CELEX: 62015CJ0389
Prasība atcelt tiesību aktu
Padomes lēmums, ar ko ir atļauts sākt sarunas par pārskatīto Lisabonas vienošanos par cilmes vietu nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm
LESD 3. panta 1. punkts
Savienības ekskluzīvā kompetence
Kopējā tirdzniecības politika
LESD 207. panta 1. punkts
Intelektuālā īpašuma komerciālie aspekti

Prasības pieteikumā Eiropas Komisija lūdz Tiesu atcelt Padomes 2015. gada 7. maija lēmumu 8512/15, ar ko ir atļauts sākt sarunas par pārskatīto Lisabonas vienošanos par cilmes vietu nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm saistībā ar jautājumiem, kuri ietilpst Eiropas Savienības kompetencē (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
Parīzes konvencija
Konvencija par rūpnieciskā īpašuma aizsardzību tika parakstīta Parīzē 1883. gada 20. martā, pēdējo reizi pārskatīta Stokholmā 1967. gada 14. jūlijā un grozīta 1979. gada 28. septembrī (
Recueil des traités des Nations unies
, 828. sēj., Nr. 11851, 305. lpp.; turpmāk tekstā – “Parīzes konvencija”).
Šīs konvencijas sākotnējā tekstā bija preambula, kas nav pārņemta, konvenciju vēlāk pārskatot, atbilstoši kurai šīs konvencijas līgumslēdzējas valstis ir vienojušās to noslēgt, “iedvesmojušās no vēlmes ar kopīgu vienošanos nodrošināt pilnīgu un efektīvu savu attiecīgo valstu pilsoņu rūpniecības un komercijas aizsardzību un veicināt izgudrotāju tiesību un komercdarījumu godīguma nodrošināšanu”.
Parīzes konvencijas 1. pantā tostarp ir paredzēts, ka valstis, attiecībā uz kurām ir piemērojama šī konvencija, izveido savienību rūpnieciskā īpašuma, tajā skaitā patentu, dizainparaugu, preču zīmju, komercnosaukumu un izcelsmes norāžu vai cilmes vietu nosaukumu, aizsardzībai, kā arī negodīgas konkurences ierobežošanai.
Šīs konvencijas 2. pantā tostarp ir noteikts, ka attiecībā uz rūpnieciskā īpašuma aizsardzību ikvienas šīs savienības dalībvalsts pilsoņiem visās pārējās savienības dalībvalstīs ir tādas pašas priekšrocības, kādas ar attiecīgajiem likumiem ir piešķirtas šo valstu pilsoņiem, un ka viņu tiesības tiek aizsargātas tāpat kā attiecīgās valsts pilsoņu tiesības.
Šajā ziņā ar konvencijas 10.–10.
ter
pantu minētās savienības dalībvalstīm citu savienības dalībvalstu pilsoņi ir jānodrošina ar iedarbīgu aizsardzību pret negodīgu konkurenci, kā arī jāpiedāvā atbilstoši likumīgi aizsardzības līdzekļi un jāparedz to ievešanas brīdī konfiscēt attiecīgās preces, ja tiek izmantota nepareiza to izcelsmes norāde.
Saskaņā ar Parīzes konvencijas 19. pantu līgumslēdzējas valstis, uz kurām tā attiecas, saglabā tiesības noslēgt savā starpā atsevišķas īpašas vienošanās rūpnieciskā īpašuma aizsardzībai.
Lisabonas vienošanās
Lisabonas Vienošanās par cilmes vietu nosaukumu aizsardzību un to starptautisko reģistrāciju tika parakstīta 1958. gada 31. oktobrī, pārskatīta Stokholmā 1967. gada 14. jūlijā un grozīta 1979. gada 28. septembrī (
Recueil des traités des Nations unies
, 828. sēj., Nr. 13172, 205. lpp.; turpmāk tekstā – “Lisabonas vienošanās”). Tā ir īpaša vienošanās Parīzes konvencijas 19. panta izpratnē, kurai var pievienoties visas šīs konvencijas līgumslēdzējas valstis.
Datumā, kad tika celta šī prasība, divdesmit astoņas valstis bija šīs vienošanās dalībnieces. Starp tām ir septiņas Savienības dalībvalstis, proti, Bulgārijas Republika, Čehijas Republika, Francijas Republika, Itālijas Republika, Ungārija, Portugāles Republika un Slovākijas Republika. Trīs citas dalībvalstis, proti, Grieķijas Republika, Spānijas Karaliste un Rumānija, vienošanos ir parakstījušas, bet nav to ratificējušas. Turpretī, tā kā tai var pievienoties tikai valstis, Savienība nav šīs vienošanās dalībniece.
Atbilstoši Lisabonas vienošanās 1. pantam tās līgumslēdzējas valstis šobrīd veido īpašu savienību ar Parīzes konvenciju izveidotās Rūpnieciskā īpašuma aizsardzības savienības ietvaros un apņemas savā teritorijā un saskaņā ar šīs vienošanās noteikumiem aizsargāt pārējo īpašās savienības valstu produktu cilmes vietu nosaukumus, kas kā šādi ir atzīti un aizsargāti to izcelsmes valstī un ir reģistrēti Pasaules Intelektuālā īpašuma organizācijas (PIĪO) Starptautiskajā birojā.
Lisabonas vienošanās 2. panta 1. punktā “cilmes vietas nosaukums” ir definēts kā valsts, reģiona vai noteiktas vietas ģeogrāfiskais apzīmējums, ko izmanto, lai apzīmētu šādas izcelsmes preci, kuras kvalitāti vai īpašības ir radījusi vienīgi vai galvenokārt ģeogrāfiskā vide ar tās raksturīgajiem dabas un cilvēciskajiem faktoriem.
