pravni položaj.
Splošno sodišče je v zvezi s tem najprej presodilo, da je treba ob upoštevanju ugovora nedopustnosti, ki ga je podal EOR in ki se nanaša na neobstoj procesnega upravičenja pritožnic, najprej preučiti, ali sklep o neizvedbi naknadnega dokončnega vrednotenja družbe Banco Popular in morebitno nadomestilo, ki bi iz tega izhajalo, vplivata na njun pravni položaj.
Potem ko je Splošno sodišče pojasnilo vsebino člena 20(11) in (12) Uredbe št. 806/2014, je navedlo, da ima naknadno dokončno vrednotenje dva namena. Navedlo je, da pritožnici nista trdili, da za obravnavani primer velja prvi namen, naveden v členu 20(11)(a) Uredbe št. 806/2014, ki je zagotoviti, da so vse izgube v zvezi s sredstvi subjekta iz člena 2 te uredbe v celoti priznane v računovodskih obračunih tega subjekta.
Splošno sodišče je pojasnilo, da so bile na podlagi sklepa o reševanju po izvršitvi pooblastila za odpis in konverzijo kapitalskih instrumentov družbe Banco Popular vse delnice družbe Banco Popular prenesene na družbo Banco Santander z uporabo instrumenta prodaje poslovanja. Iz tega je Splošno sodišče sklepalo, da je morala banka Banco Santander zagotoviti, da se pri konsolidaciji sredstev in obveznosti družbe Banco Popular v računovodskih obračunih upoštevajo vse morebitne izgube.
V zvezi z drugim namenom, navedenim v členu 20(11)(b) Uredbe št. 806/2014, ki je prispevati k odločitvi, da se ponovno vknjižijo terjatve upnikov ali poveča vrednost plačanih nadomestil, je Splošno sodišče poudarilo, da je treba to določbo razlagati ob upoštevanju člena 20(12) te uredbe, v skladu s katerim lahko EOR – če je po koncu naknadnega dokončnega vrednotenja ocena, ki izhaja iz tega vrednotenja, višja od ocene, ki izhaja iz začasnega vrednotenja – od nacionalnega organa za reševanje zahteva, naj bodisi zviša vrednosti terjatev upnikov ali imetnikov zadevnih kapitalskih instrumentov, ki so bile odpisane pri uporabi instrumenta za reševanje s sredstvi upnikov, bodisi premostitveni instituciji ali nosilcu upravljanja sredstev naroči, naj instituciji v postopku reševanja plača dodatno nadomestilo.
Glede na to, da so v zadnji določbi izrecno navedeni primeri, v katerih je mogoče z zvišanjem vrednosti terjatev ali plačilom dodatnega nadomestila odobriti nadomestilo po opravljenem naknadnem dokončnem vrednotenju, in sicer le, če je shema za reševanje, ki se uporabi za subjekt, bodisi instrument za reševanje s sredstvi upnikov iz člena 27 Uredbe št. 806/2014, bodisi instrument premostitvene institucije iz člena 25 te uredbe, bodisi instrument izločitve sredstev iz člena 26 navedene uredbe, je Splošno sodišče ugotovilo, da ti instrumenti za reševanje v obravnavanem primeru niso bili uporabljeni, saj je bil instrument za reševanje, ki je bil uporabljen za družbo Banco Popular, instrument prodaje poslovanja iz člena 24 Uredbe št. 806/2014, in da je ta instrument pripeljal do prodaje celotne družbe Banco Popular družbi Banco Santander.
Splošno sodišče je torej ugotovilo, da instrument prodaje poslovanja, ki se je uporabil pri družbi Banco Popular, ne spada med primere iz člena 20(12) Uredbe št. 806/2014, v katerih je mogoče plačati nadomestilo po naknadnem dokončnem vrednotenju, in da poleg tega ta določba ne omogoča odškodnine za nekdanje delničarje in upnike subjekta, katerega kapitalski instrumenti so bili v celoti konvertirani, odpisani in preneseni na tretjo osebo.
Splošno sodišče je nato zavrnilo trditev pritožnic, da je neizvedba naknadnega dokončnega vrednotenja lahko vplivala na položaj skladov, ki jih zastopata, saj zaradi tega ni bila preučena ponovna vknjižba vrednosti njihovih instrumentov dodatnega temeljnega kapitala in njihovih instrumentov dodatnega kapitala ali povečanje nadomestila, ki ga je plačala družba Banco Santander.
Splošno sodišče je menilo, da sta pritožnici s to trditvijo v bistvu trdili, da če bi bilo naknadno dokončno vrednotenje družbe Banco Popular opravljeno, bi lahko zahtevali ponovno vknjižbo svojih terjatev ali povečanje vrednosti nadomestila, ki ga je plačala družba Banco Santander, in navedlo, da take trditve ni mogoče sprejeti, saj so bili v okviru reševanja družbe Banco Popular instrumenti dodatnega temeljnega kapitala konvertirani v delnice, v celoti odpisani in razveljavljeni, instrumenti dodatnega kapitala pa so bili konvertirani, odpisani in v celoti preneseni na družbo Banco Santander. Iz tega je sklepalo, da so nekdanji delničarji družbe Banco Popular zaradi sprejetja sklepa o reševanju izgubili status delničarjev.
