CELEX: 62013CJ0200
Recurs
Politica externă și de securitate comună
Combaterea proliferării nucleare
Măsuri restrictive luate împotriva Republicii Islamice Iran
Înghețarea fondurilor unei bănci iraniene
Obligația de motivare
Procedura adoptării actului
Eroare vădită de apreciere

Prin recursul formulat, Consiliul Uniunii Europene solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 5 februarie 2013, Bank Saderat Iran/Consiliul (
T‑494/10
,
EU:T:2013:59
, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care acesta a anulat, în măsura în care se referă la Bank Saderat Iran:
—
punctul 7 din tabelul B din anexa II la Decizia 2010/413/PESC a Consiliului din 26 iulie 2010 privind adoptarea de măsuri restrictive împotriva Iranului și de abrogare a Poziției comune 2007/140/PESC (
JO L 195, p. 39
, rectificare în
JO 2010, L 197, p. 19
);
—
punctul 5 din tabelul B din anexa la Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 668/2010 al Consiliului din 26 iulie 2010 de punere în aplicare a articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 423/2007 privind măsuri restrictive împotriva Iranului (
JO L 195, p. 25
);
—
punctul 7 din tabelul B din titlul I al anexei la Decizia 2010/644/PESC a Consiliului din 25 octombrie 2010 de modificare a Deciziei 2010/413 (
JO L 281, p. 81
);
—
punctul 7 din tabelul B din anexa VIII la Regulamentul (UE) nr. 961/2010 al Consiliului din 25 octombrie 2010 privind măsuri restrictive împotriva Iranului și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 423/2007 (
JO L 281, p. 1
);
—
Decizia 2011/783/PESC a Consiliului din 1 decembrie 2011 de modificare a Deciziei 2010/413 (
JO L 319, p. 71
);
—
Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 1245/2011 al Consiliului din 1 decembrie 2011 privind punerea în aplicare a Regulamentului nr. 961/2010 (
JO L 319, p. 11
);
—
punctul 7 din tabelul B din titlul I al anexei IX la Regulamentul (UE) nr. 267/2012 al Consiliului din 23 martie 2012 privind măsuri restrictive împotriva Iranului și de abrogare a Regulamentului nr. 961/2010 (
JO L 88, p. 1
),
întrucât denumirea „Bank Saderat Iran” figurează pe listele persoanelor, entităților și organismelor cărora li se aplică măsurile restrictive adoptate potrivit acestor acte (denumite în continuare, împreună, „actele în litigiu”).
Cadrul juridic și istoricul cauzei
Preocupat de numeroasele rapoarte ale directorului general al Agenției Internaționale pentru Energie Atomică (AIEA) și de rezoluțiile Consiliului guvernatorilor al AIEA referitoare la programul nuclear al Republicii Islamice Iran, Consiliul de Securitate al Organizației Națiunilor Unite (denumit în continuare „Consiliul de Securitate”) a adoptat, la 23 decembrie 2006, Rezoluția 1737 (2006), al cărei punct 12 coroborat cu anexa la aceasta enumeră o serie de persoane și de entități care ar fi implicate în proliferarea nucleară și ale căror fonduri, precum și resurse economice ar trebui înghețate.
Pentru a pune în aplicare Rezoluția 1737 (2006) în Uniunea Europeană, Consiliul a adoptat, la 27 februarie 2007, Poziția comună 2007/140/PESC privind măsuri restrictive împotriva Iranului (
JO L 61, p. 49
).
Articolul 5 alineatul (1) din Poziția comună 2007/140 prevedea înghețarea tuturor fondurilor și a resurselor economice ale anumitor categorii de persoane și de entități enumerate la literele (a) și (b) ale acestei dispoziții. Astfel, articolul 5 alineatul (1) litera (a) viza persoanele și entitățile desemnate în anexa la Rezoluția 1737 (2006), precum și celelalte persoane și celelalte entități desemnate de Consiliul de Securitate sau de Comitetul Consiliului de Securitate creat în conformitate cu articolul 18 din Rezoluția 1737 (2006). Lista acestor persoane și a acestor entități figura în anexa I la Poziția comună 2007/140. Articolul 5 alineatul (1) litera (b) viza persoanele și entitățile nemenționate în această anexă I care, printre altele, participă, sunt asociate în mod direct sau furnizează sprijin activităților nucleare ale Republicii Islamice Iran cu risc de proliferare. Lista acestor persoane și a acestor entități figura în anexa II la poziția comună menționată.
În măsura în care erau vizate competențele Comunității Europene, Rezoluția 1737 (2006) a fost pusă în aplicare prin Regulamentul (CE) nr. 423/2007 al Consiliului din 19 aprilie 2007 privind măsuri restrictive împotriva Iranului (
JO L 103, p. 1
), adoptat în temeiul articolelor 60 CE și 301 CE, vizând Poziția comună 2007/140 și al cărui conținut este, în esență, asemănător cu cel al acesteia din urmă, aceleași nume de entități și de persoane fizice figurând în anexa IV la acest regulament, care privește persoanele, entitățile și organismele desemnate de Consiliul de Securitate sau de Comitetul pentru sancțiuni, și în anexa V la acest regulament, care privește alte persoane, entități și organisme decât cele care figurează în această anexă IV.
