CELEX: 62013CJ0200
Apellatsioonkaebus
Ühine välis- ja julgeolekupoliitika
Võitlus tuumarelvade leviku vastu
Iraani Islamivabariigi suhtes võetud piiravad meetmed
Iraani panga rahaliste vahendite külmutamine
Põhjendamiskohustus
Akti vastuvõtmise menetlus
Ilmne hindamisviga

Oma apellatsioonkaebuses palub Euroopa Liidu Nõukogu tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 5. veebruari 2013. aasta otsuse Bank Saderat Iran vs. nõukogu (
T‑494/10
,
EU:T:2013:59
, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“), millega Üldkohus tühistas Bank Saderat Irani puudutavas osas:
—
nõukogu 26. juuli 2010. aasta otsuse 2010/413/ÜVJP, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ning millega tunnistatakse kehtetuks ühine seisukoht 2007/140/ÜVJP (
ELT L 195, lk 39
, parandus
ELT 2010, L 197, lk 19
), II lisa tabeli B punkti 7;
—
nõukogu 26. juuli 2010. aasta rakendusmääruse (EL) nr 668/2010, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 423/2007 (mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid) artikli 7 lõiget 2 (
ELT L 195, lk 25
), lisa tabeli B punkti 5;
—
nõukogu 25. oktoobri 2010. aasta otsuse 2010/644/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2010/413 (
ELT L 281, lk 81
), lisa I osa tabeli B punkti 7;
—
nõukogu 25. oktoobri 2010. aasta määruse (EL) nr 961/2010, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 423/2007 (
ELT L 281, lk 1
), VIII lisa tabeli B punkti 7;
—
nõukogu 1. detsembri 2011. aasta otsuse 2011/783/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2010/413 (
ELT L 319, lk 71
);
—
nõukogu 1. detsembri 2011. aasta rakendusmääruse (EL) nr 1245/2011, millega rakendatakse määrust nr 961/2010 (
ELT L 319, lk 11
);
—
nõukogu 23. märtsi 2012. aasta määruse (EL) nr 267/2012, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 961/2010 (
ELT L 88, lk 1
), IX lisa I osa tabeli B punkti 7,
niivõrd, kui nimi „Bank Saderat Iran“ sisaldub nende isikute, üksuste ja asutuste loeteludes, kelle suhtes kohaldatakse nende õigusaktide (edaspidi „vaidlusalused aktid“) kohaselt võetud piiravaid meetmeid.
Õiguslik raamistik ja vaidluse taust
Olles mures seoses arvukate Rahvusvahelise Aatomienergiaagentuuri (IAEA) peadirektori aruannete ja IAEA juhatajate nõukogu resolutsioonidega Iraani Islamivabariigi tuumaprogrammi kohta, võttis ÜRO Julgeolekunõukogu (edaspidi „julgeolekunõukogu“) 23. detsembril 2006 vastu resolutsiooni 1737 (2006), mille punktis 12 koostoimes selle resolutsiooni lisaga on loetletud rida isikuid ja üksusi, kes osalevad tuumarelva levikus ning kelle rahalised vahendid ja majandusressursid tuleb külmutada.
Resolutsiooni 1737 (2006) rakendamiseks Euroopa Liidus võttis nõukogu 27. veebruaril 2007 vastu ühise seisukoha 2007/140/ÜVJP, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid (
ELT L 61, lk 49
).
Ühise seisukoha 2007/140 artikli 5 lõige 1 nägi ette, et selle lõike punktides a ja b nimetatud teatavate isikute ja üksuste kõik rahalised vahendid ja majandusressursid tuleb külmutada. Artikli 5 lõike 1 punktis a viidati isikutele ja üksustele, keda on nimetatud resolutsiooni 1737 (2006) lisas, ning teistele isikutele ja üksustele, keda on nimetanud julgeolekunõukogu või resolutsiooni 1737 (2006) punkti 18 kohaselt asutatud julgeolekunõukogu komitee. Nende isikute ja üksuste loetelu oli toodud ühise seisukoha 2007/140 I lisas. Artikli 5 lõike 1 punktis b viidati I lisas loetlemata isikutele ja üksustele, kes on kaasatud või otseselt seotud tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast tundlike tuumaenergiaalaste tegevustega Iraani Islamivabariigis või kes neid tegevusi toetavad. Nende isikute ja üksuste loetelu oli toodud ühise seisukoha II lisas.
Euroopa Ühenduse pädevust puudutavas osas rakendati resolutsioon 1737 (2006) nõukogu 19. aprilli 2007. aasta määrusega (EÜ) nr 423/2007, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid (
ELT L 103, lk 1
), mis võeti vastu EÜ artiklite 60 ja 301 alusel, võttes arvesse ühist seisukohta 2007/140, ning mille sisu sarnaneb põhiosas viimati nimetatud seisukoha sisule, sest selle määruse IV lisas, mis käsitles julgeolekunõukogu või sanktsioonide komitee määratud isikuid, üksusi ja asutusi, ning sama määruse V lisas, mis käsitles IV lisas loetlemata isikuid, üksusi ja asutusi, olid loetletud samade üksuste ja füüsiliste isikute nimed.
Määruse nr 423/2007 artikli 7 lõike 2 punkt a oli sõnastatud järgmiselt:
„Külmutatakse kõik rahalised vahendid ja majandusressursid, mida V lisas loetletud isikud, üksused või asutused omavad või mis on nende valduses või kontrolli all. V lisa sisaldab IV lisas loetlemata füüsilisi ja juriidilisi isikuid, üksusi ja asutusi, kes on nimetatud vastavalt ühise seisukoha 2007/140/ÜVJP artikli 5 lõike 1 punktile b, kuna
a)
nad osalevad või on otseselt seotud Iraani massihävitusrelvade leviku tõkestamise seisukohast tundliku tuumaenergiaalase tegevusega või toetavad seda [...]“.
Tõdedes, et Iraani Islamivabariik jätkab uraani rikastamisega seotud tegevust ega tee IAEA-ga koostööd, võttis julgeolekunõukogu 3. märtsil 2008 vastu resolutsiooni 1803 (2008). Resolutsiooni punktis 10 julgeolekunõukogu:
„
palub
kõigil riikidel olla valvsad tehingute suhtes, mida nende territooriumil asuvad finantsasutused teevad kõikide Iraanis asuvate pankadega, eriti Bank Melliga ja Bank Saderatiga, ning nende välismaal asuvate tütarettevõtjate ja filiaalidega, selleks et välistada, et need tehingud aitavad kaasa tuumarelvade leviku tõkestamise seisukohast tundlikule tegevusele või tuumarelvade kandesüsteemide väljatöötamisele, nagu märgitud resolutsioonis 1737 (2006)“.
Julgeolekunõukogu võttis 9. juuni 2010. aasta resolutsiooniga 1929 (2010) rangemad meetmed ning otsustas muu hulgas külmutada mitme finantssektori üksuse rahalised vahendid. Resolutsiooni punktis 21 kutsub julgeolekunõukogu riike üles „hoidma ära selliste finantsteenuste, sealhulgas kindlustus- või edasikindlustusteenuste osutamise ja mis tahes finants- või muu vara või vahendite ülekanded oma territooriumile, läbi oma territooriumi või oma territooriumilt, või oma kodanikele, oma õigusaktide alusel asutatud üksustele (sealhulgas välisriikides asuvatele tütarettevõtjatele), oma territooriumil asuvatele isikutele või finantseerimisasutustele, või oma kodanike, oma õigusaktide alusel asutatud üksuste, oma territooriumil asuvate isikute või finantseerimisasutuste poolt, kui neil on teavet, mis annab põhjendatud aluse arvata, et need teenused, vara või vahendid võivad aidata kaasa tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast tundlikele tuumaenergiaalastele tegevustele Iraanis või tuumarelva kandevahendite väljatöötamisele Iraanis, ning eelkõige külmutama finants- või muu vara või majandusressursid, mis on praegu või edaspidi nende territooriumil või jurisdiktsiooni all ning on selliste programmide või tegevustega seotud, ning rakendama kooskõlas oma riiklike asutuste ja õigusnormidega tõhustatud järelevalvet, et vältida selliseid tehinguid“.
Euroopa Ülemkogu rõhutas 17. juuni 2010. aasta järeldustele lisatud avalduses oma süvenevat muret Iraani tuumaprogrammi pärast, tervitas julgeolekunõukogu resolutsiooni 1929 (2010) vastuvõtmist, võttis teadmiseks IAEA viimase, 31. mai 2010. aasta aruande, ning teatas eelkõige finantssektorit puudutavate uute piiravate meetmete võtmisest.