Splošno sodišče je torej presodilo, da po izvršitvi pooblastila za odpis in konverzijo kapitalskih instrumentov družbe Banco Popular in nato prenosu vseh delnic, ki izhajajo iz te izvršitve, na družbo Banco Santander, pritožnici več nista bili imetnici kapitalskih instrumentov, ki bi lahko bili predmet nadomestila na podlagi člena 20(12) Uredbe št. 806/2014, in da torej pritožnici ne moreta trditi, da ju sklep EOR, da ne bo izvedeno naknadno dokončno vrednotenje družbe Banco Popular, neposredno zadeva, saj na podlagi te določbe ne bi mogli dobiti nobenega nadomestila. Na podlagi tega je ugotovilo, da sklep EOR, da ne bo izvedeno naknadno dokončno vrednotenje družbe Banco Popular, nima zavezujočih pravnih učinkov, ki bi lahko vplivali na pravni položaj pritožnic.
Splošno sodišče je za zavrnitev trditev pritožnic pojasnilo, da je treba razlikovati med tretjim poročilom o vrednotenju iz člena 20(16) Uredbe št. 806/2014 in naknadnim dokončnim vrednotenjem iz člena 20(11) te uredbe, saj je cilj tretjega poročila o vrednotenju ugotoviti, ali bi bili delničarji in upniki deležni boljše obravnave, če bi bil za institucijo, ki je v postopku reševanja, uveden običajen insolvenčni postopek, in jim morebiti dodeliti odškodnino. Splošno sodišče je menilo, da čeprav bi pritožnici morebiti imeli pravico do nadomestila na podlagi tretjega poročila o vrednotenju, pa tega nadomestila ne bi mogli zahtevati na podlagi naknadnega dokončnega vrednotenja.
Splošno sodišče je torej presodilo, da se sklep EOR, da ne bo izvedeno naknadno dokončno vrednotenje družbe Banco Popular, na pritožnici ne nanaša neposredno, saj ta sklep nima pravnih učinkov, ki bi lahko vplivali na njun pravni položaj.
Predlogi strank
Pritožnici Sodišču predlagata, naj:
–
razveljavi izrek izpodbijanega sklepa;
–
EOR naloži plačilo stroškov, vključno s stroški, ki so jima nastali na prvi stopnji, in
–
jima prizna procesno upravičenje na prvi stopnji.
EOR Sodišču predlaga, naj:
–
primarno, pritožbo zavrže kot nedopustno in vsekakor zavrne kot neutemeljeno,
–
podredno, zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču,
–
še bolj podredno, če samo odloči o zadevi, tožbo na prvi stopnji zavrne in
–
pritožnicama naloži plačilo stroškov tega postopka in postopka pred Splošnim sodiščem ter, podredno, odločitev o stroških pritožbenega postopka pridrži.
Pritožba
Pritožnici v utemeljitev pritožbe navajata dva pritožbena razloga. S prvim pritožbenim razlogom trdita, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker ni upoštevalo posledic prvih dveh stavkov člena 20(11) Uredbe št. 806/2014, in kršilo lastninsko pravico. Z drugim pritožbenim razlogom trdita, da je Splošno sodišče napačno razlagalo člen 20(12)(a) te uredbe in kršilo načelo prepovedi diskriminacije.
Dopustnost pritožbe
EOR meni, da je pritožba glede na člen 170(1) Poslovnika Sodišča nedopustna, ker temelji na novih pravnih razlogih. EOR dvomi tudi o upravičenosti pritožnic, da nastopata v imenu skladov, za katere trdita, da jih zastopata.
Teh trditev ni mogoče sprejeti.
Na prvem mestu je treba opozoriti, da iz člena 58 Statuta Sodišča Evropske unije izhaja, da morajo pritožbeni razlogi temeljiti na trditvah, ki se nanašajo na postopek pred Splošnim sodiščem. Poleg tega v skladu s členom 170(1) Poslovnika pritožba ne more spreminjati predmeta spora pred Splošnim sodiščem. Pristojnost Sodišča v okviru pritožbe je torej omejena na presojo pravne rešitve, podane glede razlogov in trditev, o katerih se je razpravljalo na prvi stopnji (sklep z dne 21. julija 2020, Abaco Energy in drugi/Komisija,
C‑436/19 P
, neobjavljen,
EU:C:2020:606
, točka
in navedena sodna praksa).