Ar minētās vienošanās 3.–7. pantu ir definēts cilmes vietu nosaukumu, uz ko tā attiecas, aizsardzības saturs un nosacījumi, kā arī to reģistrācijas kārtība PIĪO Starptautiskajā birojā. Šīs vienošanās 4. pantā tostarp ir precizēts, ka šī aizsardzība ietver arī aizsardzību, kas šiem cilmes vietas nosaukumiem ir katrā īpašās savienības līgumslēdzējā valstī atbilstoši tostarp Parīzes konvencijai.
Lisabonas vienošanās 8. pantā ir noteikts, ka cilmes vietu nosaukumu aizsardzības nodrošināšanai vajadzīgie tiesiskie pasākumi katrā ar šo vienošanos izveidotās īpašās savienības valstī var tikt īstenoti saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem.
Šīs vienošanās 9.–18. pantā ir apvienoti noteikumi par institucionālo organizāciju un šīs īpašās savienības administratīvo darbību, kā arī vispārīgie noteikumi par šo vienošanos.
Savienības tiesības
Kopš 1970. gadiem Savienība ir pakāpeniski pieņēmusi dažādus tiesību aktus, kuri regulē tostarp atsevišķu preču veidu, uz ko attiecas cilmes nosaukumi vai ģeogrāfiskās izcelsmes norādes, definīciju, aprakstu, noformējumu un marķējumu, kā arī to piešķiršanas, aizsardzības un kontroles nosacījumus. Preču veidi, uz kuriem tie attiecas, ir vīni, stiprie alkoholiskie dzērieni, aromatizētie vīni, kā arī citi lauksaimniecības un pārtikas produkti.
Savienības tiesiskais regulējums šajā jomā šobrīd ir Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 15. janvāra Regula (EK) Nr. 110/2008 par stipro alkoholisko dzērienu definīciju, aprakstu, noformējumu, marķējumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu aizsardzību un ar ko atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 1576/89 (
OV 2008, L 39, 16. lpp.
, un labojums –
OV 2009, L 228, 47. lpp.
), Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 21. novembra Regula (ES) Nr. 1151/2012 par lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu kvalitātes shēmām (
OV 2012, L 343, 1. lpp.
, un labojums –
OV 2013, L 55, 27. lpp.
), Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 17. decembra Regula (ES) Nr. 1308/2013, ar ko izveido lauksaimniecības produktu tirgu kopīgu organizāciju un atceļ Padomes Regulas (EEK) Nr. 922/72, (EEK) Nr. 234/79, (EK) Nr. 1037/2001 un (EK) Nr. 1234/2007 (
OV 2013, L 347, 671. lpp.
, un labojumi –
OV 2014, L 189, 261. lpp.
, un
OV 2016, L 130, 32. lpp.
), kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2014. gada 26. februāra Regula (ES) Nr. 251/2014 par stipro alkoholisko dzērienu definīciju, aprakstu, noformējumu, marķējumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu aizsardzību un ar ko atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 1601/91 (
OV 2014, L 84, 14. lpp.
, un labojumi –
OV 2014, L 105, 12. lpp.
, un L 283, 77. lpp., kā arī
OV 2016, L 227, 5. lpp.
).
Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums
Lisabonas vienošanās pārskatīšana
2008. gada septembrī ar Lisabonas vienošanos izveidotās īpašās savienības asambleja izveidoja darba grupu šīs vienošanās pārskatīšanai, lai šo vienošanos uzlabotu un darītu saistošāku, vienlaikus saglabājot tās principus un mērķus.
2014. gada oktobrī šī darba grupa vienojās par akta projektu (turpmāk tekstā – “pārskatītās vienošanās projekts”), kurā pārņemti Lisabonas vienošanās tekstā esošie institucionālie, procesuālie un materiālie noteikumi, daļēji grozot to izkārtojumu un veicot tajos virkni papildinājumu vai precizējumu. Pēdējie minētie konkrētāk attiecas uz ar šo vienošanos paredzētās aizsardzības piemērošanas jomu, ko tika piedāvāts attiecināt uz ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm (2. un 9. pants), šīs aizsardzības materiālo piemērojamību un procesuālajiem līdzekļiem tās ieviešanai (4.–8. un 11.–20. pants), kā arī starpvaldību organizācijām sniegto iespēju kļūt par šīs vienošanās dalībniecēm (28. pants).
No 2015. gada 11. līdz 21. maijam Ženēvā tika sasaukta diplomātiskā konference pārskatītās vienošanās projekta izvērtēšanai un pieņemšanai. Atbilstoši tās Sagatavošanas komitejas apstiprinātajam Reglamenta projektam tajā tika aicinātas piedalīties ne tikai divdesmit astoņu Lisabonas vienošanās līgumslēdzēju valstu delegācijas, bet arī divas tā sauktās “īpašās” delegācijas, no kurām viena bija Savienības delegācija, kā arī noteikts skaits tā saukto “novērotāju” delegāciju.
2015. gada 20. maijā šī diplomātiskā konference pieņēma Lisabonas vienošanās par cilmes vietu nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm Ženēvas aktu, kurš nākamajā dienā tika nodots parakstīšanai.
Komisijas ieteikums un apstrīdētais lēmums
Saistībā ar minēto diplomātisko konferenci Komisija 2015. gada 30. martā pieņēma ieteikumu Padomes lēmumam, ar ko atļauj sākt sarunas par pārskatīto Lisabonas vienošanos par cilmes vietu nosaukumiem un ģeogrāfiskas izcelsmes norādēm.