Articolul 7 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 423/2007 avea următorul conținut:
„Toate fondurile și resursele economice care aparțin, sunt în proprietatea, sunt deținute sau sunt controlate de persoanele, entitățile și organismele enumerate în anexa V sunt înghețate. Anexa V menționează persoanele fizice și juridice, entitățile și organismele care nu sunt cuprinse în anexa IV și care, în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) litera (b) din Poziția comună 2007/140/PESC, au fost identificate că:
(a)
participă, sunt asociate în mod direct sau susțin activitățile nucleare care prezintă un risc de proliferare desfășurate de Iran […]”.
Constatând că Republica Islamică Iran își continua activitățile legate de îmbogățirea nucleară și nu colabora cu AIEA, Consiliul de Securitate a adoptat, la 3 martie 2008, Rezoluția 1803 (2008). La punctul 10 din această rezoluție, Consiliul de Securitate:
„
Solicită
tuturor statelor să manifeste vigilență în ceea ce privește activitatea instituțiilor financiare de pe teritoriile lor în raport cu bănci cu sediul în Iran, în special cu Banca Melli și cu Banca Saderat, precum și cu sucursalele și filialele din străinătate ale acestora, pentru a evita ca astfel de activități să contribuie la activități ce prezintă un risc de proliferare sau de dezvoltare a vectorilor de transport de arme nucleare, astfel cum prevede Rezoluția 1737 (2006).”
Prin Rezoluția 1929 (2010) din 9 iunie 2010, Consiliul de Securitate a adoptat măsuri mai severe și a decis în special înghețarea fondurilor a diverse entități financiare. La punctul 21 din această rezoluție, Consiliul de Securitate invită în special statele „să împiedice furnizarea de servicii financiare, inclusiv cele de asigurare ori reasigurare, sau transferul către, prin ori de pe teritoriul lor sau către ori de către cetățenii lor sau entitățile organizate potrivit legislației lor (inclusiv filialele din străinătate) ori de către persoane sau instituții financiare de pe teritoriile lor de orice active ori resurse financiare sau de alt tip, dacă dețin informații care constituie motive rezonabile de a crede că asemenea servicii, active sau resurse ar putea contribui la activitățile nucleare cu risc de proliferare ale Republicii Islamice Iran sau la dezvoltarea sistemelor de vectori ai armelor nucleare, inclusiv prin înghețarea oricăror active ori resurse financiare sau de alt tip de pe teritoriile lor ori care se vor afla în viitor pe teritoriile lor sau care se află sub jurisdicția lor ori care se vor afla în viitor sub jurisdicția lor, care au legătură cu acest tip de programe sau activități, precum și printr‑o monitorizare mai atentă în vederea prevenirii tuturor tranzacțiilor de acest tip în acord cu autoritățile lor naționale și conform legislației lor”.
Într‑o declarație anexată la Concluziile sale din 17 iunie 2010, Consiliul European a subliniat îngrijorarea sa crescândă cu privire la programul nuclear iranian, a salutat adoptarea de către Consiliul de Securitate a Rezoluției 1929 (2010), a luat act de ultimul raport al AIEA din data de 31 mai 2010 și a anunțat instituirea de noi măsuri restrictive privind în special sectorul financiar.
Prin Decizia 2010/413, adoptată la 26 iulie 2010, Consiliul a pus în aplicare această declarație, abrogând Poziția comună 2007/140 și adoptând măsuri restrictive suplimentare în raport cu aceasta din urmă. Considerentele (17)-(20) ale Deciziei 2010/413, referitoare la activitățile financiare, amintesc deciziile Consiliului de Securitate din Rezoluția 1929 (2010), precum și Declarația Consiliului European din 17 iunie 2010. Capitolul 2 din Decizia 2010/413 este consacrat sectorului financiar. Articolul 10 alineatul (1) din această decizie prevede că, în scopul prevenirii furnizării de servicii financiare sau al transferului către, prin sau dinspre teritoriul statelor membre sau către sau de către resortisanți ai statelor membre sau [către ori de către] entități organizate în temeiul legislației acestora (inclusiv sucursale în străinătate) sau [către ori de către] persoane sau instituții financiare de pe teritoriul statelor membre, al oricăror active financiare sau de altă natură sau resurse care ar putea contribui la activitățile nucleare sensibile cu risc de proliferare ale Iranului sau la perfecționarea vectorilor de transport ai armelor nucleare, statele membre efectuează o monitorizare consolidată a tuturor activităților desfășurate de instituțiile financiare aflate sub jurisdicția lor cu băncile care au sediul în Iran, de sucursalele și de filialele sau de entitățile controlate de acestea.