V nasprotju s tem, kar trdi EOR, pa pritožnici s pritožbenima razlogoma izpodbijata to, kako je Splošno sodišče razlagalo ali uporabilo pravo Unije, v tem smislu, da menita, da je bilo naknadno dokončno vrednotenje obvezno in da je zavrnitev EOR, da izvede to vrednotenje, imela pravne učinke, ki spreminjajo njuna pravna položaja kot upravljavk skladov, ki so imeli obveznice družbe Banco Popular.
V zvezi s tem je treba pojasniti, da sta vprašanje domnevne kršitve lastninske pravice na eni strani in vprašanje domnevne kršitve načela enakega obravnavanja na drugi le izraz kritike razlage Splošnega sodišča in torej teh dveh pritožbenih razlogov. Zato navedena pritožbena razloga nista nova razloga (glej v tem smislu sodbo z dne 28. julija 2016, Tomana in drugi/Svet in Komisija,
C‑330/15 P
, neobjavljen,
EU:C:2016:601
, točka
).
Na drugem mestu, vprašanje, ki ga je izpostavil EOR, ali pritožnici veljavno nastopata v imenu skladov, ni dopolnjeno s konkretni elementi, ki bi lahko vzbudili dvom o upravičenju, ki ga zatrjujeta pritožnici.
Pritožba je torej dopustna.
Pritožbena razloga
Pritožbena razloga je treba preučiti skupaj, saj pritožnici trdita, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker ni upoštevalo posledic prvih dveh stavkov člena 20(11) Uredbe št. 806/2014, in da je napačno razlagalo člen 20(12)(a) te uredbe. Splošno sodišče je namreč v izpodbijanem sklepu pravilno ugotovilo, da sta ti določbi tesno povezani. Nato se bo po potrebi obravnavalo vprašanje domnevne kršitve člena 17 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in načela enakega obravnavanja.
Trditve strank
Pritožnici v okviru prvega pritožbenega razloga navajata, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker ni preučilo bistvenih posledic člena 20(11) Uredbe št. 806/2014. Čeprav je Splošno sodišče navedlo to določbo v celoti, naj nato ne bi omenilo njenih prvih dveh stavkov in naj bi preučilo izključno pomen elementov iz točk (a) in (b). V teh dveh stavkih pa naj bi bilo jasno in izrecno navedeno, da mora vsakemu začasnemu vrednotenju „takoj, ko je to mogoče“ slediti naknadno dokončno vrednotenje. To naj bi pomenilo absolutno zakonsko obveznost, ki naj ne bi bila odvisna od ugotovitve posebnih okoliščin, kot je uporaba posebnih instrumentov za reševanje, ali namenov, navedenih v točkah (a) in (b). Tako naj bi bil jasen pomen navedene določbe ta, da se naknadno dokončno vrednotenje zahteva v vseh okoliščinah, v katerih se EOR zaradi nujnosti situacije opre na začasno vrednotenje.
Ta zavezujoča obveznost naj bi bila logična ob upoštevanju številnih izjem, določenih v okviru začasnih poročil o vrednotenju ter drakonskih in zelo širokih razlastitvenih pooblastil, ki so z Uredbo št. 806/2014 podeljena EOR. Tako je lahko EOR v skladu s členom 20(10) te uredbe oproščen upoštevanja zahtev iz člena 20(7) in (9) navedene uredbe v nujnih primerih, pogoje iz odstavka 1 tega člena, ki določa obveznost, da oseba, neodvisna od vseh javnih organov, opravi pošteno, preudarno in realno vrednotenje, pa upošteva le, če je to razumno izvedljivo glede na okoliščine.
Prav tako naj bi bil v zvezi z vrednotenjem zelo pomemben člen 20(7) te uredbe, saj naj bi določal obveznost dopolnitve vrednotenja s posodobljeno bilanco in poročilom o finančnem položaju zadevnega subjekta, analizo in oceno knjigovodske vrednosti njegovih sredstev ter seznamom neporavnanih bilančnih in zunajbilančnih obveznosti, prikazanih v obračunih in evidencah tega subjekta, z označenimi posameznimi krediti in prednostno razvrstitvijo terjatev. Poleg tega, ker mora začasno vrednotenje v skladu s členom 20(10), drugi pododstavek, Uredbe št. 806/2014 vključevati blažilnik za dodatne izgube, naj bi bilo začasno vrednotenje v vsakem primeru drugačno in verjetno nižje od dokončnega vrednotenja.
Sam neodvisni strokovnjak naj bi v drugem poročilu o vrednotenju EOR pozval k previdnosti pri uporabi tega poročila in jasno navedel njegove pomanjkljivosti, saj naj bi bilo pripravljeno v samo dveh tednih namesto v prvotno dogovorjenih šestih, ne da bi imel dostop do nekaterih bistvenih informacij ali možnost, da bi o ugotovitvah navedenega poročila razpravljal s poslovodstvom, revizorji, nadzorniki in drugimi osebami, ki dobro poznajo družbo Banco Popular.