Šajā ieteikumā Komisija vispirms aicināja Padomi, ņemot vērā, pirmkārt, ar LESD 3. panta 1. punktu Savienībai piešķirto ekskluzīvo kompetenci kopējās tirdzniecības politikas jomā un, otrkārt, Lisabonas vienošanās mērķi un saturu, pamatot savu lēmumu ar LESD 207. pantu un LESD 218. panta 3. un 4. punktu.
Vēl Komisija ierosināja, lai Padome ļauj tai veikt sarunas Savienības vārdā, lai tā šim nolūkam nosaka pamatnostādnes, kas jāievēro sarunās, un lai tā izveido īpašu komiteju, ar ko šajā ziņā konsultēties.
2015. gada 7. maijā Padome pieņēma apstrīdēto lēmumu. Atšķirībā no tā, ko bija ieteikusi Komisija, šis lēmums ir pamatots ar LESD 114. pantu, kā arī ar LESD 218. panta 3. un 4. punktu.
Šā lēmuma preambulas 2. un 3. apsvērumā šī izvēle ir pamatota šādi:
“(2)
Lisabonas vienošanās starptautiskā sistēma tiek pārskatīta; pārskatīšanas mērķis ir to uzlabot, lai piesaistītu vairāk dalībnieku, vienlaikus saglabājot tās principus un mērķus. [..]
(3)
Ar pārskatītā[s] vienošanā[s projektu] ir izveidota cilmes vietas nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu aizsardzības sistēma līgumslēdzējām pusēm, izmantojot vienotu reģistrāciju. Šis jautājums ir [Savienības] iekšējo tiesību aktu saskaņošanas priekšmets attiecībā uz lauksaimniecības produktu nosaukumiem un norādēm un tātad ietilpst Savienības (attiecībā uz lauksaimniecības produktu nosaukumiem un norādēm) un tās dalībvalstu (attiecībā uz ar lauksaimniecību nesaistītiem nosaukumiem un norādēm, kā arī uz nodokļiem) dalītajā kompetencē.” [Neoficiāls tulkojums]
Apstrīdētā lēmuma 1. pants ir formulēts šādi:
“Komisija kopā ar septiņām dalībvalstīm, kas ir Lisabonas vienošanās līgumslēdzējas valstis, ir pilnvarota piedalīties diplomātiskajā konferencē, lai pieņemtu pārskatītās vienošanās par cilmes vietu nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm [projektu] attiecībā uz jautājumiem, kas ir Savienības kompetencē.” [Neoficiāls tulkojums]
Šā lēmuma 2. pantā ir noteikts:
“Savienības interesēs septiņas dalībvalstis, kas ir Lisabonas vienošanās līgumslēdzējas valstis, īsteno savas balsstiesības, pamatojoties uz kopēju nostāju, attiecībā uz jautājumiem, kas ir Savienības kompetencē.” [Neoficiāls tulkojums]
Saskaņā ar minētā lēmuma 3. pantu:
“Sarunas notiek saskaņā ar šā lēmuma pielikumā noteiktajām sarunu norādēm.” [Neoficiāls tulkojums]
Šā paša lēmuma 4. pantā ir noteikts:
“Diplomātiskajā konferencē tiek pienācīgi saskaņoti jautājumi, kas ir Savienības kompetencē. Pēc konferences sarunu dalībnieki nekavējoties atskaitās Padomes intelektuālā īpašuma jautājumu darba grupai.” [Neoficiāls tulkojums]
Pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas Komisija paziņoja, ka tā būtībā nepiekrīt ne Padomes izraudzītajam juridiskajam pamatam, ne tam, ka dalībvalstis ir ieceltas par sarunu dalībniecēm Savienības labā.
Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
saglabāt tā tiesiskās sekas līdz brīdim, kad saprātīgā termiņā no Tiesas sprieduma pasludināšanas brīža stāsies spēkā jauns Padomes lēmums, un
–
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Padome lūdz Tiesu:
–
prasību noraidīt un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar 2015. gada 27. novembra lēmumiem Tiesas priekšsēdētājs atļāva Čehijas Republikai, Vācijas Federatīvajai Republikai, Grieķijas Republikai, Spānijas Karalistei, Francijas Republikai, Itālijas Republikai, Ungārijai, Nīderlandes Karalistei, Austrijas Republikai, Portugāles Republikai un Slovākijas Republikai iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.
Ar tā paša datuma lēmumu Tiesas priekšsēdētājs atļāva Eiropas Parlamentam iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
Ar 2016. gada 12. janvāra lēmumu Tiesas priekšsēdētājs atļāva Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam gadījumā, ja notiktu tiesas sēde.
Par prasību
Savu prasījumu pamatojumam Komisija, ko atbalsta Parlaments, izvirza divus pamatus. Pirmais pamats ir par to, ka Padome, ņemot vērā, ka apstrīdētais lēmums ir par vienošanās projektu, kas ir Savienības ekskluzīvā kompetencē, šo lēmumu ir pieņēmusi, pārkāpjot LESD 3. pantu. Otrais pamats ir par to, ka Padome, izraudzīdamās dalībvalstis par sarunu dalībniecēm Savienības kompetences jomā un apstrīdēto lēmumu nepieņemdama saskaņā ar piemērojamo noteikumu par kvalificēto balsu vairākumu, ir pārkāpusi LESD 207. panta 3. punktu un 218. panta 3., 4. un 8. punktu.
Pirmajā pamatā ir divas daļas. Pirmā daļa, kas norādīta primāri, ir par to, ka apstrīdētajā lēmumā nav ievērota ekskluzīvā kompetence, kas LESD 3. panta 1. punktā ir piešķirta Savienībai kopējās tirdzniecības politikas jomā. Otrā daļa, kas norādīta pakārtoti, attiecas uz LESD 3. panta 2. punkta pārkāpumu. Vispirms ir jāpārbauda šā pamata pirmā daļa.