Articolul 20 alineatul (1) din Decizia 2010/413 prevede înghețarea fondurilor mai multor categorii de persoane și de entități. Articolul 20 alineatul (1) litera (a) vizează persoanele și entitățile desemnate de Consiliul de Securitate, care sunt enumerate în anexa I la această decizie. Articolul 20 alineatul (1) litera (b) vizează „persoanele sau entitățile, altele decât cele menționate în anexa I, care sunt implicate în activitățile nucleare sensibile cu risc de proliferare ale Iranului sau în perfecționarea vectorilor de transport ai armelor nucleare, inclusiv prin implicarea în achiziția articolelor, bunurilor, echipamentelor, materialelor și tehnologiei interzise, sau persoanele care au legătură directă cu aceste activități sau care le susțin, ori persoanele sau entitățile care acționează în numele sau sub comanda acestora, ori entitățile aflate în proprietatea acestora sau controlate de acestea, inclusiv prin mijloace ilicite, sau persoanele și entitățile care au sprijinit persoanele sau entitățile desemnate în ceea ce privește eludarea sau încălcarea dispozițiilor RCSONU 1737 (2006), RCSONU 1747 (2007), RCSONU 1803 (2008) și RCSONU 1929 (2010) sau ale prezentei decizii, precum și alți înalți responsabili și entități ale IRGC și ale IRISL și ale entităților deținute sau controlate de acestea sau care acționează în numele acestora, astfel cum sunt enumerate în anexa II”.
Mai multe entități financiare sau grupuri de asemenea entități sunt menționate în anexa II la Decizia 2010/413. Bank Saderat Iran (inclusiv toate sucursalele și filialele acesteia) este inclusă la punctul 7 din partea I B din această anexă. Sunt indicate următoarele motive:
„Bank Saderat [Iran] este o bancă iraniană deținută de stat (94 % deținută de Guvernul IRN). Bank Saderat [Iran] a furnizat servicii financiare entităților care realizează achiziții în numele programelor nucleare și de rachete balistice ale Iranului, inclusiv entităților desemnate în RCSONU 1737 [(2006)]. Bank Saderat [Iran] a gestionat plăți și acreditive pentru DIO (sancționată în RCSONU 1737 [(2006)]) și Iran Electronics Industries, cel mai recent în martie 2009. În 2003, Bank Saderat [Iran] a gestionat acreditive în numele Mesbah Energy Company cu activități legate de domeniul nuclear din IRN (ulterior sancționată în RCSONU 1737 [(2006)]).”
Prin Regulamentul de punere în aplicare nr. 668/2010, adoptat la 26 iulie 2010 pentru punerea în aplicare a articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007, denumirea de Bank Saderat Iran, menționată la punctul 5 din partea I B din anexa la acest regulament de punere în aplicare, a fost adăugată pe lista persoanelor juridice, entităților și organismelor care figurează în tabelul I din anexa V la Regulamentul nr. 423/2007.
Motivele includerii Bank Saderat Iran în lista menționată sunt aproape identice cu cele care figurează în Decizia 2010/413.
Prin scrisoarea din 27 iulie 2010, Consiliul a informat Bank Saderat Iran cu privire la includerea numelui său în lista din anexa II la Decizia 2010/413 și în cea din anexa V la Regulamentul nr. 423/2007.
Prin scrisorile din 18 și 25 august și din 2, 9 și 30 septembrie 2010, Bank Saderat Iran a invitat Consiliul să îi comunice elementele pe care s‑a bazat pentru adoptarea măsurilor restrictive care o privesc. Prin scrisoarea din 15 septembrie 2010, ea a solicitat de asemenea Consiliului să efectueze o reexaminare a deciziei menționate.
Anexa II la Decizia 2010/413 a fost revizuită și rescrisă prin Decizia 2010/644, adoptată la 25 octombrie 2010. În considerentul (2) al acestei decizii, Consiliul indică faptul că a ținut cont de observațiile transmise de persoanele și de entitățile vizate.
Denumirea de Bank Saderat Iran a fost reluată la punctul 7 din lista entităților care figurează în tabelul I din anexa II la Decizia 2010/413, astfel cum rezultă aceasta din Decizia 2010/644. Motivarea nu mai indică faptul că este vorba despre o bancă de stat iraniană, deținută în proporție de 94 % de guvernul Iranului, ci că este deținută în parte de guvernul Iranului. În rest, motivarea este identică cu cea care figurează în Decizia 2010/413.