Zahteve iz člena 20, od (1) do (9), Uredbe št. 806/2014 pa naj bi bile EOR naložene, da ta zagotovi, da so opravljena vrednotenja dovolj zanesljiva in da je spoštovana lastninska pravica. Zato naj bi bila odstopanja od spoštovanja teh zahtev dovoljena le v nujnih primerih. Če jim takoj, ko je to mogoče, ne sledi naknadno dokončno vrednotenje, naj bi poročila o vrednotenju ostala začasna, te zahteve, zlasti zahteva, da mora neodvisna oseba opraviti pošteno, preudarno in realno vrednotenje, pa naj bi ostale le pobožne želje.
Razlogovanje Splošnega sodišča, ki člen 20(11) Uredbe št. 806/2014 obravnava tako, kot da bi ga bilo treba razlagati glede na njegove elemente iz točk (a) in (b) ter člena 20(12) te uredbe, naj bi vplivalo ne le na vprašanje, kdaj je treba dodeliti nadomestilo, ampak tudi na vprašanje, kdaj je treba izvesti naknadno dokončno vrednotenje.
Splošno sodišče naj bi iz tega v bistvu izpeljalo, da imajo razlaščene strani, kot sta pritožnici, procesno upravičenje za izpodbijanje neizvedbe naknadnega dokončnega vrednotenja šele, če lahko dobijo nadomestilo na podlagi člena 20(11)(b) navedene uredbe, in da je na podlagi te določbe treba plačati nadomestilo le, če uporabljena shema za reševanje vključuje uporabo instrumenta za reševanje s sredstvi upnikov v skladu s členom 27 Uredbe št. 806/2014, instrumenta premostitvene institucije v skladu s členom 25 te uredbe ali instrumenta izločitve sredstev v skladu s členom 26 navedene uredbe.
Iz tega naj bi izhajalo, da delničarji in upniki nimajo procesnega upravičenja, in da si je v okoliščinah, kot so te v obravnavani zadevi, težko predstavljati, da bi druge strani, ki niso razlaščeni delničarji in upniki, lahko imele procesno upravičenje za izpodbijanje neizvedbe naknadnega dokončnega vrednotenja. Razlaga Splošnega sodišča naj bi EOR torej omogočala, da se opre na prvo in drugo poročilo o vrednotenju, ki naj bi bili začasni, zelo nepopolni in zelo nezanesljivi.
Pritožnici izpodbijata tudi razlogovanje, da lahko razlaščeni upniki dobijo nadomestilo z vložitvijo ničnostne ali odškodninske tožbe zoper nepravilen sklep o reševanju, ob utemeljevanju, da prvo in drugo poročilo o vrednotenju nista popolni. Zakonodajalec Unije naj bi v zvezi s tem določil varnostni mehanizem, in sicer obveznost izvedbe naknadnega dokončnega vrednotenja v skladu s členom 20(11) Uredbe št. 806/2014, ki naj bi bil primernejši za določitev zneska nadomestila, dolgovanega v teh okoliščinah, ker ima neodvisni cenilec dostop do vseh upoštevnih prikritih podatkov, kar je malo verjetno v primeru upnikov v okviru zgoraj omenjene tožbe.
Naknadno dokončno vrednotenje, če bi bilo izvedeno, naj bi zelo verjetno potrdilo nepravilnost vrednotenja družbe Banco Popular in dejstvo, da je bil odpis obveznic, ki sta jih imeli pritožnici, bodisi nepotreben bodisi prevelik, kar bi privedlo vsaj do sheme za reševanje, ki bi zahtevala zelo drugačne pogoje prodaje.
Če bi se EOR po tem naknadnem dokončnem vrednotenju odločil, da pritožnicama ne bo povrnil škode s ponovno vknjižbo njunih obveznic, naj bi bilo sklep EOR in, eventualno, dokončno vrednotenje na podlagi člena 20(15) te uredbe vsekakor mogoče izpodbijati z vložitvijo ničnostne tožbe, tožbe zaradi opustitve ukrepanja ali tožbe zaradi nepogodbene odgovornosti na podlagi člena 340 PDEU.
Izguba teh konkretnih možnosti naj bi imela neposredne učinke na pravni položaj pritožnic, zato naj bi se sklep, katerega razglasitev ničnosti predlagata, nanju neposredno nanašal.
Pritožnici v repliki izpodbijata, prvič, razlago EOR glede funkcije blažilnika za dodatne izgube. Drugič, razlogovanje EOR, da poročilo o naknadnem dokončnem vrednotenju ni bilo potrebno, ker naj bi pritožnici razpolagali s prodajno ceno, doseženo ob koncu zakonito izvedenega postopka javnega razpisa, naj bi bilo začaran krog, saj naj bi vrednost, izražena v drugem poročilu o vrednotenju, vplivala na zadevno prodajno ceno.