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija un Parlaments visupirms uzsver, ka ekskluzīvā kompetence, kas Savienībai ar LESD 3. panta 1. punktu ir piešķirta kopējās tirdzniecības politikas jomā, atbilstoši LESD 207. panta 1. punktam ietver intelektuālā īpašuma komerciālos aspektus. Tādējādi vienīgi Savienība esot kompetenta risināt sarunas par un noslēgt starptautiskus nolīgumus attiecībā uz intelektuālo īpašumu, ja, ņemot vērā to mērķi un saturu, ir konstatēts, ka šiem nolīgumiem ir īpaša saikne ar starptautisko tirdzniecību, piemēram, to veicinot, vienādojot noteikumus. Tāpēc šī ekskluzīvā kompetence nebūt neattiecoties tikai uz nolīgumiem, kuri ir saistīti ar intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzības saskaņošanu un par kuriem notiek sarunas Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) ietvaros, bet aptverot arī it īpaši citus nolīgumus, kurus analizējot, aplūkojot katru gadījumu atsevišķi, ir redzams, ka ar tiem uz savstarpējības pamata ir iecerēts veicināt galvenokārt preču vai pakalpojumu tirdzniecību ar trešajām valstīm, nodrošinot šīm precēm vai pakalpojumiem tādu pašu aizsardzības līmeni, kāds tiem jau tagad ir iekšējā tirgū.
Turklāt šajā lietā Komisija un Parlaments apgalvo, ka – tāpat kā tas ir ar Lisabonas vienošanos – pārskatītās vienošanās projektam esot īpaša saikne ar starptautisko tirdzniecību. Tiesa, tam neesot preambulas, kurā būtu skaidri izteikts tā mērķis. Tomēr, analizējot tā noteikumus un kontekstu, kurā tas iekļaujas, atklājoties, ka tā mērķis un sekas ir panākt, lai uz katras līgumslēdzējas puses cilmes vietu nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm attiektos starptautiskas reģistrācijas sistēma, kas visu pārējo līgumslēdzēju pušu teritorijā nodrošinātu to tiesisko aizsardzību pret izmantošanas riskiem, kuri var aizskart to viengabalainību vai reputāciju un līdz ar to kaitēt attiecīgo preču tirdzniecībai ārvalstīs. Tādējādi minētais projekts uzlabojot šo Savienības preču eksporta uz trešajām valstīm aizsardzību, kas tā neesamības gadījumā būtu atkarīga no katrā valstī atsevišķi veiktas reģistrācijas un tātad atšķirīgām juridiskām garantijām. Tāpēc šāds projekts pilnībā ietilpstot Savienības ekskluzīvajā kompetencē pat tad, ja ir paredzēts, ka ar to ieviešamo aizsardzības sistēmu īstenotu dalībvalstu iestādes atbilstoši LESD 291. panta 1. punktam. Turklāt Savienība, pamatojoties uz LESD 207. pantu, jau pati esot noslēgusi noteiktu skaitu starptautisku nolīgumu par cilmes vietas nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu aizsardzību, un Padome, kas neapstrīd šādas prakses esamību, nepamatojot iemeslus, kas tai likuši no tās atkāpties šajā lietā.
Šādos apstākļos Komisija un Parlaments visbeidzot uzskata, ka Padome, uzskatīdama, ka pārskatītās vienošanās projekts ietilpst tiesiskā regulējuma tuvināšanā iekšējā tirgus jomā LESD 114. panta nozīmē un tādējādi Savienības un dalībvalstu dalītās kompetences jomā, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. No šāda viedokļa raugoties, Padomes esot kļūdaini izveidojusi paralēli starp Savienības ārējo un iekšējo kompetenci. Proti, Savienības kompetence risināt sarunas par pārskatītās vienošanās projektu varētu tikt rasta kopējā tirdzniecības politikā, pat ja, pirmkārt, pamatā Savienības kopīgajiem noteikumiem attiecībā uz cilmes vietu nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu aizsardzības jomu ir kopējā lauksaimniecības politika, kā arī dalībvalstu tiesību aktu tuvināšana un, otrkārt, pat ja Savienības kompetences šobrīd turklāt ir īstenotas vienīgi attiecībā uz lauksaimniecības produktu cilmes vietu nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm, bet ne attiecībā uz produktiem, kas nav saistīti ar lauksaimniecību.
Padome, kuru atbalsta visas dalībvalstis, kas iestājušās lietā, turpretī uzskata, ka pārskatītās vienošanās projekts neietilpst kopējās tirdzniecības politikas jomā un ka tāpēc Savienībai nav ekskluzīvas kompetences par to risināt sarunas.
Šajā ziņā tās būtībā norāda, ka, lai starptautisku līgumu, par kuru sarunas ir paredzēts veikt citā, nevis PTO ietvarā un kurš attiecas uz tādiem intelektuālā īpašuma aspektiem, kas nav aplūkoti Līgumā par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām, kurš ietverts 1 C pielikumā Līgumam par PTO izveidošanu, kas parakstīts Marakešā 1994. gada 15. aprīlī un apstiprināts ar Padomes 1994. gada 22. decembra Lēmumu 94/800/EK par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. gada līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē (
OV 1994, L 336, 1. lpp.
, Īpašais izdevums latviešu valodā, 11. nodaļa, 21. sējums, 80. lpp.), varētu uzskatīt par tādu, kurš attiecas uz intelektuālā īpašuma komerciālajiem aspektiem LESD 207. panta 1. punkta nozīmē, šādam starptautiskam līgumam ir jābūt īpašai saiknei ar starptautisko tirdzniecību.