Regulamentul nr. 423/2007 a fost abrogat și înlocuit cu Regulamentul nr. 961/2010, adoptat la 25 octombrie 2010. Potrivit articolului 16 alineatul (2) din acest regulament:
„Se îngheață toate fondurile și resursele economice aflate în proprietatea, posesia sau sub controlul persoanelor, entităților și organismelor enumerate în anexa VIII. Anexa VIII cuprinde persoanele fizice și juridice, entitățile și organismele care […], în conformitate cu articolul 20 alineatul (1) litera (b) din Decizia 2010/413/PESC […], au fost identificate ca:
(a)
participând, fiind asociate în mod direct sau susținând activitățile nucleare care prezintă un risc de proliferare sau activitățile de dezvoltare a vectorilor purtători de arme nucleare desfășurate de Iran, inclusiv [prin] implicarea în achiziționarea produselor și tehnologiilor interzise, sau în deținerea [sau] controlul acestora de către o [astfel de] persoană, entitate sau organism, inclusiv prin mijloace ilicite, sau desfășurarea de activități în numele sau sub coordonarea acestora;
(b)
fiind o persoană fizică sau juridică, o entitate sau un organism care a sprijinit o persoană, o entitate sau un organism incluse pe listă, pentru ca acestea să eludeze sau să încalce dispozițiile prezentului regulament, ale Deciziei 2010/413 […] sau ale RCSONU 1737 (2006), RCSONU 1747 (2007), RCSONU 1803 (2008) și RCSONU 1929 (2010);
[…]”
Denumirea Bank Saderat Iran a fost inclusă de Consiliu la punctul 7 din lista persoanelor juridice, a entităților și a organismelor enumerate în anexa VIII B la Regulamentul nr. 961/2010. Motivele acestei includeri sunt aproape identice cu cele care figurează în Decizia 2010/413, astfel cum aceasta rezultă din Decizia 2010/644.
Prin scrisoarea din 28 octombrie 2010, Consiliul a răspuns la scrisoarea Bank Saderat Iran din 15 septembrie 2010 arătând că, după reexaminare, a respins solicitarea privind eliminarea numelui său de pe lista din anexa II la Decizia 2010/413 și de pe cea din anexa VIII la Regulamentul nr. 961/2010. În această privință, Consiliul a precizat că nu era de acord cu punctul de vedere al Bank Saderat Iran, potrivit căruia activitățile acesteia privind acreditivele nu puteau să contribuie la proliferarea nucleară. Răspunzând la cererea de acces la dosar a Bank Saderat Iran, Consiliul i‑a comunicat acesteia din urmă copiile a două propuneri de adoptare a unor măsuri restrictive prezentate de state membre (denumite în continuare „propunerile comunicate la 28 octombrie 2010”).
La 31 mai 2011, Consiliul a comunicat Bank Saderat Iran, în anexă la memoriul în duplică depus în cadrul acțiunii în anulare care a condus la pronunțarea hotărârii atacate, un document al Consiliului din data de 27 mai 2011 care cuprinde extrasul unei a treia propuneri de includere a Bank Saderat Iran în lista entităților care fac obiectul unor măsuri restrictive (denumită în continuare „a treia propunere”).
La 1 decembrie 2011, Consiliul a decis, după efectuarea unei reexaminări, să mențină Bank Saderat Iran în lista din Decizia 2010/413, prin Decizia 2011/783, precum și în lista din Regulamentul nr. 961/2010, prin Regulamentul de punere în aplicare nr. 1245/2011.
Referindu‑se la Concluziile Consiliului European din 9 decembrie 2011, Consiliul a adoptat noi măsuri prin Decizia 2012/35/PESC din 23 ianuarie 2012 de modificare a Deciziei 2010/413 (
JO L 19, p. 22
).
La 23 martie 2012, acesta a adoptat noi măsuri prin Regulamentul nr. 267/2012, care abrogă și înlocuiește Regulamentul nr. 961/2010. Înghețarea fondurilor și a resurselor economice este prevăzută la articolul 23 din Regulamentul nr. 267/2012. Articolul 23 alineatul (2) are, astfel, următorul conținut:
„Se îngheață toate fondurile și resursele economice care aparțin, sunt în posesia sau sub controlul persoanelor, entităților și organismelor prevăzute în lista din anexa IX. Anexa IX cuprinde persoanele fizice și juridice, entitățile și organismele care, în conformitate cu articolul 20 alineatul (1) literele (b) și (c) din Decizia [2010/413], au fost identificate ca:
(a)
participând, fiind asociate în mod direct sau susținând activitățile nucleare care prezintă un risc de proliferare sau activitățile de dezvoltare a vectorilor purtători de arme nucleare desfășurate de Iran, inclusiv prin implicarea în achiziționarea produselor și tehnologiilor interzise, sau care sunt în proprietatea sau sub controlul unei astfel de persoane, entități sau organism, inclusiv prin mijloace ilicite, sau care acționează în numele acestora sau sub îndrumarea acestora;
(b)
fiind o persoană fizică sau juridică, o entitate sau un organism care a sprijinit o persoană, o entitate sau un organism inclus pe listă pentru ca acestea să eludeze sau să încalce dispozițiile prezentului regulament, ale Deciziei 2010/413 […] sau ale RCSONU 1737 (2006), RCSONU 1747 (2007), RCSONU 1803 (2008) și RCSONU 1929 (2010);
[…]
(d)
fiind alte persoane, entități sau organisme care oferă sprijin, de exemplu sprijin material, logistic sau financiar, guvernului Iranului și persoanelor și entităților asociate cu acestea;
[…]”
Bank Saderat Iran este inclusă la punctul 7 din tabelul B din cadrul titlului I al anexei IX la Regulamentul nr. 267/2012. Motivele acestei includeri sunt aproape identice cu cele care figurează în Decizia 2010/413, astfel cum aceasta rezultă din Decizia 2010/644.