Pritožnici v okviru drugega pritožbenega razloga trdita, da je Splošno sodišče vsekakor napačno ugotovilo, da se sklep, katerega razglasitev ničnosti predlagata, nanju ne nanaša neposredno.
Splošno sodišče naj bi v utemeljitev te ugotovitve navedlo dva argumenta, ki naj bi izhajala iz napačne razlage določb Uredbe št. 806/2014; prvi naj bi se nanašal na to, da se člen 20(12) te uredbe uporablja le, kadar EOR uporabi instrument za reševanje s sredstvi upnikov, instrument premostitvene institucije ali instrument izločitve sredstev, pri čemer nobeden od njih v obravnavani zadevi ni bil uporabljen, drugi pa naj bi se nanašal na to, da člen 20(12) navedene uredbe ne določa nadomestila za nekdanje delničarje in upnike subjekta, katerega kapitalski instrumenti so bili v celoti konvertirani, odpisani in preneseni na tretjo osebo.
Prvič, člen 20(12)(a) Uredbe št. 806/2014 naj bi se izrecno skliceval na „imetnik[e] zadevnih kapitalskih instrumentov, ki so bil[i] odpisan[i] pri uporabi instrumenta za reševanje s sredstvi upnikov“. Zadevni kapitalski instrumenti pa naj bi bili v tej uredbi opredeljeni kot obveznice, kakršne sta imeli pritožnici. To, da se ta določba zanju uporablja, torej ne bi bilo sporno. Splošno sodišče naj te točke ne bi preučilo in naj v izpodbijanem sklepu nikakor ne bi upoštevalo pomena besed „zadevni kapitalski instrumenti“.
V obravnavanem primeru instrument za reševanje s sredstvi upnikov sicer naj res ne bi bil uporabljen. Vendar naj bi bilo treba sklicevanje nanj v členu 20(12)(a) Uredbe št. 806/2014 razlagati v povezavi s sklicevanjem na odpis zadevnih kapitalskih instrumentov. Te določbe naj ne bi bilo mogoče formalno razlagati tako, da se uporablja le za odpise, ki izhajajo iz uporabe instrumenta za reševanje s sredstvi upnikov, ampak naj bi morala zajemati tudi primere, v katerih so zadevni kapitalski instrumenti 100 % odpisani, kot v obravnavanem primeru, ne glede na to, ali so odpisani na podlagi člena 22(1) te uredbe ali na podlagi instrumenta za reševanje s sredstvi upnikov.
Drugič, nič naj ne bi podpiralo razlage Splošnega sodišča, da nadomestilo v skladu s členom 20(12) Uredbe št. 806/2014 ni dostopno pritožnicama, ker so bili kapitalski instrumenti pritožnic v celoti konvertirani, odpisani in preneseni na tretjo osebo, in sicer na družbo Banco Santander za znesek 1 EUR.
V izpodbijanem sklepu naj bi bilo v zvezi s tem navedeno, da pritožnici nista več imetnici kapitalskih instrumentov družbe Banco Popular, ki bi lahko bili predmet nadomestila, vendar naj ta določba ne bi vsebovala izjeme, ki bi se uporabljala za terjatve upnikov ali lastnikov, kadar je odpisu sledila prodaja poslovanja.
Nič naj ne bi upravičevalo tega, da upniki in lastniki zadevnih kapitalskih instrumentov, ki so bili odpisani in nato preneseni na podlagi instrumenta prodaje poslovanja, ne morejo dobiti nadomestila, če je bil ta ukrep sprejet na podlagi nepopolnega začasnega vrednotenja sredstev in neto obveznosti banke. Ti naj bi bili vsaj tako prizadeti kot tisti, ki so ohranili lastništvo nad zadevnimi instrumenti. Iz tega naj bi izhajalo, da sta v skladu z besedilom člena 20(12)(a) navedene uredbe pritožnici neposredno prizadeti.
Čeprav Splošno sodišče v izpodbijanem sklepu ni preučilo vprašanj posamičnega nanašanja in pravnega interesa, pritožnici menita, da bi Sodišče zaradi ekonomičnosti postopka vseeno moralo preučiti trditve pritožnic v zvezi s tem.
Pritožnici menita, da se sklep, katerega razglasitev ničnosti predlagata, nanju posamično nanaša, ker spadata med majhno število določljivih vlagateljev, ki so imeli obveznice, ki jih je izdala družba Banco Popular, in ki jih je EOR razlastil.
V obravnavani zadevi naj bi prvo in drugo poročilo o vrednotenju, čeprav sta zelo nezanesljivi, pomenili podlago za odločitev EOR o odpisu naložb pritožnic v kapital družbe Banco Popular. Zato naj bi se sklep EOR, da naknadno dokončno vrednotenje ne bo izvedeno, ki dokazuje, da je EOR pri odpisu premoženja pritožnic ravnal nezakonito, nanju posamično nanašal.