Taču šajā lietā pārskatītās vienošanās projekts neietilpstot tādā ietvarā, kas ļautu uzskatīt, ka tam ir šāda īpaša saikne. Proti, visupirms, to administrējot PIĪO un konvencija, ar ko izveidota šī organizācija, rādot, ka tās galvenais mērķis ir veicināt tādu pasākumu noteikšanu, kuru mērķis ir uzlabot intelektuālā īpašuma aizsardzību, kā arī saskaņot valstu tiesisko regulējumu šajā jautājumā. Turklāt paša pārskatītās vienošanās projekta mērķis esot nevis veicināt tirdzniecību, paplašinot Savienības tiesisko regulējumu uz trešajām valstīm, bet – tāpat kā ar kopējām normām, ko Savienība ir pieņēmusi uz LESD 114. panta pamata cilmes vietu nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu jautājumā, – izveidot tradicionālo produktu saglabāšanas un patērētāju informēšanas mehānismu, kas piemērojams visām līgumslēdzējām pusēm, tajā skaitā Savienībai, ja tā tam pievienotos. Visbeidzot, šā projekta satura pārbaude apstiprinot, ka tas ietilpst LESD 114. pantā norādītās kompetences jomā, jo tā mērķis ir izveidot vienotu procesuālo ietvaru cilmes vietu nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu aizsardzībai, un tikai pakārtoti un netieši šā procesuālā ietvara izveide ietekmē to preču tirdzniecību, kurām ir šādi nosaukumi un norādes.
Katrā ziņā Padome apgalvo, ka tad, ja Tiesa uzskatītu, ka apstrīdētā lēmuma atbilstošais materiālais juridiskais pamats ir LESD 207. pants, nevis LESD 114. pants, kļūdainā atsauce uz šo pēdējo pantu būtu jāuzskata par formas trūkumu, ar ko nevar tikt pamatota šā lēmuma atcelšana. Proti, gan vienā, gan otrā gadījumā Padome, pirmkārt, esot juridiski pamatoti norādījusi LESD 218. pantu kā šā lēmuma procesuālo pamatu un, otrkārt, ievērojusi procesuālās prasības, pieņemt to ar kvalificētu balsu vairākumu.
Tiesas vērtējums
Domstarpības starp Komisiju, kuru atbalsta Parlaments, un Padomi, kuru atbalsta dalībvalstis, kas iestājušās lietā, liek noteikt, vai pārskatītās vienošanās projekts ietilpst kopējā tirdzniecības politikā.
Šajā jomā LESD 3. panta 1. punktā Savienībai ir piešķirta ekskluzīva kompetence.
Atbilstoši LESD 207. panta 1. punktam kopējās tirdzniecības politikas pamatā ir vienādi principi, īpaši attiecībā uz intelektuālā īpašuma tirdzniecības aspektiem, un tā tiek īstenota, ievērojot Savienības ārējās darbības principus un mērķus.
No šīs norādes, ka kopējā tirdzniecības politika ietilpst Savienības ārējā darbībā, tostarp izriet, ka šī politika ir saistīta ar tirdzniecību ar trešajām valstīm, nevis ar tirdzniecību iekšējā tirgū (spriedums, 2013. gada 18. jūlijs, Daiichi Sankyo un Sanofi-Aventis Deutschland,
C‑414/11
,
EU:C:2013:520
,
50.
punkts, un Atzinums
2/15
(Brīvās tirdzniecības nolīgums ar Singapūru), 2017. gada 16. maijs,
EU:C:2017:376
,
35.
punkts).
Šajā ziņā pastāvīgā judikatūra ir tāda, ka starptautiskās saistības, ko Savienība ir uzņēmusies intelektuālā īpašuma jomā, ir daļa no kopējās tirdzniecības politikas, ja tām ir īpaša saikne ar starptautisko tirdzniecību, ciktāl tās galvenokārt ir paredzētas, lai veicinātu, atvieglotu vai reglamentētu šo tirdzniecību, un tieši un tūlītēji to ietekmē (Atzinums
2/15
(Brīvās tirdzniecības nolīgums ar Singapūru), 2017. gada 16. maijs,
EU:C:2017:376
,
112.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā politikā var ietilpt arī starptautiski nolīgumi, kuru mērķis ir nodrošināt un organizēt intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzību dalībnieku teritorijā, ciktāl tie atbilst diviem šā sprieduma iepriekšējā punktā atgādinātajiem nosacījumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūlijs, Daiichi Sankyo un Sanofi-Aventis Deutschland,
C‑414/11
,
EU:C:2013:520
,
58.
–
61.
punkts, un Atzinumu
2/15
(Brīvās tirdzniecības nolīgums ar Singapūru), 2017. gada 16. maijs,
EU:C:2017:376
,
116.
,
121.
,
122.
,
125.
un
127.
punkts).
Šajā lietā, tā kā apstrīdētā lēmuma mērķis, kā tas izriet no tā nosaukuma, ir atļaut uzsākt sarunas par pārskatītās vienošanās projektu, ir jānosaka, vai šis projekts galvenokārt ir iecerēts, lai veicinātu, atvieglotu vai regulētu tirdzniecību starp Savienību un trešajām valstīm, un, ja tas tā ir, vai tam ir tieša un tūlītēja iedarbība uz to.
Attiecībā, pirmkārt, uz pārskatītās vienošanās projekta mērķi uzreiz ir jākonstatē, ka tas nav nekādi skaidri izklāstīts, ne izmantojot preambulu, ne kādu noteikumu šī projekta tekstā.
Ja nav šāda skaidra vēstījuma, šis mērķis ir jāpārbauda tās vienošanās konteksta gaismā, kurā šis projekts ietilpst.
Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka pārskatītās vienošanās projektā, kā izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 2. apsvēruma, ir paredzēts grozīt Lisabonas vienošanos. Otrkārt, Lisabonas vienošanās pati ir nolīgums, kas balstīts uz Parīzes konvencijas 19. pantu un kas, kā tas izriet no tās 1. un 4. panta, ir noslēgta, papildinot konvenciju.