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 7 octombrie 2010, Bank Saderat Iran a introdus o acțiune în anulare împotriva Deciziei 2010/413 și a Regulamentului de punere în aplicare nr. 668/2010. În continuare, aceasta a extins concluziile formulate, solicitând, în plus, anularea Deciziei 2010/644, a Regulamentului nr. 961/2010, a Deciziei 2011/783, a Regulamentului de punere în aplicare nr. 1245/2011 și a Regulamentului nr. 267/2012, în măsura în care aceste acte o privesc.
Mai întâi, Tribunalul a respins argumentul formulat atât de Consiliu, cât și de Comisie, potrivit căruia Bank Saderat Iran nu era în drept să invoce protecțiile și garanțiile legate de drepturile fundamentale.
În continuare, a examinat acțiunea formulată de Bank Saderat Iran. Aceasta a invocat trei motive. Primul motiv era întemeiat pe încălcarea obligației de motivare, a dreptului său la apărare și a dreptului său la protecție jurisdicțională efectivă. Al doilea motiv era întemeiat pe o eroare vădită de apreciere în ceea ce privește adoptarea măsurilor restrictive în privința sa. Al treilea motiv era întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității.
În cadrul primului motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare, a dreptului său la apărare și a dreptului său la protecție jurisdicțională efectivă, Tribunalul a examinat fiecare dintre motivele care vizează Bank Saderat Iran și care figurează în actele în litigiu și în propunerile de adoptare a măsurilor restrictive. Acesta a apreciat că Consiliul a încălcat obligația de motivare în ceea ce privește al doilea motiv, referitor la serviciile financiare, ca urmare a lipsei sale de precizie. Ca urmare a acestei lipse de precizie, dreptul la protecție jurisdicțională efectivă al Bank Saderat Iran a fost de asemenea încălcat în ceea ce privește al doilea motiv. Acest drept a fost încălcat și în ceea ce privește Decizia 2010/413, Regulamentul de punere în aplicare nr. 668/2010, Decizia 2010/644 și Regulamentul nr. 961/2010, ca urmare a comunicării tardive a celei de a treia propuneri de adoptare a măsurilor restrictive. În sfârșit, Tribunalul a considerat că examinarea Deciziei 2010/413 și a Regulamentului de punere în aplicare nr. 668/2010 era afectată de un viciu, întrucât dosarul nu conținea niciun indiciu care să sugereze că Consiliul a verificat pertinența și temeinicia elementelor referitoare la Bank Saderat Iran. În consecință, Tribunalul a admis primul motiv în ceea ce privește Decizia 2010/413, Regulamentul de punere în aplicare nr. 668/2010, Decizia 2010/644 și Regulamentul nr. 961/2010.
În continuare, Tribunalul a examinat al doilea motiv, întemeiat pe o eroare vădită de apreciere referitoare la adoptarea măsurilor restrictive în privința Bank Saderat Iran. Această examinare a avut ca obiect motivele considerate suficient de precise și care nu încalcă obligația de motivare. Întrucât niciunul dintre aceste motive invocate de Consiliu împotriva reclamantei nu justifica adoptarea măsurilor restrictive care o vizau, Tribunalul a admis al doilea motiv și a anulat actele în litigiu în măsura în care o privesc pe reclamantă, fără să fi fost necesar să examineze al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității.
Bank Saderat Iran a susținut că Regulamentul nr. 267/2012 se prezenta, în privința sa, ca o decizie adoptată sub formă de regulament, iar nu ca un adevărat regulament. În consecință, articolul 60 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene nu ar fi trebuit să fie aplicabil în speță. La punctul 123 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că, având în vedere jurisprudența Curții, Regulamentul nr. 267/2012, inclusiv anexa IX la acesta, are natura unui regulament, din moment ce articolul 51 al doilea paragraf din regulamentul menționat prevede că este obligatoriu în toate elementele sale și se aplică direct în toate statele membre, ceea ce corespunde efectelor unui regulament, astfel cum sunt prevăzute la articolul 288 TFUE. În consecință, articolul 60 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene ar fi aplicabil în speță.
Concluziile părților
Cu privire la recursul principal
Consiliul solicită Curții:
—
anularea hotărârii atacate;
—
soluționarea definitivă a litigiului și respingerea acțiunii formulate de Bank Saderat Iran împotriva actelor în litigiu;
—
obligarea Bank Saderat Iran la plata cheltuielilor de judecată efectuate de Consiliu atât în primă instanță, cât și în cadrul prezentului recurs.
Bank Saderat Iran solicită Curții respingerea recursului și obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia susține în totalitate concluziile formulate de Consiliu în recursul său.
Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord solicită Curții admiterea recursului, anularea hotărârii atacate și respingerea acțiunii formulate de Bank Saderat Iran împotriva actelor în litigiu.
Cu privire la recursul incident
Bank Saderat Iran solicită Curții:
—
admiterea recursului incident și anularea Hotărârii Tribunalului având în vedere erorile identificate în recursul incident;
—
anularea actelor în litigiu (luate individual) în măsura în care se aplică Bank Saderat Iran și
—
obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată efectuate de Bank Saderat Iran în cadrul recursului incident.