Nõukogu rakendas selle avalduse 26. juuli 2010. aasta otsusega 2010/413, tunnistades kehtetuks ühise seisukoha 2007/140 ning võttes selle seisukohaga võrreldes vastu täiendavad piiravad meetmed. Otsuse 2010/413 põhjendustes 17–20, mis käsitlevad finantstegevust, on meenutatud julgeolekunõukogu otsuseid resolutsioonis 1929 (2010) ning Euroopa Ülemkogu 17. juuni 2010. aasta avaldust. Otsuse 2010/413 2. peatükk on pühendatud finantssektorile. Otsuse artikli 10 lõige 1 sätestab, et selleks, et vältida finantsteenuste osutamist ja mis tahes finants- või muu vara või vahendite ülekandmist liikmesriikide territooriumile, läbi liikmesriigi territooriumi või liikmesriigi territooriumilt, või liikmesriikide kodanikele, liikmesriigi õigusaktide alusel asutatud üksustele (sealhulgas välisriikides asuvatele filiaalidele) või liikmesriigi territooriumil asuvatele isikutele või finantseerimisasutustele või nende poolt, mis võib kaasa aidata tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast tundlikele tuumaenergiaalastele tegevustele Iraanis või Iraanis tuumarelva kandevahendite väljatöötamisele, kontrollivad liikmesriigid põhjalikult nende jurisdiktsiooni alla kuuluvate finantseerimisasutuste kõiki tegevusi seoses Iraanis asuvate pankadega ning tütarettevõtjate, filiaalide või üksustega, mida need kontrollivad.
Otsuse 2010/413 artikli 20 lõige 1 näeb ette isikute ja üksuste kategooriad, kelle rahalised vahendid külmutatakse. Artikli 20 lõike 1 punkt a näeb ette julgeolekunõukogu määratud isikud ja üksused, kes on loetletud otsuse I lisas. Artikli 20 lõike 1 punkt b käsitleb „I lisas nimetamata isiku[i]d ja üksuse[i]d, kes on kaasatud või otseselt seotud tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast tundlike tuumaenergiaalaste tegevustega Iraanis või tuumarelva kandevahendite väljatöötamisega Iraanis või kes neid tegevusi toetavad, sealhulgas olles seotud keelatud esemete, kaupade, seadmete, materjalide ja tehnoloogia hangetega, või nende nimel või juhtimisel tegutsevad või nende omandis või kontrolli all olevad (sealhulgas ebaseaduslike vahendite abil kontrolli all olevad) isikud ja üksused ning isikud ja üksused, kes on aidanud määratud isikutel või üksustel ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonide 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) ja 1929 (2010) või käesoleva otsuse sätetest kõrvale hoida või neid sätteid rikkuda ning teised Iraani revolutsioonilise kaardiväekorpuse ning Iraani Islamivabariigi laevandusettevõtja kõrgetasemelised liikmed ja üksused ning nende omanduses või kontrolli all olevad või nende nimel tegutsevad üksused, kes on loetletud II lisas“.
Otsuse 2010/413 II lisas on nimetatud mitut sellist finantsüksust või nende gruppi. Bank Saderat Iran (sealhulgas kõik filiaalid ja tütarettevõtted) on kantud selle lisa I osa tabeli B punkti 7. Esitatud on järgmised põhjendused:
„Bank Saderat [Iran] on Iraani riigi omandis olev pank (94% ulatuses Iraani valitsuse omandis). Bank Saderat on osutanud finantsteenuseid üksustele, mis tegelevad hangetega Iraani tuuma- ja ballistiliste kanderakettide programmi nimel, sealhulgas üksustele, mis on loetletud ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonis 1737 [(2006)]. Bank Saderat tegeles kaitsetööstuse organisatsiooni (DIO) (kellele on kehtestatud sanktsioonid ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooniga 1737 [(2006)]) ja Iraani elektroonikatööstuse maksete ja akreditiividega veel hiljuti, 2009. aasta märtsis. 2003. aastal tegeles Bank Saderat akreditiiviga Iraani tuumaprogrammiga seotud Mesbah Energy Company nimel (pärast mida tema suhtes kehtestati sanktsioonid ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonis 1737 [(2006)]).“
Rakendusmäärusega nr 668/2010, mis võeti vastu 26. juulil 2010 määruse nr 423/2007 artikli 7 lõike 2 täitmiseks, lisati rakendusmääruse lisa I osa tabeli B punktis 5 mainitud Bank Saderat Irani nimi määruse nr 423/2007 V lisa I tabelis toodud juriidiliste isikute, üksuste ja asutuste loetellu.
Bank Saderat Irani sellesse loetellu kandmise põhjendused on sisuliselt samasugused kui otsuses 2010/413.
Nõukogu teavitas Bank Saderat Irani 27. juuli 2010. aasta kirjaga tema nime kandmisest otsuse 2010/413 II lisas sisalduvasse loetellu ja määruse nr 423/2007 V lisas sisalduvasse loetellu.
Bank Saderat Iran palus 18. ja 25. augusti ning 2., 9. ja 30. septembri 2010. aasta kirjas, et nõukogu teeks talle teatavaks asjaolud, mille alusel ta võttis tema suhtes piiravad meetmed. Bank Saderat Iran palus ka 15. septembri 2010. aasta kirjas, et nõukogu vaataks kõnealuse otsuse uuesti läbi.
25. oktoobri 2010. aasta otsusega 2010/644 vaadati otsuse 2010/413 II lisa läbi ja see asendati uue tekstiga. Otsuse 2010/644 põhjenduse 2 kohaselt võttis nõukogu arvesse asjaomaste isikute esitatud märkusi.
Otsusest 2010/644 tulenevas otsuse 2010/413 redaktsioonis on Bank Saderat Irani nimi kirjas II lisa I tabelis toodud üksuste loetelu punktis 7. Põhjenduses ei ole enam märgitud, et tegemist on 94% ulatuses Iraani valitsuse omandis oleva Iraani riigi pangaga, vaid et pank on osaliselt Iraani valitsuse omandis. Muus osas on põhjendus identne otsuse 2010/413 põhjendusega.
Määrus nr 423/2007 tunnistati kehtetuks ja asendati 25. oktoobri 2010. aasta määrusega nr 961/2010. Viimati nimetatud määruse artikli 16 lõige 2 sätestab:
„Külmutatakse kõik rahalised vahendid ja majandusressursid, mis kuuluvad VIII lisas loetletud isikutele, üksustele ja asutustele või mis on nende valduses või kontrolli all. VIII lisasse on kantud [...] juriidilised ja füüsilised isikud, üksused ja asutused, kelle puhul on vastavalt [...] otsuse 2010/413 [...] artikli 20 lõike 1 punktile b kindlaks tehtud, et nad:
a)
osalevad Iraani tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast ohtlikus tuumaenergiaalases tegevuses või Iraani tuumarelva kandesüsteemide väljatöötamises, on sellega otseselt seotud või toetavad seda, sealhulgas keelatud kaupade ja tehnoloogia hankimises osalemise kaudu, või kuuluvad sellisele isikule, üksusele või asutusele või on tema kontrolli all, sealhulgas ebaseaduslike vahendite abil, või tegutsevad tema nimel või tema juhendamisel;
b)
on abistanud loetellu kantud isikut, üksust või asutust, et vältida või rikkuda käesoleva määruse, [...] otsuse 2010/413 [...] või [...] resolutsiooni 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) või 1929 (2010) sätteid;
[...]“
Nõukogu kandis Bank Saderat Irani nime määruse nr 961/2010 VIII lisa tabelis B toodud juriidiliste isikute, üksuste ja asutuste loetellu punkti 7 alla. Loetellu kandmise põhjendused on sisuliselt samasugused kui otsusest 2010/644 tulenevas otsuse 2010/413 redaktsioonis.
Nõukogu vastas Bank Saderat Irani 15. septembri 2010. aasta kirjale 28. oktoobri 2010. aasta kirjaga, andes teada, et jätab pärast oma otsuse uuesti läbivaatamist rahuldamata viimati nimetatu taotluse kustutada tema nimi otsuse 2010/413 II lisas olevast loetelust ja määruse nr 961/2010 VIII lisas olevast loetelust. Nõukogu täpsustas sellega seoses, et ta ei jaga Bank Saderat Irani seisukohta, et tema akreditiividega seotud tegevus ei saa toetada tuumarelvade levikut. Vastuseks Bank Saderat Irani taotlusele, et tal võimaldataks tutvuda toimikuga, edastas nõukogu talle kaks liikmesriikide esitatud ettepanekut piiravate meetmete võtmiseks (edaspidi „28. oktoobril 2010 edastatud ettepanekud“).
Vaidlustatud kohtuotsuse tegemiseni viinud tühistamishagiga seoses esitatud vasturepliigi lisas edastas nõukogu 31. mail 2011 Bank Saderat Iranile nõukogu 27. mai 2011. aasta dokumendi, mis sisaldas väljavõtet kolmandast ettepanekust kanda Bank Saderat Iran nende üksuste loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid (edaspidi „kolmas ettepanek“).
Pärast loetelu läbivaatamist otsustas nõukogu 1. detsembri 2011. aasta otsusega 2011/783 jätta Bank Saderat Iran otsuse 2010/413 loetellu ja rakendusmäärusega nr 1245/2011 jätta Bank Saderat Iran määruse nr 961/2010 loetellu.
Euroopa Ülemkogu 9. detsembri 2011. aasta järeldustele viidates võttis nõukogu vastu uued meetmed 23. jaanuari 2012. aasta otsusega 2012/35/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2010/413 (
ELT L 19, lk 22
).