Šādos apstākļos pārskatītās vienošanās projekta mērķa pārbaude ir jāveic, ņemot vērā visupirms Parīzes konvenciju, kas ir konvenciju kopuma, kurā šis projekts nav nekas cits kā vien nesenākais elements, sākums un pamats.
Kā izriet no šīs konvencijas 1. un 2. panta, tās mērķis ir izveidot rūpnieciskā īpašuma aizsardzības savienību un nodrošināt aizsardzību dažādu formu rūpnieciskajam īpašumam, kas pieder šo savienību veidojošo valstu valstspiederīgajiem, tajā skaitā cilmes vietas nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm, nodrošinot pret tiem tādu pašu attieksmi kā pret šo valstu valstspiederīgajiem.
Turklāt Parīzes konvencija galvenokārt ir paredzēta, lai veicinātu un atvieglotu starptautisko tirdzniecību. Proti, no šīs konvencijas preambulas izriet, ka tā tika pieņemta, lai aizsargātu rūpniecību un tirdzniecību, kā arī lai veicinātu komercdarījumu godīgumu starp tās dalībvalstīm. Tādējādi rūpnieciskā īpašuma tiesību ekvivalentās un homogēnās aizsardzības, kas ar šo konvenciju ir piešķirta to valstspiederīgajiem, mērķis ir noteikti atļaut tiem uz vienlīdzīgiem pamatiem piedalīties starptautiskajā tirdzniecībā.
Ņemot vērā šā sprieduma 54. punktā norādīto vienošanās kontekstu, turklāt ir jāņem vērā Lisabonas vienošanās, ar ko izveido īpašu savienību, kas iecerēta kā papildinājums Parīzes konvencijai īpašajā cilmes vietas nosaukumu jomā.
Konkrētāk, šīs vienošanās mērķis ir papildus Parīzes konvencijas nodrošinātajai vispārējai aizsardzībai izveidot īpašu sistēmu, kas ļauj kādā no ar to izveidotās īpašās savienības valstīm aizsargātiem cilmes vietas nosaukumiem tikt reģistrētiem starptautiski, garantējot tiem tādu aizsardzību pret visa veida ļaunprātīgu izmantošanu vai atdarināšanu, kura tiek attiecināta uz visām pārējām šīs īpašās savienības valstīm.
Attiecībā uz tās mērķi un kā to secinājumu 79. punktā norāda ģenerāladvokāts, ir jāuzsver, ka ar Lisabonas vienošanos paredzētā īpašā cilmes vietas nosaukumu aizsardzība nav mērķis pats par sevi, bet paredzēta, lai godīgi attīstītu tirdzniecību starp līgumslēdzējām pusēm. Proti, ar šo vienošanos izveidoto homogēno aizsardzības standartu mērķis ir sekmēt attiecīgo tirgus dalībnieku dalību tirdzniecībā starp šīm valstīm uz vienlīdzīgiem pamatiem.
Visbeidzot, kā ir norādīts šā sprieduma 17. un 18. punktā, pārskatītās vienošanās mērķis ir saglabāt Lisabonas vienošanās mērķus un principus, veicot vairākus papildinājumus tajos, lai to uzlabotu un padarītu saistošāku. Šādā nolūkā šajā projektā tostarp ir paredzēts attiecināt šīs vienošanās materiālās piemērošanas jomu uz ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm, precizēt aizsardzības, kas tajā nodrošināta šīm norādēm un cilmes vietas nosaukumiem, materiālos un procesuālos aspektus, kā arī ļaut Savienībai tai pievienoties.
Ciktāl pārskatītās vienošanās projekta galvenais mērķis tādējādi ir stiprināt ar Lisabonas vienošanos izveidoto sistēmu un ar šo vienošanos izveidotajā īpašajā savienībā paplašināt īpašo aizsardzību, kas tajā noteikta ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm, papildinot to, kas Parīzes konvencijā nodrošināta dažādu formu rūpnieciskajam īpašumam, tā ir jāuzlūko par tādu, kas ietilpst visa konvenciju kopuma, pie kura tā pieder, mērķī, kā tas precizēts šā sprieduma 57. un 60. punktā, konkrētāk, par tādu, kas no Savienības skatu punkta ir paredzēta tirdzniecības atvieglošanai un regulēšanai starp to un trešajām valstīm, kuras ir šīs vienošanās dalībnieces.
Padomes arguments, ka pārskatītās vienošanās projektu administrēs PIĪO no tā stāšanās spēkā, kā tas jau ir Lisabonas vienošanās gadījumā, šo secinājumu neliek apšaubīt.
Protams, ir tiesa, ka šajā projektā tā priekšgājēja starptautiskā nolīguma komponenšu, proti, cilmes vietas nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu starptautiskās reģistrācijas, kas ar to izveidota, pārvaldība ir uzticēta PIĪO Starptautiskajam birojam. Ir arī tiesa, ka plašākā nozīmē šo starptautisko nolīgumu ir paredzēts administrēt šai organizācijai. Tomēr kārtība, kāda starptautiskā līgumā ir paredzēta tā īstenošanas un administrēšanas nodrošināšanai nākotnē, ir jāuzlūko, ņemot vērā mērķus, kuri ir likuši pusēm noslēgt šo nolīgumu, nevis otrādi.