Consiliul solicită Curții respingerea recursului incident și obligarea Bank Saderat Iran la plata cheltuielilor de judecată referitoare la acest recurs.
Cu privire la recursul principal
Consiliul arată că hotărârea atacată este afectată de mai multe erori de drept.
Cu privire la excepția de inadmisibilitate a motivelor întemeiate pe încălcarea drepturilor fundamentale
Hotărârea atacată
La punctul 44 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins argumentul formulat atât de Consiliul, cât și de Comisie, potrivit căruia Bank Saderat Iran nu era în drept să invoce protecția și garanțiile aferente drepturilor fundamentale. Acesta a statuat la punctul 39 din această hotărâre că dreptul Uniunii nu conține vreo normă care să împiedice persoane juridice care sunt emanații ale unor țări terțe să invoce în beneficiul lor protecția și garanțiile aferente drepturilor fundamentale și, la punctul 40 din hotărârea menționată, că, în orice caz, Consiliul și Comisia nu au prezentat argumente care să permită să se stabilească faptul că reclamanta era efectiv o emanație a statului iranian.
Argumentele părților
Consiliul critică, mai întâi, punctele 34-43 din hotărârea atacată. Acesta apreciază că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat că, chiar dacă s‑ar stabili că Bank Saderat Iran este o emanație a statului iranian, aceasta ar putea invoca în beneficiul său, în fața instanței Uniunii, protecția și garanțiile aferente drepturilor fundamentale.
Consiliul se întemeiază atât pe articolul 34 din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”), care exclude sesizarea Curții Europene a Drepturilor Omului de către organizații internaționale și entități similare, cât și pe alte dispoziții echivalente precum articolul 44 din Convenția americană din 22 noiembrie 1969 referitoare la drepturile omului.
Ratio legis
ar fi faptul că un stat nu poate fi beneficiarul unor drepturi fundamentale. Chiar dacă tratatele Uniunii și Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene nu cuprind dispoziții analoage cu articolul 34 din CEDO, s‑ar aplica același principiu.
Acesta consideră că Tribunalul a săvârșit de asemenea o eroare de drept atunci când a apreciat că nu exista niciun element care să permită să se stabilească că Bank Saderat Iran constituie într‑adevăr o organizație guvernamentală. În această privință, Consiliul menționează:
—
jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului, potrivit căreia este necesară examinarea cu atenție a fiecărui context de fapt și de drept pentru a stabili dacă o entitate este o organizație sau o entitate guvernamentală sau neguvernamentală;
—
lucrările Comisiei de Drept Internațional a Organizației Națiunilor Unite și în special comentariile referitoare la articolul 2 litera b) din Convenția Națiunilor Unite cu privire la imunitățile de jurisdicție ale statelor și ale bunurilor acestora, adoptată la 2 decembrie 2004, potrivit cărora conceptul „organisme sau instituții ale statului și alte entități” poate să includă întreprinderile de stat sau alte entități înființate de stat care efectuează tranzacții comerciale, și
—
jurisprudența Curții în materia ajutoarelor (Hotărârea Franța/Comisia,
C‑482/99
,
EU:C:2002:294
, punctul
).
Prin urmare, în mod eronat Tribunalul a apreciat că, având în vedere faptul că Bank Saderat Iran desfășoară activități comerciale supuse dreptului comun, acestea nu pot fi calificate drept „serviciu public”, chiar dacă sunt necesare pentru funcționarea economiei unui stat. Tribunalul nu ar fi ținut seama în mod corespunzător de influența pe care guvernul Iranului o exercită asupra Bank Saderat Iran, în pofida reducerii participării sale în urma unui proces de privatizare.
Bank Saderat Iran contestă argumentul Consiliului.
Aprecierea Curții
Este necesar să se arate că acțiunea formulată de Bank Saderat Iran intră în domeniul de aplicare al articolului 275 al doilea paragraf TFUE (Hotărârea Consiliul/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punctul
, precum și Hotărârea Consiliul/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punctul
).
Bank Saderat Iran invocă motive întemeiate pe încălcarea dreptului său la apărare și a dreptului său la protecție jurisdicțională efectivă. Asemenea drepturi pot fi invocate de orice persoană fizică sau de orice entitate care formulează o acțiune în fața instanțelor Uniunii (Hotărârea Consiliul/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punctul
).
Același lucru este valabil pentru motivele întemeiate pe încălcarea normelor fundamentale de procedură, precum cel întemeiat pe încălcarea obligației de motivare a unui act (Hotărârea Consiliul/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punctul
).
În ceea ce privește motivele întemeiate pe o eroare vădită de apreciere sau pe încălcarea principiului general al proporționalității, este necesar să se constate că posibilitatea unei entități de stat de a le invoca este o chestiune care are legătură cu fondul litigiului (Hotărârea Consiliul/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punctul
, precum și Hotărârea Consiliul/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punctul
).