V nasprotju s trditvami EOR na prvi stopnji v zvezi s tem, da naj bi se s to vrsto obveznic na široko trgovalo po vsem svetu, kar naj bi predstavljalo oviro za identifikacijo in preštetje njihovih imetnikov, naj bi bile obveznice, ki jih je EOR razlastil v sklepu o reševanju, v njem opredeljene s številko izdaje in njihovo vrednostjo, in je torej bilo na dan reševanja, to je 7. junija 2017, njihovo število znano.
Pritožnici prav tako trdita, da imata interes za predlagano razglasitev ničnosti, ki bi jima, če bi bila razglašena, nedvomno prinesla korist. V primeru razglasitve ničnosti naj bi moral EOR izvesti naknadno dokončno vrednotenje, s katerim bi se ugotovilo, da je bila družba Banco Popular vredna več kot 2 milijardi EUR. To naj bi torej EOR prisililo, da preuči ponovne vknjižbe vrednosti obveznic pritožnic. Poleg tega naj bi imeli pritožnici, kot veliki vlagateljici v banke, za katere velja enotni mehanizem nadzora, sicer poseben interes, da se preprečijo prihodnje kršitve EOR v okviru Uredbe št. 806/2014.
EOR izpodbija tako dopustnost prvega in drugega pritožbenega razloga na podlagi istih trditev, kakor jih je že navedel v utemeljitev nedopustnosti pritožbe v celoti, kot tudi utemeljenost navedenih pritožbenih razlogov.
Presoja Sodišča
Najprej je treba trditve EOR v zvezi z nedopustnostjo vsakega od pritožbenih razlogov zavrniti iz razlogov, ki so bili že navedeni v točkah od 43 do 46 te sodbe v zvezi z navedeno pritožbo v celoti, in sicer, ker sta vprašanje domnevne kršitve lastninske pravice na eni strani in vprašanje domnevne kršitve načela enakega obravnavanja na drugi le izraz kritike razlage Splošnega sodišča, in torej ne moreta spremeniti predmeta spora pred tem sodiščem.
Glede vsebine je najprej treba opozoriti, da se je EOR zaradi naglega poslabšanja finančnega položaja in zlasti nezadostne likvidnosti družbe Banco Popular v obravnavanem primeru odločil, da ustrezni instrument za reševanje ni reševanje s sredstvi upnikov, ki po njegovem mnenju ne bi zadoščalo, ampak prodaja poslovanja, kot je določena v členu 24 Uredbe št. 806/2014. EOR je pri uporabi tega instrumenta za reševanje uporabil svoje pooblastilo za odpis in konverzijo zadevnih kapitalskih instrumentov iz člena 21 Uredbe št. 806/2014.
Kot je navedeno v točkah 7 in 8 te sodbe, je bil namen prvega poročila o vrednotenju, ki ga je pripravil EOR, prispevati k ugotovitvi, ali so izpolnjeni pogoji za reševanje, medtem ko je bilo treba v drugem poročilu o vrednotenju, ki ga je pripravil neodvisni strokovnjak, ki ga je imenoval EOR, oceniti vrednost sredstev in obveznosti družbe Banco Popular, zagotoviti oceno o obravnavi delničarjev in upnikov, če bi bil zoper družbo Banco Popular uveden običajni insolvenčni postopek, ter opredeliti elemente, ki prispevajo k odločitvi o delnicah in lastniških instrumentih, ki se prenesejo, ter k temu, kako EOR razume tržne pogoje za namene instrumenta prodaje poslovanja. Namen tretjega poročila o vrednotenju, ki ga je prav tako pripravil neodvisni strokovnjak, je bil ugotoviti, ali bi bili delničarji in upniki, na katere vpliva shema za reševanje družbe Banco Popular, deležni boljše obravnave, če bi bil za institucijo uveden običajen insolvenčni postopek.
EOR je menil, da v obravnavanem primeru ni bilo treba niti pripraviti naknadne različice prvega poročila o vrednotenju niti po drugem poročilu o vrednotenju opraviti naknadnega dokončnega vrednotenja. To mnenje je posredoval pritožnicama, ki sta ga o tem povprašali, tako da jima je poslal dopis z dne 2. avgusta 2018, ki ga je poslal neodvisnemu strokovnjaku. Pritožnici sta od EOR zahtevali pojasnila, ki so jim bila predložena z dopisom z dne 18. decembra 2018. Zoper ta dopis je bila vložena tožba na prvi stopnji.
Ker pritožbena razloga temeljita na trditvi, da je EOR kršil člen 20 Uredbe št. 806/2014, je treba podati razlago vsebine te določbe ob upoštevanju uvodne izjave 64 navedene uredbe.
Iz te uvodne izjave 64 je razvidno, da je treba razlikovati med vrednotenjem sredstev in obveznosti propadajočih subjektov, kot jo izvede EOR v nujnih primerih, ki je začasno, in vrednotenjem, ki se izvede neodvisno, s katerim se načeloma ta začasnost odpravi.