Otrkārt, attiecībā uz pārskatītās vienošanās projekta iedarbību pastāvīgā judikatūra ir tāda, ka ar to, ka tāds Savienības tiesību akts, kāds ir tās noslēgts starptautisks nolīgums, zināmā mērā var ietekmēt starptautisko tirdzniecību, nepietiek, lai tas varētu tikt ierindots to nolīgumu kategorijā, kuri ietilpst kopējā tirdzniecības politikā. Papildus šā sprieduma 52.–64. punktā aplūkotajam nosacījumam, ka šādam aktam galvenokārt ir jābūt paredzētam, lai veicinātu, atvieglotu vai regulētu šo tirdzniecību, tam ir arī jābūt tiešai un tūlītējai iedarbībai uz to (spriedumi, 2013. gada 18. jūlijs, Daiichi Sankyo un Sanofi-Aventis Deutschland,
C‑414/11
,
EU:C:2013:520
,
51.
punkts, kā arī 2013. gada 22. oktobris, Komisija/Padome,
C‑137/12
,
EU:C:2013:675
,
57.
punkts, un Atzinums
3/15
(Marrākešas līgums, kas atvieglo piekļuvi iespieddarbiem), 2017. gada 14. februāris,
EU:C:2017:114
,
61.
punkts).
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka cilmes vietas nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu savstarpējās aizsardzības sistēma, kas paredzēta pārskatītās vienošanās projektā, būtībā ir balstīta uz triju veidu noteikumiem.
Vispirms katrai līgumslēdzējpusei ir jāizveido materiālo tiesību normu kopums, kas liedz, ka cilmes vietas nosaukumi un ģeogrāfiskās izcelsmes norādes, kuras jau tiek aizsargātas kādas līgumslēdzējas puses teritorijā, varētu tikt izmantotas tādā veidā, kas varētu kaitēt to īpašnieku interesēm vai aizskart ar tām apveltīto produktu reputāciju (11. pants), vai kļūt par sugas vārdiem (12. pants).
Turpinot, katrai līgumslēdzējai pusei tiek uzlikts pienākums savā tiesību sistēmā ieviest procesuālo tiesību normas, kas ļauj ikkatrai ieinteresētai fiziskai vai juridiskai personai panākt no kompetentajām administratīvajām un tiesu iestādēm, ka tiek ievērota aizsardzība, kas pārskatītās vienošanās projektā nodrošināta šiem cilmes vietas nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm, kā arī to pārkāpjošo personu vajāšana (14. pants).
Visbeidzot, pārskatītās vienošanās projektā šo cilmes vietas nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu īpašniekiem ir ļauts atsaukties uz aizsardzību, ko nodrošina dažādie divos iepriekšējos šā sprieduma punktos minētie noteikumi, pateicoties vienotās reģistrācijas mehānismam, kas ir derīgs visā īpašajā savienībā, kura izveidota ar Lisabonas vienošanos (5.–8. pants).
Ņemot vērā šo vienotās reģistrācijas mehānismu, ir jāuzskata, ka starptautiskais nolīgums, kas ievirza pārskatītās vienošanās projektu, tieši un tūlītēji grozīs kārtību, kādā tiek organizēta starptautiskā tirdzniecība starp Savienību un pārējām šā nolīguma pusēm, atbrīvojot ražotājus, kas piedalās šajā tirdzniecībā, no to pašreizējā pienākuma, lai stātos pretī juridiskiem un ekonomiskiem riskiem, kas ir saistīti ar šādu tirdzniecību, iesniegt to izmantotā cilmes vietas nosaukuma un ģeogrāfiskās izcelsmes norādes reģistrācijas pieteikumu katras līgumslēdzējas puses kompetentajās iestādēs.
Turklāt šā sprieduma 67. un 68. punktā aprakstītajiem noteikumiem būs tieša un tūlītēja ietekme uz tirdzniecību starp Savienību un attiecīgajām trešajām valstīm, sniedzot visiem šiem ražotājiem, kā arī ikkatrai ieinteresētai fiziskai vai juridiskai personai nepieciešamos līdzekļus, lai homogēnos materiālos un procesuālos apstākļos panāktu efektīvu aizsardzību, kas pārskatītās vienošanās projektā nodrošināta to rūpnieciskā īpašuma tiesībām, ja cilmes vietas nosaukums vai ģeogrāfiskās izcelsmes norāde tiek izmantoti ārvalstīs, nodarot kaitējumu, vai negodīgi.
Šādu pārskatītās vienošanās projekta ietekmes vērtējumu apstiprina analīze, kas ir vedinājusi Tiesu uzskatīt, ka, ņemot vērā būtisko vietu, ko ieņem intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzība preču un pakalpojumu tirdzniecībā vispār, kā arī cīņu pret nelikumīgu tirdzniecību konkrēti, starptautiska nolīguma projektam, kurā paredzēts izveidot tādu līgumslēdzēju pušu cilmes vietas nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu reģistrācijas mehānismu un savstarpējas aizsardzības sistēmu pret negodīgu konkurenci, kas ir analogi šajā lietā aplūkotajiem, var būt tieša un tūlītēja ietekme uz starptautisko tirdzniecību (Atzinums
2/15
(Brīvās tirdzniecības nolīgums ar Singapūru), 2017. gada 16. maijs,
EU:C:2017:376
,
127.
punkts).
Šādos apstākļos pārskatītās vienošanās projekta ietekme uz tirdzniecību starp Savienību un trešajām valstīm, kas kļūst par šīs vienošanās dalībniecēm, atbilst prasībām, kas noteiktas šā sprieduma 65. punktā atgādinātajā judikatūrā.
Tādējādi no šā projekta analīzes izriet, pirmkārt, ka tas galvenokārt ir paredzēts, lai atvieglotu un regulētu tirdzniecību starp Savienību un trešajām valstīm, un, otrkārt, ka tas tieši un tūlītēji ietekmēs šo tirdzniecību, un tādējādi sarunas par projektu ietilpst ekskluzīvajā kompetencē, kas ar LESD 3. panta 1. punktu ir piešķirta Savienībai kopējās tirdzniecības politikas jomā, kura aplūkota LESD 207. panta 1. punktā.