Având în vedere aceste elemente, este necesar să se respingă motivul invocat de Consiliu fără a fi necesar să se examineze argumentul întemeiat pe o eroare a Tribunalului atunci când acesta a statuat că nu s‑a stabilit că Bank Saderat Iran era o entitate de stat, acest argument fiind inoperant.
Cu privire la obligația de motivare, la dreptul la apărare, la dreptul la protecție jurisdicțională efectivă și la accesul la dosar
Hotărârea atacată
La punctele 47-49 din hotărârea atacată, Tribunalul a amintit jurisprudența referitoare la obligația de motivare a actelor, prevăzută la articolul 296 al doilea paragraf TFUE. La punctele 50-53 din această hotărâre, a amintit jurisprudența referitoare la dreptul la apărare și la obligația de a comunica elementele incriminatorii imputate entității interesate pentru ca acesteia să i se dea posibilitatea de a‑și prezenta în mod util punctul de vedere cu privire la aceste elemente.
La punctele 61 și 62 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că, pentru a aprecia respectarea obligației de motivare și a obligației de a comunica Bank Saderat Iran elementele reținute împotriva sa, trebuie să se ia în considerare, pe lângă motivele care figurează în actele în litigiu, două propuneri de adoptare a unor măsuri restrictive comunicate de Consiliu reclamantei prin scrisoarea din 28 octombrie 2010, precum și a treia propunere anexată de Consiliu la memoriul său în duplică, depus la 31 mai 2011. Potrivit Tribunalului, aceste propuneri au fost prezentate delegațiilor statelor membre în contextul adoptării măsurilor restrictive referitoare la reclamantă și constituie, în consecință, elemente pe care se întemeiază respectivele măsuri.
La punctul 63 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat:
„[…] este adevărat că cele trei propuneri au fost comunicate reclamantei după introducerea acțiunii și chiar, în ceea ce privește propunerea anexată la duplică, după adaptarea concluziilor ca urmare a adoptării Deciziei 2010/644 și a Regulamentului nr. 961/2010. În consecință, acestea nu pot completa în mod valabil motivarea Deciziei 2010/413, a Regulamentului de punere în aplicare nr. 668/2010 și, în ceea ce privește propunerea anexată la duplică, a Deciziei 2010/644 și a Regulamentului nr. 961/2010. Totuși, acestea pot fi luate în considerare în cadrul aprecierii legalității actelor ulterioare, și anume a Deciziei 2011/783, a Regulamentului de punere în aplicare nr. 1245/2011 și a Regulamentului nr. 267/2012 în ceea ce privește cele trei propuneri, precum și a Deciziei 2010/644 și a Regulamentului nr. 961/2010 în ceea ce privește propunerile comunicate la 28 octombrie 2010.”
La punctele 64-73 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat fiecare dintre motivele care figurează în actele în litigiu și în propunerile de adoptare a măsurilor restrictive. Punctele 64-66 au următorul conținut:
„64
Actele [în litigiu] menționează următoarele patru motive în ceea ce privește reclamanta:
—
reclamanta este deținută de statul iranian, fie în proporție de 94 %, potrivit Deciziei 2010/413 și Regulamentului de punere în aplicare nr. 668/2010, fie parțial, potrivit actelor ulterioare [în continuare «primul motiv»];
—
reclamanta a furnizat servicii financiare unor entități care efectuează achiziții destinate programelor nucleare și de rachete balistice ale Iranului; printre aceste entități se află entități vizate de Rezoluția 1737 (2006) […] [în continuare «al doilea motiv»];
—
în martie 2009, reclamanta încă mai gestiona plăți și acreditive pentru Organizația Industriilor de Apărare (denumită în continuare «DIO») și pentru Iran Electronics Industries (denumită în continuare «IEI»), vizate de măsurile restrictive [în continuare «al treilea motiv»];
—
în anul 2003, reclamanta a gestionat acreditive în numele societății Mesbah Energy Company, care participă la programul nuclear iranian [în continuare «al patrulea motiv»].
Motivele menționate în propunerile de adoptare a unor măsuri restrictive anexate la scrisoarea Consiliului din 28 octombrie 2010 coincid în totalitate cu motivele menționate în actele [în litigiu].
În ceea ce privește a treia propunere de adoptare a unor măsuri restrictive, care este anexată la duplică, aceasta adaugă un al cincilea motiv, potrivit căruia reclamanta ar fi furnizat servicii financiare către Sanam Industria Group.”
La punctul 73, Tribunalul a statuat că Consiliul a încălcat obligația de motivare, precum și obligația de a comunica reclamantei elementele reținute împotriva sa în ceea ce privește al doilea motiv, ca urmare a caracterului său extrem de vag, însă că aceste obligații au fost respectate în ceea ce privește celelalte motive.
În ceea ce privește accesul la dosar, Tribunalul a statuat la punctul 79 din hotărârea atacată că Consiliul nu a acordat reclamantei acces la propunerile de adoptare a măsurilor restrictive în timp util, două propuneri fiind comunicate ca anexă la o scrisoare din 28 octombrie 2010, iar a treia, ca anexă la duplică, deși termenul stabilit reclamantei de Consiliu pentru a formula observații în urma adoptării Deciziei 2010/413 și a Regulamentului de punere în aplicare nr. 668/2010 expira la 15 septembrie 2010.