23. märtsil 2012 võttis ta vastu uued meetmed määrusega nr 267/2012, millega tunnistatakse kehtetuks ja asendatakse määrus nr 961/2010. Määruse nr 267/2012 artikkel 23 näeb ette rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamise. Artikli 23 lõige 2 on seega sõnastatud järgmiselt:
„Külmutatakse kõik rahalised vahendid ja majandusressursid, mis kuuluvad IX lisas loetletud isikutele, üksustele ja asutustele või mis on nende valduses või kontrolli all. IX lisasse on kantud juriidilised ja füüsilised isikud, üksused ja asutused, kelle puhul on vastavalt nõukogu otsuse [2010/413] artikli 20 lõike 1 punktidele b ja c kindlaks tehtud, et nad:
a)
osalevad Iraani tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast ohtlikus tuumaenergiaalases tegevuses või Iraani tuumarelva kandesüsteemide väljatöötamises, on sellega otseselt seotud või toetavad seda, sealhulgas keelatud kaupade ja tehnoloogia hankimises osalemise kaudu, või kuuluvad sellisele isikule, üksusele või asutusele või on tema kontrolli all, sealhulgas ebaseaduslike vahendite abil, või tegutsevad tema nimel või tema juhendamisel;
b)
on abistanud loetellu kantud isikut, üksust või asutust, et vältida või rikkuda käesoleva määruse, nõukogu otsuse [2010/413] või [...] resolutsiooni 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) või 1929 (2010) sätteid;
[...]
d)
on muud isikud, üksused või asutused, kes toetavad Iraani valitsust rahaliselt, logistiliselt või materiaalselt, või on nendega seotud isikud või üksused;
[...]“
Bank Saderat Iran on kantud määruse nr 267/2012 IX lisa I jaotise tabeli B punkti 7. Loetellu kandmise põhjendused on sisuliselt samasugused kui otsusest 2010/644 tulenevas otsuse 2010/413 redaktsioonis.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Bank Saderat Iran esitas otsuse 2010/413 ja rakendusmääruse nr 668/2010 tühistamiseks hagi, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 7. oktoobril 2010. Hiljem ta laiendas oma nõuet ning palus tühistada teda puudutavas osas ka otsuse 2010/644, määruse nr 961/2010, otsuse 2011/783, rakendusmääruse nr 1245/2011 ja määruse nr 267/2012.
Üldkohus lükkas kohe alguses tagasi nõukogu ja komisjoni argumendi, et Bank Saderat Iranil puudub õigus tugineda põhiõigustega seotud kaitsele ja tagatistele.
Seejärel analüüsis Üldkohus Bank Saderat Irani esitatud hagi. Hagis oli esitatud kolm väidet. Esimese väite kohaselt oli rikutud põhjendamiskohustust, Bank Saderat Irani kaitseõigusi ja tema õigust tõhusale kohtulikule kaitsele. Teise väite kohaselt tehti tema suhtes piiravate meetmete võtmisel ilmne hindamisviga. Kolmas väide käsitleb proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist.
Seoses esimese väitega, et rikutud on põhjendamiskohustust, Bank Saderat Irani kaitseõigusi ja tema õigust tõhusale kohtulikule kaitsele, analüüsis Üldkohus kõiki Bank Saderat Irani puudutavaid põhjendusi vaidlusalustes aktides ja piiravate meetmete võtmise ettepanekutes. Ta leidis, et nõukogu rikkus põhjendamiskohustust teises, finantsteenuseid käsitlevas põhjenduses, kuna see ei olnud piisavalt täpne. Täpsuse puudumise tõttu rikuti seoses teise põhjendusega ka Bank Saderat Irani õigust tõhusale kohtulikule kaitsele. Piiravate meetmete võtmist käsitleva kolmanda ettepaneku hilinenud edastamise tõttu rikuti nimetatud õigust ka seoses otsuse 2010/413, rakendusmääruse nr 668/2010, otsuse 2010/644 ja määrusega nr 961/2010. Lõpuks leidis Üldkohus, et otsuse 2010/413 ja rakendusmääruse nr 668/2010 vastuvõtmisele eelnenud analüüs oli puudulik, sest toimikus ei sisaldunud ühtegi asjaolu, millest ilmnenuks, et nõukogu kontrollis Bank Saderat Irani kohta esitatud teabe ja tõendite asjakohasust ja põhjendatust. Sellest tulenevalt nõustus Üldkohus esimese väitega otsust 2010/413, rakendusmäärust nr 668/2010, otsust 2010/644 ja määrust nr 961/2010 puudutavas osas.
Seejärel analüüsis Üldkohus teist väidet, et Bank Saderat Irani suhtes piiravate meetmete võtmisel on tehtud ilmne hindamisviga. Analüüs käsitles põhjendusi, mida peeti piisavalt täpseks ning põhjendamiskohustust mitte rikkuvaks. Kuna ükski neist põhjendustest, millele nõukogu Bank Saderat Irani vastu tugines, ei õigustanud tema suhtes piiravate meetmete võtmist, nõustus Üldkohus teise väitega ja tühistas vaidlusalused aktid Bank Saderat Irani puudutavas osas ega pidanud vajalikuks analüüsida kolmandat väidet, et rikutud on proportsionaalsuse põhimõtet.
Bank Saderat Iran väitis, et tema suhtes ei ole määrus nr 267/2012 tegelikult määrus, vaid otsus, mis on tehtud määruse vormis. Seetõttu ei olnud Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 60 teine lõik käesolevas asjas kohaldatav. Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 123, et Euroopa Kohtu praktikat arvestades on määrus nr 267/2012 ning sealhulgas selle IX lisa oma olemuse poolest määrus, kuna selle artikli 51 teine lõik näeb ette, et see on tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides, ning see vastab määruse õigusmõjule, nii nagu see on ette nähtud ELTL artiklis 288. Sellest järeldas Üldkohus, et Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 60 teine lõik on käesolevas asjas kohaldatav.
Poolte nõuded
Apellatsioonkaebus
Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
—
teha asjas lõplik otsus ning jätta rahuldamata vaidlusaluste aktide peale esitatud Bank Saderati hagi;
—
mõista nõukogu kohtukulud esimeses kohtuastmes ja apellatsioonimenetluses välja Bank Saderat Iranilt.
Bank Saderat Iran palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja nõukogult.
Komisjon toetab kõiki nõukogu apellatsioonkaebuses esitatud nõudeid.
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik palub Euroopa Kohtul apellatsioonkaebus rahuldada, tühistada vaidlustatud kohtuotsus ning jätta rahuldamata vaidlusaluste aktide peale esitatud Bank Saderat Irani hagi.
Vastuapellatsioonkaebus
Bank Saderat Iran palub Euroopa Kohtul:
—
rahuldada vastuapellatsioonkaebus ja tühistada Üldkohtu otsus vastuapellatsioonkaebuses märgitud vigade osas;
—
tühistada vaidlusalused aktid (ükshaaval) Bank Saderat Irani puudutavas osas ja
—
mõista Bank Saderat Irani esitatud vastuapellatsioonkaebusega seotud kohtukulud välja nõukogult.
Nõukogu palub Euroopa Kohtul jätta vastuapellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista vastuapellatsioonkaebusega seotud kulud välja Bank Saderat Iranilt.
Apellatsioonkaebus
Nõukogu väidab, et vaidlustatud kohtuotsuses on korduvalt rikutud õigusnormi.
Nende väidete, mille kohaselt on rikutud põhiõigusi, vastuvõetamatuse vastuväide
Vaidlustatud kohtuotsus
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 44 lükkas Üldkohus tagasi nõukogu ja komisjoni argumendi, et Bank Saderat Iranil puudub õigus tugineda põhiõigustega seotud kaitsele ja tagatistele. Kohtuotsuse punktis 39 leidis Üldkohus, et liidu õigus ei sisalda normi, mis takistaks kolmandate riikide asutatud juriidilistel isikutel enda kasuks tugineda põhiõigustega seotud kaitsele ja tagatistele, ning punktis 40, et igal juhul ei ole nõukogu ja komisjon samuti esitanud asjaolusid, millest ilmneks, et hageja on tõepoolest Iraani riigi asutatud isik.
Poolte argumendid
Kõigepealt kritiseerib nõukogu vaidlustatud kohtuotsuse punkte 34–43. Ta leiab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui asus seisukohale, et isegi juhul, kui oleks tõendatud, et Bank Saderat Iran on Iraani riigi harund, võib ta liidu kohtus tugineda põhiõigustega seotud kaitsele ja tagatistele.
Nõukogu viitab Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artiklile 34, mille kohaselt ei saa Euroopa Inimõiguste Kohtusse pöörduda valitsusorganisatsioonid ja sarnased üksused, ning teistele sarnastele sätetele, nagu 22. novembri 1969. aasta Ameerika inimõiguste konventsiooni artikkel 44. Nõukogu arvates on
ratio legis
asjaolu, et riik ei saa olla põhiõiguste kandja. Kuigi liidu aluslepingutes ja Euroopa Liidu põhiõiguste hartas ei ole EIÕK artikliga 34 analoogilisi sätteid, kohaldub sama põhimõte.