Tādēļ Padome ir kļūdaini uzskatījusi, ka apstrīdētais lēmums ietilpst tiesiskā regulējuma saskaņošanas iekšējā tirgū jomā un tādējādi Savienību un dalībvalstu dalītajā kompetencē, un ir pamatojusi šo lēmumu ar LESD 114. pantu, kā arī LESD 218. panta 3. un 4. punktu.
Pretēji tam, ko apgalvo Padome, šī kļūda nav uzlūkojama tikai par formas trūkumu. Proti, tā ir likusi šai iestādei arī pārkāpt īpašos procesuālos noteikumus, kas ir konkrēti paredzēti LESD 207. panta 3. punktā attiecībā uz sarunām par starptautiskiem nolīgumiem, kuri ietilpst kopējās tirdzniecības politikas jomā, un visupirms par to, kā Komisija risina sarunas, kā to secinājumu 86. un 89. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts.
No tā izriet, ka prasība ir jāpieņem un apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, un nav jāizskata pirmā pamata otrā daļa un otrais pamats, kurus Komisija ir norādījusi savas prasības pamatojumam.
Par lūgumu saglabāt apstrīdētā lēmuma iedarbību
Atbilstīgi LESD 264. panta pirmajai daļai, ja prasība ir pamatota, tad Savienības tiesa atzīst apstrīdēto aktu par spēkā neesošu.
Saskaņā ar LESD 266. panta pirmo daļu iestādei, kuras tiesību akts ir pasludināts par spēkā neesošu, ir jāveic vajadzīgie pasākumi, lai izpildītu Tiesas spriedumu.
Tādēļ atbilstoši LESD 264. panta otrajai daļai Tiesa, ja tā to uzskata par vajadzīgu, var noteikt, kuras no atceltā tiesību akta sekām ir jāuzskata par galīgām.
Tā var izmantot šīs pilnvaras tiesiskās noteiktības iemeslu dēļ, īpaši, ja lēmums, ko Padome ir pieņēmusi LESD 218. pantā paredzētās sarunu un starptautisku nolīgumu noslēgšanas procedūras ietvaros, ir tāds, kas liek apšaubīt Savienības dalību attiecīgajā starptautiskajā nolīgumā vai tā ieviešanā, pat ja Savienības kompetence šajā ziņā šaubas nerada (attiecībā uz lēmumiem par starptautisku nolīgumu parakstīšanu skat. spriedumus, 2013. gada 22. oktobris, Komisija/Padome,
C‑137/12
,
EU:C:2013:675
,
80.
un
81.
punkts; 2014. gada 24. jūnijs, Parlaments/Padome,
C‑658/11
,
EU:C:2014:2025
,
90.
punkts, kā arī 2015. gada 28. aprīlis, Komisija/Padome,
C‑28/12
,
EU:C:2015:282
,
61.
un
62.
punkts).
Šajā lietā Komisija lūdz Tiesu gadījumā, ja apstrīdētais lēmums tiktu atcelts, atstāt spēkā šā lēmuma sekas, lai neliktu apšaubīt to sarunu rezultātu, kuru dēļ lēmums tika pieņemts, līdz brīdim, kad saprātīgā termiņā no šā sprieduma pasludināšanas datuma stāsies spēkā Padomes lēmums, kas pamatots ar LESD 207. un 218. pantu.
Ciktāl sarunas par Lisabonas vienošanās Ženēvas akta par cilmes vietas nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm pieņemšanu ir veiktas pēc šā lēmuma stāšanās spēkā un ciktāl Savienības kompetence piedalīties šādā pieņemšanā nerada šaubas, Komisijas lūgums ir jāapmierina.
Tādējādi šā lēmuma sekas ir jāatstāj spēkā līdz brīdim, kad saprātīgā termiņā, kurš nevar pārsniegt sešus mēnešus no šā sprieduma pasludināšanas brīža, stāsies spēkā Padomes lēmums, kas pamatots ar LESD 207. un 218. pantu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Šajā lietā, tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai šis spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Turklāt minētā reglamenta 140. panta 1. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Šajā lietā Čehijas Republika, Vācijas Federatīvā Republika, Grieķijas Republika, Spānijas Karaliste, Francijas Republika, Itālijas Republika, Ungārija, Nīderlandes Karaliste, Austrijas Republika, Portugāles Republika, Slovākijas Republika, Apvienotā Karaliste, kā arī Parlaments savus tiesāšanās izdevumus sedz paši.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
atcelt Padomes 2015. gada 7. maija lēmumu 8512/15, ar ko atļauj sākt sarunas par pārskatīto Lisabonas vienošanos par cilmes vietu nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm saistībā ar jautājumiem, kuri ietilpst Eiropas Savienības kompetencē;

2)
Lēmuma 8512/15 iedarbība tiek atstāta spēkā līdz brīdim, kad saprātīgā termiņā, kas nepārsniedz sešus mēnešus, skaitot no šā sprieduma pasludināšanas datuma, tiks pieņemts Eiropas Savienības Padomes lēmums, kas pamatots ar LESD 207. un 218. pantu;

3)
Eiropas Savienības Padome atlīdzina tiesāšanās izdevumus;

4)
Čehijas Republika, Vācijas Federatīvā Republika, Grieķijas Republika, Spānijas Karaliste, Francijas Republika, Itālijas Republika, Ungārija, Nīderlandes Karaliste, Austrijas Republika, Portugāles Republika, Slovākijas Republika, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, kā arī Eiropas Parlaments savus tiesāšanās izdevumus sedz paši.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.