Glede vrst vrednotenja sta v členu 20(11) in (16) Uredbe št. 806/2014 izrecno določeni dve vrsti, in sicer na eni strani vrednotenje, „izveden[o] v skladu z odstavki 1 do 15“, in na drugi strani vrednotenje „iz odstavkov 16, 17 in 18“. V skladu s členom 20(11) in (16) sta ti vrednotenji ločeni in morata ostati ločeni, izvirata od neodvisne osebe, vendar se lahko izvedeta ločeno ali hkrati in s strani iste neodvisne osebe.
Iz tega izhaja, da v obravnavanem primeru tako prvo in drugo poročilo o vrednotenju kot morebitno naknadno dokončno vrednotenje spadajo pod prvo vrsto vrednotenja, saj spadajo na področje uporabe odstavkov od 1 do 15 člena 20 Uredbe št. 806/2014, medtem ko tretje poročilo o vrednotenju, ki spada na področje uporabe odstavkov od 16 do 18 navedenega člena, spada pod drugo vrsto vrednotenja.
Res je, da obstoj dokončnega vrednotenja, ki ni enako kot naknadno dokončno vrednotenje, kar nakazuje k izrazu „dokončno vrednotenje“ dodan izraz „naknadno“ v začetku člena 20(11) Uredbe št. 806/2014, za razliko od dokončnega vrednotenja, opravljenega „predhodno“, lahko vpliva na možnost, da EOR zavrne izvedbo naknadnega dokončnega vrednotenja, saj bi bilo dokončno vrednotenje že uporabljeno kot podlaga za odločitev o uporabi instrumenta za reševanje ali izvajanju pooblastila za reševanje ali za odločitev o izvajanju pooblastila za odpis oziroma konverzijo kapitalskih instrumentov, zato bi ga bilo mogoče izpodbijati prek izpodbijanja teh odločitev v skladu s členom 20(15) Uredbe št. 806/2014.
To razlago podpira tudi člen 20(2) te uredbe, v skladu s katerim „se vrednotenje šteje za dokončno“, kadar so – ob upoštevanju odstavka 15 tega člena 20, in sicer možnosti posrednega izpodbijanja vrednotenja prek izpodbijanja odločitev, navedenih v točki 83 te sodbe – „izpolnjene vse zahteve iz odstavkov 1 ter 4 do 9“. Med temi zahtevami je v členu 20(1) navedene uredbe zahteva, da vrednotenje izvede oseba, ki je neodvisna, tako od EOR in nacionalnega organa za reševanje kot od zadevnega subjekta.
Ob tem je treba navesti, da to ne pomeni le, da je bilo prvo poročilo o vrednotenju, ki ga je pripravil EOR (glej točko 7 te sodbe), dejansko začasno, ampak tudi, da tudi če bi EOR pripravil naknadno različico tega prvega poročila, kar je bilo po mnenju pritožnic nujno (glej točki 19 in 23 te sodbe), taka različica ne bi pomenila dokončnega vrednotenja, ker ga ne bi pripravila neodvisna oseba. Kot je generalna pravobranilka navedla v točki 70 sklepnih predlogov, ker je v obravnavani zadevi prvo poročilo o vrednotenju pripravil EOR, ni nobenega dvoma, da je to poročilo začasno. V obravnavani zadevi je zato le drugo poročilo o vrednotenju, ki izpolnjuje ta pogoj, mogoče šteti za „dokončno vrednotenje“ v smislu člena 20 Uredbe št. 806/2014.
Vendar je treba poudariti, ne da bi bilo treba odločiti o tem vprašanju ali o razvoju stališča EOR v zvezi s tem, da je Splošno sodišče pravilno presodilo, da naknadno vrednotenje v okoliščinah obravnavane zadeve nikakor ne bi vplivalo na pravni položaj pritožnic, tako da dopis z dne 18. decembra 2018, v katerem so bili navedeni razlogi, iz katerih EOR ni nameraval opraviti naknadnega dokončnega vrednotenja, prav tako ni imel pravnih učinkov, ki bi lahko vplivali na njun položaj.
Navesti je namreč treba, kot je storila generalna pravobranilka v točki 85 sklepnih predlogov, da kadar – kot v obravnavani zadevi – neprivilegirana tožeča stranka vloži ničnostno tožbo zoper akt, ki ni naslovljen nanjo, se zahteva, da morajo zavezujoči pravni učinki izpodbijanega ukrepa vplivati na interese tožeče stranke tako, da bistveno spremenijo njen pravni položaj, prekriva s pogoji, določenimi v členu 263, četrti odstavek, PDEU (sodba z dne 13. oktobra 2011, Deutsche Post in Nemčija/Komisija,
C‑463/10 P in C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
, točka
).
Odgovor, ki ga je EOR dal pritožnicama v zvezi z razlogi, iz katerih v obravnavani zadevi ni nameraval opraviti naknadnega dokončnega vrednotenja, temelji na namenih takega vrednotenja.