Nõukogu leiab, et Üldkohus rikkus õigusnormi ka siis, kui ta otsustas, et puuduvad igasugused tõendid selle kohta, et Bank Saderat Iran oleks valitsusorganisatsioon. Selles osas viitab nõukogu:
—
Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikale, et tuvastamiseks, kas tegemist on valitsusorganisatsiooni või -üksusega või vabaühendusega, on vaja hoolikalt hinnata kõiki faktilisi ja õiguslikke asjaolusid;
—
ÜRO rahvusvahelise õiguse komisjoni töödele ja eelkõige kommentaaridele, mis käsitlevad 2. detsembril 2004 vastu võetud riikide ja nende vara kohtuliku puutumatuse ÜRO konventsiooni artikli 2 punkti b, mille kohaselt võib mõiste „riigiasutused või ‑institutsioonid ja muud üksused“ hõlmata riigi osalusega ettevõtjaid või muid riigi asutatud üksusi, mis teevad kaubandustehinguid, ja
—
Euroopa Kohtu praktikale riigiabi küsimustes (kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon,
C‑482/99
,
EU:C:2002:294
, punkt
).
Järelikult ei olnud Üldkohtul õigus, kui ta leidis, et asjaolu tõttu, et Bank Saderat Irani äritegevust reguleerivad üldkehtivad õigusnormid, ei saa tema äritegevust pidada „avalikuks teenuseks“ isegi siis, kui see tegevus on vajalik riigi majanduse toimimiseks. Üldkohus ei võtnud ka nõuetekohaselt arvesse mõju, mis Iraani valitsusel on Bank Saderat Irani üle hoolimata sellest, et erastamise tulemusel on riigi osalus vähenenud.
Bank Saderat Iran vaidleb nõukogu argumentidele vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
Bank Saderat Irani hagi suhtes on kohaldatav ELTL artikli 275 teine lõik (kohtuotsused nõukogu vs. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punkt
, ja nõukogu vs. Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punkt
).
Bank Saderat Iran väidab, et rikutud on tema kaitseõigusi ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele. Sellistele õigustele võib tugineda iga füüsiline isik või iga üksus, kes pöördub liidu kohtutesse (kohtuotsus nõukogu vs. Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punkt
).
Sama kehtib ka olulise menetlusnormi rikkumist käsitleva väite, näiteks akti põhjendamise kohustuse rikkumist käsitleva väite puhul (kohtuotsus nõukogu vs. Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punkt
).
Seoses ilmset hindamisviga või proportsionaalsuse üldpõhimõtte rikkumist käsitlevate väidetega olgu märgitud, et riikliku üksuse võimalus neile tugineda on küsimus, mis puudutab vaidluse sisu (kohtuotsus nõukogu vs. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punkt
, ja nõukogu vs. Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punkt
).
Neid asjaolusid arvesse võttes tuleb nõukogu väide tulemusetuna tagasi lükata, ilma et oleks vaja hinnata argumenti, et Üldkohus tegi vea, kui ta ei pidanud tõendatuks, et Bank Saderat Iran on riiklik üksus.
Põhjendamiskohustus, kaitseõigused, õigus tõhusale kohtulikule kaitsele ja toimikuga tutvumine
Vaidlustatud kohtuotsus
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 47–49 viitas Üldkohus kohtupraktikale, mis käsitleb ELTL artikli 296 teises lõigus sätestatud põhjendamiskohustust. Kohtuotsuse punktides 50–53 viitas Üldkohus kohtupraktikale, mis käsitleb kaitseõigusi ja kohustust teha puudutatud üksusele teatavaks talle süüks pandavad asjaolud, et tal oleks võimalik oma seisukoht nende osas tulemuslikult teatavaks teha.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 61 ja 62 leidis Üldkohus, et hindamaks, kas on täidetud põhjendamiskohustust ja kohustust edastada Bank Saderat Iranile talle süüks pandavad asjaolud, tuleb lisaks vaidlusalustes aktides sisalduvatele põhjendustele võtta arvesse kahte ettepanekut piiravate meetmete võtmiseks, mis nõukogu Bank Saderat Iranile 28. oktoobri 2010. aasta kirjaga edastas, ning kolmandat ettepanekut, mille nõukogu lisas oma 31. mail 2011 esitatud vasturepliigile. Üldkohtu sõnul esitati need ettepanekud liikmesriikide delegatsioonidele Bank Saderat Irani suhtes piiravate meetmete võtmise kontekstis ning järelikult on nende puhul tegemist asjaoludega, mis on kõnealuste meetmete aluseks.
Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 63:
„[...] vastab tõele, et need kolm ettepanekut edastati hagejale alles pärast hagi esitamist ning vasturepliigile lisatud ettepanek pärast seda, kui hageja oli oma nõudeid otsuse 2010/644 ja määruse nr 961/2010 vastuvõtmise järel muutnud. Seetõttu ei saa need otsuse 2010/413, rakendusmääruse nr 668/2010 ning vasturepliigile lisatud ettepaneku puhul otsuse 2010/644 ja määruse nr 961/2010 põhjendusi õiguspäraselt täiendada. Sellele vaatamata võib neid kolme ettepanekut arvesse võtta hilisemate õigusaktide ehk otsuse 2011/783, rakendusmääruse nr 1245/2011 ja määruse nr 267/2012 ning 28. oktoobril 2010 esitatud ettepanekuid otsuse 2010/644 ja määruse nr 961/2010 seaduslikkuse hindamisel.“
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 64–73 analüüsis Üldkohus kõiki põhjendusi, mis olid esitatud vaidlusalustes aktides ja piiravate meetmete võtmise ettepanekutes. Punktid 64–66 on sõnastatud järgmiselt:
„64
[Vaidlusalustes] õigusaktides on hagejaga seoses esitatud neli järgmist põhjendust:
—
hageja on riigi omandis: kas 94% ulatuses vastavalt otsusele 2010/413 ja rakendusmäärusele nr 668/2010 või osaliselt, vastavalt hilisematele õigusaktidele [edaspidi „esimene põhjendus“];
—
hageja on osutanud finantsteenuseid üksustele, kes on Iraani tuuma- ja ballistiliste kanderakettide programmide raames teostanud hankeid, sealhulgas üksustele, mis on hõlmatud [...] resolutsiooniga 1737 (2006) [edaspidi „teine põhjendus“];
—
hageja tegeles kaitsetööstuse organisatsiooni (Defence Industries Organisation (edaspidi „DIO») ja ettevõtja Iran Electronics Industries (edaspidi „IEI») (mõlema suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid) maksete ja akreditiividega veel hiljuti, 2009. aasta märtsis [edaspidi „kolmas põhjendus“];
—
2003. aastal tegeles hageja akreditiividega Iraani tuumaprogrammiga seotud Mesbah Energy Company nimel [edaspidi „neljas põhjendus“].
Põhjendused, mis on toodud komisjoni 28. oktoobri 2010. aasta kirjale lisatud ettepanekutes vaidlustatud meetmete võtmiseks, langevad täielikult kokku [vaidlusalustes] õigusaktides esitatud põhjendustega.
Kolmandas piiravate meetmete võtmise ettepanekus, mis on lisatud vasturepliigile, on toodud veel viieski põhjendus, mille kohaselt hageja olevat osutanud finantsteenuseid Sanam Industria Groupile.“
Punktis 73 leidis Üldkohus, et kuna teine põhjendus on liiga ebamäärane, siis on nõukogu teise põhjenduse puhul rikkunud nii põhjendamiskohustust kui ka kohustust teha Bank Saderat Iranile teatavaks talle süüks pandavad asjaolud, samas on ülejäänud põhjenduste puhul neid kohustusi järgitud.
Seoses toimikuga tutvumise võimalusega sedastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79, et nõukogu ei võimaldanud hagejal piiravate meetmete võtmise ettepanekutega aegsasti tutvuda, kuivõrd kaks ettepanekut edastati 28. oktoobri 2010. aasta kirja lisana ja kolmas ettepanek vasturepliigi lisana, samas kui hagejale nõukogu määratud tähtaeg märkuste esitamiseks pärast otsuse 2010/413 ja rakendusmääruse nr 668/2010 vastuvõtmist möödus 15. septembril 2010.
Bank Saderat Irani võimaluse kohta esitada tõhusalt oma seisukoht märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 82 ja 83, et hagejal oli võimalik esitada tõhusalt oma seisukohad, välja arvatud osas, mis puudutab esiteks nõukogu esitatud teist põhjendust, mis on liiga ebamäärane, ja teiseks kolme piiravate meetmete võtmise ettepanekut, kuivõrd need ei olnud hageja käsutuses 15. septembril 2010.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 86 leidis Üldkohus, et nõukogu võttis hageja märkused uuesti läbivaatamise käigus arvesse. Üldkohus tõi nimelt kohtuotsuse punktis 85 välja, et nõukogu parandas märkuse, mille kohaselt Iraani riigil on Bank Saderat Irani kapitalis osalus, kuna viimati nimetatu oli selle märkuse tõelevastavuse vaidlustanud.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 90 otsustas Üldkohus, et nõukogu esitatud teise põhjenduse ebamäärasus ning kolme piiravate meetmete võtmise ettepaneku hilinenud edastamine rikuvad hageja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.
Poolte argumendid
Esiteks, pealkirja „Põhjendamiskohustus“ all märgib nõukogu, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta hindas igat põhjendust eraldi, selle asemel et hinnata neid koos. Põhjendused on ilmselgelt omavahel seotud. Eelkõige on kolmandas ja neljandas põhjenduses täpsemalt kirjeldatud tegevust, mida on mainitud teises põhjenduses. Isegi kui teises põhjenduses ei ole mainitud nende ÜRO ja liidu loeteludesse kantud üksuste nimesid, kellele Bank Saderat Iran osutab pangandusteenuseid, oleks viimati nimetatu saanud selle põhjenduse vaidlustada juhul, kui ühtegi tema klienti ÜRO ja liidu loeteludes ei olnud.