Čeprav je res, kot trdita pritožnici, da je videti, da besedilo člena 20(11),
in limine
, Uredbe št. 806/2014 določa, da je nujno treba opraviti naknadno dokončno vrednotenje, kadar EOR razpolaga le z začasnim vrednotenjem, zlasti zaradi uporabe sedanjika v povednem naklonu v izrazu „se opravi“, ki običajno izraža kogentnost (glej v tem smislu sodbo z dne 3. marca 2020, X (Evropski nalog za prijetje – Dvojna kaznivost),
C‑717/18
,
EU:C:2020:142
, točka
)), in uporabe besedne zveze „takoj, ko je to mogoče“, pa ostaja dejstvo, da je Splošno sodišče utemeljeno poudarilo, da opustitev priprave takega poročila ni vplivala na pravni položaj pritožnic, zlasti glede na dva namena naknadnega dokončnega vrednotenja, kot sta določena v členu 20(11) Uredbe št. 806/2014.
V zvezi s tem je
ratio
člena 20(11) Uredbe št. 806/2014, ki je izražen v drugem pododstavku te določbe, razviden iz njegovih dveh posebnih namenov, ki sta „zagotoviti, da so vse izgube v zvezi s sredstvi subjekta iz člena 2 v celoti priznane v računovodskih obračunih tega subjekta“, in „prispevati k odločitvi, da se ponovno vknjižijo terjatve upnikov ali poveča vrednost nadomestil, plačanih v skladu z odstavkom 12 [navedenega] člena [20]“. Čeprav besedilo v zvezi s tem drugim namenom vsebuje precej širok opis pogojev, ki morajo pripeljati do naknadnega dokončnega vrednotenja, je treba ugotoviti, da to besedilo izrecno napotuje – kot je pravilno navedlo Splošno sodišče v izpodbijanem sklepu – na člen 20(12) navedene uredbe, iz katerega izhaja, da se uporablja le za posebne položaje, in sicer tiste, v katerih je EOR uporabil instrument za reševanje s sredstvi upnikov, premostitveno institucijo ali nosilca upravljanja sredstev.
Ob upoštevanju posebnosti te zadeve priprava drugega naknadnega dokončnega poročila, tudi če bi bila obvezna, nikakor ne bi izpolnjevala nobenega od teh dveh namenov. Kot je Splošno sodišče navedlo v točki 43 izpodbijanega sklepa, pritožnici nista trdili, da za obravnavani primer velja namen, naveden v členu 20(11), drugi pododstavek, točka (a), Uredbe št. 806/2014. Namen, naveden pod točko (b) te določbe, prav tako ne velja, saj je, kot je Splošno sodišče pravilno poudarilo v točkah 48 in 49 izpodbijanega sklepa, instrument reševanja, ki je bil sprejet v zvezi z družbo Banco Popular, instrument prodaje poslovanja, določen v členu 24 Uredbe št. 806/2014.
Uporaba tega instrumenta prodaje poslovanja pa ne spada med primere iz člena 20(12) te uredbe, v katerih se lahko po naknadnem dokončnem vrednotenju plača nadomestilo.
Nazadnje, v primeru, kot je ta v obravnavani zadevi, v katerem se po drugem poročilu o vrednotenju uporabi instrument prodaje poslovanja, je rezultat iz tega poročila vsekakor potrjen ali ovržen s prodajno ceno, doseženo ob koncu zakonito izvedenega postopka javnega razpisa. Poštena cena tako preprosto ustreza dejanski tržni ceni, kot je bila ugotovljena. Instrument prodaje poslovanja tako
de facto
konča vsakršno razpravo o potencialni ekonomski vrednosti sredstev prenesene institucije. Zato bi se vsaj v okoliščinah obravnavane zadeve z naknadnim dokončnim vrednotenjem lahko le potrdila ta tržna vrednost, tako da bi se učinek tega vrednotenja v zvezi s pritožnicama izkazal za ničnega.
Iz vseh zgornjih preudarkov izhaja, da je treba pritožbo zavrniti, ne da bi bilo treba preučiti preostale trditve iz navedenih pritožbenih razlogov, ki so poleg tega le izraz kritike razlage Splošnega sodišča, kot je bilo opozorjeno v točki 45 te sodbe.
Stroški
Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če pritožba ni utemeljena, o stroških odloči Sodišče. V skladu s členom 138(1) Poslovnika, ki se na podlagi člena 184(1) tega poslovnika uporablja za pritožbeni postopek, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
EOR je predlagal, naj se pritožnicama naloži plačilo stroškov, in ker ti s pritožbo nista uspeli, se jima naloži, da poleg svojih stroškov nosita tudi stroške EOR.

Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

1.
Pritožba se zavrne.

2.
Družbama Algebris (UK) Ltd in Anchorage Capital Group LLC se naloži plačilo stroškov.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.