Komisjoni arvates ei saa nõustuda vaidlustatud kohtuotsuse punktis 73 väljendatud Üldkohtu seisukohaga, et tühistamishagi on teatud põhjenduste osas põhjendatud, kuid teise põhjenduse osas mitte. Ei saa iga põhjenduse osas eraldi otsustada, et nõukogu on rikkunud põhjendamiskohustust ja kohustust Bank Saderat Iranile põhjendused teatavaks teha.
Menetlusse astuja seisukohtades vaidlustab ka Ühendkuningriik Üldkohtu järelduse, et teine põhjendus on liiga ebamäärane, samas kui seda põhjendust tuleb lugeda koos sellele järgnevate põhjendustega.
Teiseks, pealkirja „Toimikuga tutvumise võimaldamine“ all vaidlustab nõukogu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 61 esitatud Üldkohtu seisukoha, et „selle hindamiseks, kas on täidetud põhjendamiskohustust ja kohustust edastada huvitatud üksusele talle süüks pandavad asjaolud, tuleb lisaks vaidlusalustes õigusaktides sisalduvatele põhjendustele võtta arvesse kolme ettepanekut piiravate meetmete võtmiseks, mis nõukogu hagejale edastas“.
Nõukogu väidab, et Üldkohus ei ole õigesti kohaldanud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 52 viidatud kohtupraktikat, mis kujundati välja esimeste terrorismi käsitlevate kohtuasjade kontekstis, mil ei esitatud ühtegi põhjust, et põhjendada selliste isikute, üksuste ja asutuste kandmist loetelusse, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, ning niisuguses olukorras olid terminid „põhjendused“ ja „tõendid“ sünonüümsed. Käesoleval juhul sisaldasid aktid põhjendusi, mistõttu ei saa pidada õigustatuks nõudmist edastada piiravate meetmete võtmise ettepanekud, mis ei annaks mingit lisaväärtust.
Mis puudutab asjaolusid, mida ei olnud nõukogu põhjendustes esitatud, siis ka neid ei pidanud eraldi edastama, sest ei saa eeldada, et nõukogu oleks lähtunud neist kui põhjustest või tõenditest. Nõukogu sõnul oleks Üldkohus pidanud kohaldama kohtupraktikat, millele ta viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 53 ja mille kohaselt juhul, kui põhjendused on piisavalt täpsed, on nõukogu kohustatud tagama juurdepääsu kõigile asjaomast meedet puudutavatele mittekonfidentsiaalsetele haldusdokumentidele üksnes juhul, kui huvitatud pool seda taotleb (kohtuotsus Bank Melli Iran vs. nõukogu,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, punkt
).
Ühendkuningriik väidab kohtuotsuse komisjon jt vs. Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
) punktile 111 viidates, et piiravate meetmete objektiks olevate üksuste loetelude puhul tuleb avaldada üksnes nõukogu põhjendused sellistesse loeteludesse kandmise kohta, mitte ettepanekud asjaomaste üksuste loetellu kandmiseks.
Bank Saderat Iran nõustub Üldkohtu argumentidega. Ta väidab, et kolmas ja neljas põhjendus ei saa teist põhjendust täpsustada.
Bank Saderat Iran väidab, et nõukogu oli kohustatud esitama ettepanekud loeteludesse kandmiseks sellise kande tegemise kuupäeval või kohe pärast seda, kuna need ettepanekud oli ainsad tõendid toimikus. Nõukogu kinnitusele, et loetellu kandmise ettepanekute saamisest ei oleks Bank Saderat Iranil mingit kasu olnud, vastab Bank Saderat Iran, et ei ole nõukogu ülesanne hinnata, millised toimikumaterjalid võivad olla Bank Saderat Iranile vajalikud. See oleks vastuolus kaitseõigustega, kui nõukogul lubataks valida, millised toimikumaterjalid ta enda teada jätab.
Bank Saderat Iran vaidleb vastu argumendile, et käesolevas asjas oleks tulnud kohaldada kohtupraktikat, mis tuleneb kohtuotsusest Bank Melli Iran vs. nõukogu (
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
), kuivõrd tal puudus piisavalt täpne teave, mis oleks tal võimaldanud esitada oma seisukoht talle süüks pandavate asjaolude kohta. Ta toonitab, et nii Üldkohus kui ka nõukogu on lähtunud sellest, et ettepanekud selliste üksuste loeteludesse kandmiseks, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, on tõendid, kuid see ei ole nii.
Euroopa Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on huve kahjustava akti põhjendamise kohustuse – mis kujutab endast kaitseõiguste tagamise põhimõtte osa – eesmärk esiteks anda huvitatud isikule piisavalt teavet selle kohta, kas õigusakt on piisavalt põhjendatud või on selle puhul tehtud viga, mis võimaldab selle kehtivuse liidu kohtus vaidlustada, ja teiseks võimaldada viimati nimetatud kohtul teostada kontrolli selle akti õiguspärasuse üle (vt kohtuotsused nõukogu vs. Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning nõukogu vs. Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punkt
).
ELTL artikliga 296 nõutavad põhjendused peavad olema kohandatud asjaomase akti laadiga ja selle vastuvõtmise kontekstiga. Põhjendamise nõuet tuleb hinnata juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, põhjenduste olemust ning seda huvi arvestades, mis võib olla akti adressaatidel või teistel isikutel, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab, selgituste saamiseks. Ei ole nõutud, et põhjendus täpsustaks kõiki asjakohaseid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna põhjenduse piisavust tuleb hinnata mitte ainult akti sõnastust, vaid ka konteksti ja asjaomase valdkonna õiguslikku regulatsiooni silmas pidades (vt kohtuotsus nõukogu vs. Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Huve kahjustav akt on piisavalt põhjendatud siis, kui see on tehtud huvitatud isikule teada olevas kontekstis, mis võimaldab tal mõista tema suhtes võetud meetme ulatust (kohtuotsused nõukogu vs. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punkt
, ja nõukogu vs. Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punkt
).
Mis puudutab piiravaid meetmeid, siis minemata nii kaugele, et nõuda puudutatud isiku esitatud märkustele üksikasjalikku vastamist, eeldab ELTL artiklis 296 sätestatud põhjendamiskohustus igal juhul – ka siis, kui liidu akti põhjendus vastab rahvusvahelise organi esitatud põhjendustele –, et akti põhjenduses on esitatud individuaalsed, spetsiifilised ja konkreetsed põhjused, miks pädevad asutused leiavad, et puudutatud isiku suhtes tuleb kohaldada piiravaid meetmeid. Seetõttu peab liidu kohus eelkõige kontrollima, kas põhjendused, millele on tuginetud, on piisavalt täpsed ja konkreetsed (vt selle kohta kohtuotsus komisjon jt vs. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punktid
ja
, ning kohtuotsus nõukogu vs. Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punkt
).
Käesolevas asjas ei rikkunud Üldkohus teist põhjendust analüüsides õigusnormi, kuivõrd nõukogu ei väitnud Üldkohtus, et teist, kolmandat ja neljandat põhjendust tuleb käsitleda koos.
Isegi kui eeldada, et – nagu väidab nõukogu – teist põhjendust oleks pidanud käsitlema koos kolmanda ja neljanda põhjendusega, ei võimalda nende põhjenduste koostoimes käsitlemine Bank Saderat Iranil konkreetselt teada, milliseid pangandusteenuseid ta osutas ja millistele üksustele, „kes on Iraani tuuma- ja ballistiliste kanderakettide programmide raames teostanud hankeid“ ja kellest mõni on „hõlmatud [...] resolutsiooniga 1737 (2006)“. Neil asjaoludel ei saa Üldkohtule ette heita, et ta jõudis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 73 järeldusele, et kõnealustesse loeteludesse kandmise teine põhjendus on liiga ebamäärane.
Toimikuga tutvumise võimaluse kohta leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 77, 83 ja 102 õigesti, et nõukogu pidi enne piiravate meetmete võtmist veenduma, et Bank Saderat Iranile süüks pandavad asjaolud oleks võimalik talle aegsasti edastada, et ta saaks oma seisukoha tulemuslikult teatavaks teha, ning et kolme piiravate meetmete võtmise ettepaneku hilinenud edastamine rikkus Bank Saderat Irani kaitseõigusi ja tema õigust tõhusale kohtulikule kaitsele ning mõjutas seega otsuse 2010/413, rakendusmääruse nr 668/2010, otsuse 2010/644 ja määruse nr 961/2010 seaduslikkust Bank Saderat Irani puudutavas osas.
Vead nõukogu läbi viidud uurimises
Vaidlustatud kohtuotsus
Seoses väitega, et rikutud on põhjendamiskohustust, kaitseõigusi ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele, võttis Üldkohus Bank Saderat Irani argumendi kokku järgmiselt:
„91 Hageja väidab, et nõukogu ei uurinud käesoleva asja asjaolusid tõeliselt, vaid piirdus liikmesriikide esitatud ettepanekute vastuvõtmisega. See viga tehti nii hagejat puudutavate piiravate meetmete vastuvõtmisele eelnenud uurimisel kui ka nende samade meetmete perioodilisel läbivaatamisel.“
Üldkohus leidis järgmist:
„95
Käesolevas asjas ei sisaldu toimikus ühest küljest ühtegi asjaolu, millest ilmneks, et nõukogu kontrollis enne otsuse 2010/413 ja rakendusmääruse nr 668/2010 vastuvõtmist talle hageja kohta esitatud teabe ning tõendite asjakohasust ja põhjendatust. Neis õigusaktides sisalduv väär märkus Iraani riigi osaluse suuruse kohta hageja kapitalis, mille ebatäpsust nõukogu ei ole vaidlustanud, tõendab pigem vastupidi, et seda ei kontrollitud.
Teisest küljest ilmneb eespool punktidest 84–86, et hilisemate [vaidlusaluste] õigusaktide vastuvõtmisel vaatas nõukogu käesoleva juhtumi asjaolud hageja märkuste põhjal uuesti läbi, kuna ta kustutas märkuse, et Iraani riigil on osalus hageja kapitalis ning kuna ta on selgitanud oma argumentatsiooni seoses tuumarelvade levikut toetavatele üksustele osutatud finantsteenustega.
[…]
Neil asjaoludel tuleb nõustuda hageja argumentidega osas, mis puudutab seoses otsusega 2010/413 ja rakendusmäärusega nr 668/2010 nõukogu läbiviidud uurimises sisalduvaid vigu, ning lükata hageja sellekohased argumendid ülejäänud osas tagasi.“
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 100 järeldas Üldkohus, et nõukogu ei järginud otsuse 2010/413 ja rakendusmääruse nr 668/2010 vastuvõtmisel kohustust kontrollida talle Bank Saderat Irani kohta esitatud teabe ja tõendite asjakohasust ja põhjendatust, mistõttu need aktid on ebaseaduslikud.
Poolte argumendid
Nõukogu, keda toetab komisjon, väidab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 94 ja 95 nõudis, et toimik peaks sisaldama tõendeid selle kohta, et nõukogu on talle esitatud teavet ja tõendeid kontrollinud. Nõukogu väidab, et ei ole võimalik kindlaks teha, milliseid tõendeid tuleks esitada, et tõendada, et nõukogu liikmed on tõepoolest sellise kontrolli läbi viinud, ning pealegi on osa tõendeid pärit konfidentsiaalsetest allikatest, millele kõigil nõukogu liikmetel ei ole juurdepääsu.
Bank Saderat Iran väidab, et eitatud ei ole õiguspõhimõtet, mille kohaselt peab nõukogu hindama talle esitatud teabe ja tõendite asjakohasust ja põhjendatust. Ta leiab, et Üldkohtul oli õigus tugineda tõendite puudumisele selle kohta, et nõukogu oleks teavet ja tõendeid nõuetekohaselt kontrollinud, selleks et toetada oma järeldust, et sellist kontrollimist ei toimunud. Bank Saderat Iran lisab, et nõukogu möönab, et väiteid, mis sisaldusid talle esitatud ettepanekutes kanda Bank Saderat Iran nende üksuste loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, ei kontrollinud nõukogu just sellepärast, et tal puudus juurdepääs konfidentsiaalseks peetavatele tõenditele, mis olid ettepanekutele lisatud.
Euroopa Kohtu hinnang
Vaidlustatud kohtuotsusest nähtuvalt kanti Bank Saderat Iran otsuse 2010/413 ja rakendusmääruse nr 668/2010 vastuvõtmisega selliste üksuste loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, üksnes liikmesriikide ettepanekute põhjal ta loetellu kanda. Üldkohus ei näita aga, mismoodi saaks selline asjaolu olla ELTL artiklis 263 ette nähtud tühistamise aluseks.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 95 märkis, ei näi nõukogule esitatud Bank Saderat Irani puudutava teabe ja tõendite asjakohasuse ja põhjendatuse kontrollimine enne otsuse 2010/413 ja rakendusmääruse nr 668/2010 vastuvõtmist olevat nende aktide vastuvõtmisel oluline menetlusnõue, mille mittejärgimine võiks kaasa tuua aktide ebaseaduslikkuse. Üldkohus ei ole tuvastanud, et selline vorminõue oleks sätestatud EL toimimise lepingus või mõnes teisese õiguse aktis.
Samuti ei selgitanud Üldkohus, kuidas saaks see asjaolu olla seotud Bank Saderat Irani esimeses väites osutatud põhjendamiskohustuse, tema kaitseõiguste või õiguse tõhusale kohtulikele kaitsele või mis tahes muu õigusnormi rikkumisega.
Kuna Üldkohus ei ole näidanud, et ükski ELTL artiklis 263 ette nähtud tühistamise alus oleks Bank Saderat Irani puudutava teabe ja tõendite asjakohasuse ja põhjendatuse kontrollimata jätmise tõttu mõjutanud otsuse 2010/413 ja rakendusmääruse nr 668/2010 kehtivust, siis tuleb tõdeda, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 94, et nõukogu peab nende üksuste suhtes, kes väidetavalt on seotud tuumarelva levikuga, esimese piiravaid meetmeid kehtestava õigusakti vastuvõtmisel uurima talle liikmesriigi või liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrge esindaja poolt esitatud teabe ja tõendite asjakohasust ja põhjendatust. Järelikult rikkus Üldkohus õigusnormi samamoodi ka siis, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 100 järeldas, et nõukogu ei järginud otsuse 2010/413 ja rakendusmääruse nr 668/2010 vastuvõtmisel kohustust kontrollida talle Bank Saderat Irani kohta esitatud teabe ja tõendite asjakohasust ja põhjendatust, mistõttu nimetatud õigusaktid on ebaseaduslikud.
Ilmne hindamisviga
Vaidlustatud kohtuotsus
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 106, et arvestades põhjenduse puudumist nõukogu poolt Bank Saderat Irani suhtes esitatud teise põhjenduse puhul, tuleb piirduda esimese, kolmanda, neljanda ja viienda põhjenduse põhjendatuse kontrollimisega.
Kohtuotsuse punktis 107 otsustas Üldkohus, et esimene põhjendus, mille kohaselt on Bank Saderat Iran 94% ulatuses Iraani riigi omandis olev pank, rajaneb vääral faktilisel eeldusel ega saa seetõttu õigustada otsusega 2010/413 ja rakendusmäärusega nr 668/2010 Bank Saderat Irani suhtes võetud piiravaid meetmeid.
Seoses neljanda, Mesbah Energy Company’d puudutava põhjendusega leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 109, et nõukogu ei ole esitanud tõendeid ega teavet, mis kinnitaks, et niisuguseid teenuseid osutati või et Bank Saderat Iran oleks olnud teadlik asjaolust, et Mesbah Energy Company, kelle suhtes 2003. aastal ei kohaldatud veel piiravaid meetmeid, oli seotud tuumarelvade leviku alase tegevusega.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 110 leidis Üldkohus, et sama järeldus kehtib ka viienda põhjenduse kohta seoses otsuse 2011/783, rakendusmääruse nr 1245/2011 ja määruse nr 267/2012 seaduslikkusega. Samal ajal kui Bank Saderat Iran vaidlustab väite, et ta osutas Sanam Industria Groupile finantsteenuseid pärast viimase suhtes piiravate meetmete võtmist, ei esita nõukogu mingeid asjaolusid vastupidise kinnitamiseks või tõendamaks, et Bank Saderat Iran oli teadlik Sanam Industria Groupi kaasatusest tuumarelvade leviku alasesse tegevusse ka enne viimase suhtes piiravate meetmete võtmist.
Mis puudutab kolmandat põhjendust, siis Bank Saderat Iran ei vaidlustanud mitte seda, et DIO ja IEI osalesid tuumarelvade leviku alases tegevuses, vaid seda, et tema poolt neile üksustele osutatud teenuste tõttu võis põjendatult võtta tema suhtes piiravaid meetmeid. Ta väitis sellega seoses sisuliselt, et nende teenuste puhul oli tegemist harilike pangandusteenustega, mida minevikus osutati kolmandate pankade avatud ekspordiakreditiivide käsitlemisel, ning et nende puhul ei olnud tegemist tuumarelvade levikuga seotud tehingutega. Nende argumentide põhjendatuse kontrollimiseks nõudis Üldkohus, et nõukogu esitaks talle üksikasjaliku teabe akreditiivide kohta, mida hageja DIO ja IEI jaoks käsitles. Kuivõrd nõukogu ei esitanud vastuseks Üldkohtu nõudele seda teavet, otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 116, et võimatus kontrollida Bank Saderat Irani väidete põhjendatust on tingitud sellest, et nõukogu ei ole täitnud oma kohustust esitada asjakohane tõendusmaterjal ja teave.
Nende asjaolude põhjal jõudis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 116 järeldusele, et teise väitega tuleb nõustuda.
Poolte argumendid
Seoses neljanda põhjendusega, mis käsitleb akreditiive äriühingu Mesbah Energy Company nimel, väidab nõukogu, et Üldkohus ei võtnud nõuetekohaselt arvesse, et tegemist oli salajase tegevusega, mistõttu pärinevad tõendid konfidentsiaalsetest allikatest ja neid ei saa igal juhul avalikuks teha. Samuti viitab ta liikmesriikide ja institutsioonide vahelise vastastikuse usalduse põhimõttele ning lojaalse koostöö põhimõttele. Nõukogu lisab, et Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika kohaselt ei ole olemas absoluutset õigust tõendite avalikustamisele. Kui sellist põhimõtet kohaldatakse kriminaalsüüdistuse üle otsustamisel, kohaldub see
a fortiori
asjassepuutuvatele piiravatele meetmetele, mis on kaitsemeetmed.
Mis puudutab kolmandat põhjendust, mis käsitleb resolutsioonis 1737 (2006) nimetatud DIO ja otsuses 2008/475 nimetatud IEI akreditiivide käsitlemist 2009. aasta märtsis, siis nendib nõukogu, et Bank Saderat Iran ei ole nende olemasolu eitanud, vaid on väitnud, et tegemist oli harilike pangandusteenustega ekspordiakreditiivide käsitlemisel. Ühendkuningriigi toetusel väidab ta, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et nõukogu oleks pidanud esitama üksikasjaliku teabe nende akreditiivide kohta. Nõukogu arvates piisas ainuüksi nende akreditiivide käsitlemisest, et põhjendada Bank Saderat Irani suhtes võetud piiravaid meetmeid. Ta viitab sellega seoses mitmele sättele, nagu otsuse 2010/413 artikli 1 lõige 4 ja artikli 15 lõige 1, määruse nr 267/2012 artikkel 4, julgeolekunõukogu resolutsiooni 1737 (2006) punkt 7 ja julgeolekunõukogu resolutsiooni 1747 (2007) punkt 5, milles on keelatud tuumarelvade leviku seisukohast tundlike materjalide ning relvade ja sõjavarustuse Iraanist eksportimine ja eelkõige Iraanist ostmine või Iraanist vedamine – sealhulgas teistesse riikidesse –, mistõttu oleks väär eeldada, et akreditiivid, mis võimaldavad DIO ja IEI kaudu eksportimist, ei ole kuidagi seotud Iraani Islamivabariigi tuumaenergiaalase tegevusega. Nõukogu leiab, et Üldkohus asendas nõukogu meetme vajalikkuse hinnangu, mis puudutab kaitsemeetmena vara külmutamist õigustavaid asjaolusid, vääralt enda hinnanguga, minnes niimoodi vastuollu omaenda kohtupraktikaga (vt selle kohta kohtuotsus People’s Mojahedin Organization of Iran vs. nõukogu,
T‑256/07
,
EU:T:2008:461
, punkt
).
Ühendkuningriik rõhutab, et Bank Saderat Iran on väga tähtis Iraani pank, kellel on Iraanis keskne positsioon, mis võmaldab tal toetada tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast tundlikku tuumaenergiaalast tegevust. Bank Saderat Iran on peamises osas Iraani valitsuse kontrolli all ning on kahtlust arvata, et tema positsiooni arvestades võib ta sellist abi osutada. Selle liikmesriigi arvates on kaitsemeetmed seetõttu põhjendatud, arvestades legitiimset ja väga olulist eesmärki survestada rahu ja julgeoleku tagamiseks Iraani, et see riik lõpetaks tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast tundliku tuumaenergiaalase tegevuse. Sedalaadi otsused kuuluvad nõukogu pädevusse.
Komisjon väidab, et Bank Saderat Irani tegevust tuleb käsitada üldisemast perspektiivist, mitte uurida seda kontekstist lahtirebitud üksikute tehingutena. Ta tuletab meelde, et Bank Saderat Irani lisamist loetellu kavandas julgeolekunõukogu.
Pankade lisamine loetellu on tingitud sellest, et Iraanil on vaja uraani, tehnoloogia ja materjalide importimiseks kasutada pangandusteenuseid. Komisjoni sõnul on Bank Saderat Irani kõrvaldamine ühelt peamiselt finantsturult, kus seda laadi tehingud toimuvad, ratsionaalselt seotud rahvusvahelise üldsuse eesmärgiga takistada tuumarelva arendamist ja levikut. Nõukogu ei saa kohustada tõendama – nagu näib soovivat Üldkohus –, et konkreetselt käsitletavad teenused ja tehingud olid „otseselt“ seotud tuumarelva levikuga. Piisab, kui loetellu kantav üksus osutab teenuseid kolmandatele isikutele, nagu käesoleval juhul DIO ja IEI, kellest on teada, et nad osalevad tuumarelva levikus.
Bank Saderat Iran ei nõustu nõukogu, komisjoni ja Ühendkuningriigi argumentidega.
Euroopa Kohtu hinnang
Nõukogu argumendid käsitlevad üksnes Üldkohtu hinnangut kolmanda ja neljanda põhjenduse põhjendatusele.
Seoses materjaliga, mida kasutati Bank Saderat Irani loetellu kandmise õigustamiseks, ja tõenditega loetellu kandmise põhjendatuse kohta olgu märgitud, et Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tagatud kohtuliku kontrolli tõhusus nõuab eelkõige, et liidu kohus kontrolliks, kas otsus, mis puudutab asjaomast isikut või üksust isiklikult, põhineb piisavalt kindlal faktilisel alusel. See tähendab selle otsuse aluseks olevas põhjenduste ülevaates kirjeldatud väidetavate asjaolude kontrollimist, nii et kohtulik kontroll ei ole piiratud esitatud põhjenduste abstraktse tõepärasuse hindamisega, vaid see käsitleb küsimust, kas need põhjendused või vähemalt üks neist, mida iseenesest peetakse selle otsuse argumenteerimiseks piisavaks, on tõendatud (vt selle kohta kohtuotsused komisjon jt vs. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
; nõukogu vs. Fulmen ja Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, punkt
; nõukogu vs. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punkt
; Anbouba vs. nõukogu,
C‑605/13 P
,
EU:C:2015:248
, punkt
; Anbouba vs. nõukogu,
C‑630/13 P
,
EU:C:2015:247
, punkt
; Ipatau vs. nõukogu,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
, punkt
, ja nõukogu vs. Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punkt
).
Selleks peab liidu kohus alustama kontrolli, nõudes vajaduse korral liidu pädevalt asutuselt selle kontrolli jaoks asjakohaste konfidentsiaalsete või mittekonfidentsiaalsete andmete või tõendite esitamist (vt kohtuotsused komisjon jt vs. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
; nõukogu vs. Fulmen ja Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, punkt
, ja nõukogu vs. Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punkt
).
Kui liidu pädeval asutusel ei ole võimalik täita liidu kohtu palvet, peab kohus võtma aluseks ainult need tõendid, mis talle on edastatud (vt kohtuotsused komisjon jt vs. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
, ning nõukogu vs. Fulmen ja Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, punkt
ja nõukogu vs. Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punkt
).
Seoses neljanda, Mesbah Energy Company’d puudutava põhjendusega ei eita nõukogu tõendite esitamata jätmist, nagu tuvastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 109. Nõukogu väidab aga, et tõendid Bank Saderat Irani toetuse kohta Iraani Islamivabariigi tuumaenergiaalasele tegevusele on pärit konfidentsiaalsetest allikatest, mille avalikustamine võimaldaks tuvastada tõendid edastanud isikud, mis ohustaks nende isikute elu ja turvalisust.
Sellega seoses tuleb tõdeda, et see argument esitati esimest korda apellatsioonimenetluses. Samas nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et kui lubada poolel esitada esimest korda Euroopa Kohtus väiteid ja argumente, mida ta ei ole esitanud Üldkohtus, saaks ta õiguse Üldkohtus arutatud asjaga võrreldes laiendada kohtuasja ulatust Euroopa Kohtus, kellel on apellatsioonimenetluses piiratud pädevus. Apellatsioonimenetluses piirdub Euroopa Kohtu pädevus esimeses kohtuastmes arutatud väidetele ja argumentidele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega (kohtuotsus Suède jt vs. API ja komisjon,
C‑514/07 P, C‑528/07 P ja C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seetõttu on tõendite konfidentsiaalsust käsitlev argument vastuvõetamatu.
Neid asjaolusid arvesse võttes ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 109 järeldas, et neljas põhjendus ei saa õigustada piiravate meetmete võtmist Bank Saderat Irani suhtes.
Seoses kolmanda põhjendusega leidis Üldkohus, et kuna tal ei olnud üksikasjalikku teavet Bank Saderat Irani poolt DIO ja IEI jaoks käsitletud akreditiivide kohta, siis oli tal võimatu kontrollida Bank Saderat Irani argumentide põhjendatust. Tagasi tuleb lükata nõukogu, komisjoni ja Ühendkuningriigi argumendid, mis põhinevad otsuse 2010/413 artikli 1 lõikel 4 ja artikli 15 lõikel 1, määruse nr 267/2012 artiklil 4, julgeolekunõukogu resolutsioonide 1737 (2006), 1747 (2007) ja 1929 (2010) punktidel 5, 7 ja 14, näitamaks, et Bank Saderat Irani poolt DIO ja IEI ekspordiakreditiivide käsitlemine kujutab endast sellisena toetust tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast tundlikule Iraani Islamivabariigi tuumaenergiaalasele tegevusele. Nõukogu ei esitanud Üldkohtule ühtegi tõendit selle tõendamiseks, et need akreditiivid puudutasid vara, mille eksportimine Iraanist oli keelatud eespool viidatud õigusaktide ja resolutsioonide sätete kohaselt; seega ei tõendanud ta, et Bank Saderat Irani poolt DIO‑le ja IEI‑le osutatud teenused kujutasid endast sellist toetust. Järelikult ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 116, et teise väitega tuleb nõustuda.
Sellest järeldub, et nõukogu argumendid, mis käsitlevad Üldkohtu hinnangut neljanda ja kolmanda põhjenduse põhjendatusele, tuleb tagasi lükata.
Apellatsioonkaebuse läbivaatamisest tehtavad järeldused
Apellatsioonkaebuse läbivaatamisest järeldub, et Üldkohus rikkus õigusnormi, mis muutis ekslikuks tema arutluskäigu, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 100 järeldas, et nõukogu ei järginud otsuse 2010/413 ja rakendusmääruse nr 668/2010 vastuvõtmisel kohustust kontrollida talle Bank Saderat Irani kohta esitatud teabe ja tõendite asjakohasust ja põhjendatust. Siiski on vaja kontrollida, kas vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni võib jätta kehtima kohtuotsuse nende põhjenduste alusel, mida õigusnormi rikkumine ei puuduta.
Vaidlustatud kohtuotsusest nähtuvalt tühistas Üldkohus vaidlusalused aktid mitme põhjenduse alusel.
Kuigi Üldkohtul ei olnud õigus, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 100, et nõukogu tehtud viga õigustas otsuse 2010/413 ja rakendusmääruse nr 668/2010 tühistamist Bank Saderat Irani puudutavas osas, tühistas ta siiski vaidlustatud kohtuotsuse punktis 102 samad aktid teiste vigade tõttu, mille osas ei ole Euroopa Kohus õigusnormi rikkumist täheldanud. Järelikult ei mõjuta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 100 tehtud viga kõnealuse kohtuotsuse resolutsiooni.
Kõigist eespool toodud põhjendustest tuleneb, et apellatsioonkaebus tuleb jätta rahuldamata.
Vastuapellatsioonkaebus
Bank Saderat Iran esitab oma vastuapellatsioonkaebuse põhjendamiseks kaks väidet. Esimese väite kohaselt ei ole vaidlusalused aktid põhjendatud. Teine väide käsitleb vaidlustatud kohtuotsuse ajalist mõju.
Esimene väide, et vaidlusalused aktid ei ole põhjendatud
Poolte argumendid
Oma esimese väitega väidab Bank Saderat Iran, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 95 õigusnormi, kuna ta lähtus väärast oletusest, et nõukogul olnud teave kujutas endast õiguslikult tõendeid, mille asjakohasust ja põhjendatust võis nõukogu kontrollida. Tegelikult ei sisaldanud toimik ühtegi tõendit, mistõttu tõendite kontrollimine oleks olnud põhimõtteliselt võimatu. Üldkohus oleks pidanud algsed õigusaktid ja nendele järgnenud aktid tühistama ainuüksi sel alusel.
Nõukogu leiab, et esimene väide ei ole põhjendatud.
Euroopa Kohtu hinnang
Seoses esimese väitega tuleb märkida, et vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 169 lõikele 1 ja artikli 178 lõikele 1 võib apellatsioonkaebuses või vastuapellatsioonkaebuses nõuda üksnes Üldkohtu lahendi täielikku või osalist tühistamist.
Käesolevas asjas tühistas Üldkohus Bank Saderat Irani hagis esitatud nõudeid rahuldades tema kõnealused loetellu kandmised. Bank Saderat Iran taotleb vastuapellatsioonkaebuse esimese väitega tegelikult ainult põhjenduste asendamist, ilma et see asendamine annaks alust tühistada Üldkohtu otsus kas või osaliselt. Vastuapellatsioonkaebuse esimene väide tuleb seega vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide, mis käsitleb vaidlustatud kohtuotsuse ajalist mõju
Poolte argumendid
Oma teise väitega väidab Bank Saderat Iran, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 121–124, et Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 60 teine lõik on kohaldatav vaidlusalustele õigusaktidele, mis on määruse vormis. Bank Saderat Irani arvates kujutab individuaalne nimetamine, nagu käesoleval juhul, määruse vormis üksikakti, mida ei tuleks käsitada põhikirja artikli 60 teise lõigu tähenduses määrusena. Järelikult oleks Bank Saderat Irani nimetamise tühistamine vaidlusalustes aktides pidanud olema kohese toimega. Bank Saderat Iran viitab sellega seoses dumpinguvastaseid määruseid käsitlevale kohtupraktikale ja asjaolule, et loetellu nimetamisest teavitatakse isikuid ja üksusi individuaalselt.
Nõukogu ja komisjon väidavad, et teine väide ei ole põhjendatud.
Euroopa Kohtu hinnang
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 60 esimesest lõigust tuleneb, et apellatsioonkaebusel ei ole peatavat toimet. Sama artikli teises lõigus on siiski ette nähtud, et erandina ELTL artiklist 280 jõustuvad Üldkohtu otsused, mis kuulutavad määruse õigustühiseks, apellatsioonkaebuse esitamise tähtaja möödumisel või kui selle tähtaja jooksul on otsus edasi kaevatud, siis selle kaebuse läbivaatamata jätmise kuupäevast.
Euroopa Kohus on leidnud, et määrused, millega külmutatakse nimetatud isikute või üksuste rahalised vahendid, sarnanevad ühtaegu üldkohaldatavatele aktidele, sest need keelavad muu hulgas üldiselt ja abstraktselt kindlaks määratud adressaatide kategoorial anda rahalisi vahendeid ja majandusressursse nende isikute või üksuste käsutusse, kelle nimed on ära toodud nende õigusaktide lisades olevates loeteludes, kui ka neile isikutele ja üksustele suunatud üksikotsuste kogumile (vt selle kohta kohtuotsused Kadi ja Al Barakaat International Foundation vs. nõukogu ja komisjon,
C‑402/05 P ja C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, punktid
–
, ja Gbagbo jt vs. nõukogu,
C‑478/11 P–C‑482/11 P
,
EU:C:2013:258
, punkt
).
Nende aktide üksikakti olemus avab vastavalt ELTL artikli 275 teisele lõigule ja ELTL artikli 263 neljandale lõigule füüsilistele ja juriidilistele isikutele õiguse pöörduda liidu kohtusse (kohtuotsus Gbagbo jt vs. nõukogu,
C‑478/11 P–C‑482/11 P
,
EU:C:2013:258
, punkt
). Kuid asjaolu, et vaidlusaluse määrusega kehtestatud piiravate meetmete adressaadiks olevad isikud ja üksused on nimeliselt nimetatud, nii et tundub, et see puudutab neid ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses otseselt ja isiklikult, ei tähenda, et see õigusakt ei oleks üldiselt kohaldatav ELTL artikli 288 teise lõigu tähenduses ega seda, et nimetatud õigusakti ei saaks kvalifitseerida „määruseks“ (kohtuotsus Kadi ja Al Barakaat International Foundation vs. nõukogu ja komisjon,
C‑402/05 P ja C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, punkt
).
Käesolevas asjas tuleb märkida, et – nagu leidis ka Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 123 – määrus nr 267/2012 ning sealhulgas selle IX lisa on oma olemuse poolest määrus, kuna selle artikli 51 teine lõik näeb ette, et see on tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides, ning see vastab määruse õigusmõjule, nii nagu see on ette nähtud ELTL artiklis 288.
Seega ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 124, et Euroopa Kohtu põhikirja artikli 60 teine lõik on käesolevas asjas kohaldatav.
Järelikult tuleb vastuapellatsioonkaebus jätta rahuldamata.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõikest 2 tuleneb, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse.
Kodukorra artiklis 138, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste lahendamisel, on sätestatud, et kohtuvaidluse kaotanud pool on kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna Bank Saderat Iran on seoses apellatsioonkaebusega kohtukulude hüvitamist nõudnud ja nõukogu on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb Bank Saderat Irani mõlema kohtuastme kulud välja mõista nõukogult, kes ühtlasi kannab enda kohtukulud.
Kuna nõukogu on seoses vastuapellatsioonkaebusega kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Bank Saderat Irani vastuapellatsioonkaebuses esitatud nõuded jäeti rahuldamata, tuleb vastuapellatsioonkaebusega seotud Bank Saderat Irani kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista talt välja nõukogu kohtukulud seoses vastuapellatsioonkaebusega.
Vastavalt kodukorra artikli 140 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluse suhtes, kannavad menetlusse astunud liikmesriigid ja institutsioonid ise oma kohtukulud.
Ühendkuningriik ja komisjon kannavad ise mõlema kohtuastme kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Jätta vastuapellatsioonkaebus rahuldamata.

3.
Jätta Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud tema enda kanda ja mõista talt välja Bank Saderat Irani kohtukulud mõlemas kohtuastmes, välja arvatud vastuapellatsioonkaebusega seotud kulud.

4.
Jätta Bank Saderat Irani vastuapellatsioonkaebusega seotud kohtukulud tema enda kanda ja mõista talt välja vastuapellatsioonkaebusega seotud Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud.

5.
Jätta Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ning Euroopa Komisjoni mõlema kohtuastme kohtukulud nende endi kanda.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.