Pronunțându‑se asupra posibilității reclamantei de a‑și prezenta în mod util punctul de vedere, Tribunalul a considerat la punctele 82 și 83 din hotărârea atacată că reclamanta a avut ocazia să își prezinte în mod util punctul de vedere, cu excepția, pe de o parte, a celui de al doilea motiv prezentat de Consiliu, care este excesiv de vag, și, pe de altă parte, a celor trei propuneri de adoptare a măsurilor restrictive, în măsura în care aceasta nu le cunoștea la 15 septembrie 2010.
La punctul 86 din hotărârea atacată, Tribunalul a apreciat că observațiile reclamantei au fost luate în considerare de Consiliu în cadrul reexaminării efectuate de acesta. El a arătat la punctul 85 din această hotărâre în special că Consiliul a rectificat mențiunea privind deținerea capitalului Bank Saderat Iran de către statul iranian, a cărei exactitate a fost contestată de aceasta din urmă.
La punctul 90 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat că dreptul reclamantei la protecție jurisdicțională efectivă a fost încălcat, având în vedere caracterul vag al celui de al doilea motiv prezentat de Consiliu, precum și comunicarea tardivă a celor trei propuneri de adoptare a unor măsuri restrictive.
Argumentele părților
În primul rând, în cadrul titlului „Obligația de motivare”, Consiliul apreciază că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a apreciat fiecare dintre motive separat, în loc să le examineze global. Aceste motive ar fi în mod evident legate. În special, al treilea și al patrulea motiv ar fi o descriere mai precisă a comportamentului menționat în cel de al doilea. În plus, chiar dacă acest al doilea motiv nu menționa denumirea entităților care figurau în listele Organizației Națiunilor Unite și ale Uniunii cărora Bank Saderat Iran le furnizează servicii bancare, aceasta ar fi putut să conteste motivul menționat în cazul în care niciunul dintre clienții săi nu ar fi fost inclus în listele Organizației Națiunilor Unite sau ale Uniunii.
Comisia susține că poziția adoptată de Tribunal la punctul 73 din hotărârea atacată, potrivit căreia acțiunea în anulare este întemeiată în ceea ce privește anumite motive, însă nu al doilea, nu poate fi susținută. Nu s‑ar putea considera că Consiliul a încălcat obligația de motivare și de comunicare în privința reclamantei pentru fiecare motiv separat.
În memoriul său în intervenție, Regatul Unit contestă de asemenea concluzia Tribunalului potrivit căreia al doilea motiv ar fi excesiv de vag, în condițiile în care acest motiv trebuie interpretat în coroborare cu motivele care urmează.
În al doilea rând, în cadrul titlului „Accesul la dosar”, Consiliul contestă ceea ce a decis Tribunalul la punctul 61 din hotărârea atacată, în sensul că, „pentru a aprecia respectarea obligației de motivare și a obligației de a comunica entității vizate elementele reținute împotriva sa, trebuie să se ia în considerare, pe lângă motivele care figurează în actele în litigiu, cele trei propuneri de adoptare a măsurilor restrictive comunicate de Consiliu reclamantei”.
Acesta arată că Tribunalul a aplicat greșit jurisprudența pe care o citează la punctul 52 din hotărârea atacată, care a fost stabilită în contextul primelor cauze privind terorismul, deși nu s‑a furnizat niciun motiv pentru a justifica o includere într‑o listă de persoane, de entități și de organisme care fac obiectul unor măsuri restrictive, și că, în aceste împrejurări, termenii „motive” și „elemente” erau interschimbabili. În speță, actele conțineau motive, cu toate că nimic nu justifica comunicarea propunerilor de adoptare a unor măsuri restrictive care, în orice caz, nu aduceau nicio valoare adăugată.
În ceea ce privește elementele care nu figurau în expunerea de motive a Consiliului, nici acestea nu ar trebui să fie comunicate separat, întrucât nu se poate prezuma din oficiu că Consiliul s‑a servit de acestea în calitate de motive și de elemente de probă. Potrivit Consiliului, Tribunalul ar fi trebuit să aplice jurisprudența pe care a citat‑o la punctul 53 din hotărârea atacată, potrivit căreia, atunci când motivele sunt suficient de precise, Consiliul este obligat să permită accesul la toate documentele administrative neconfidențiale privind măsura în cauză numai la cererea părții interesate (Hotărârea Bank Melli Iran/Consiliul,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, punctul
).
Făcând referire la punctul 111 din Hotărârea Comisia și alții/Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P și C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
), Regatul Unit arată că, în ceea ce privește listele de entități care fac obiectul unor măsuri restrictive, doar expunerea de motive referitoare la includerea în asemenea liste furnizate de Consiliu trebuia divulgată, iar nu propunerile de includere a entităților vizate.
Bank Saderat Iran achiesează la argumentul Tribunalului. Ea arată că, în ceea ce privește al doilea motiv, al treilea și al patrulea motiv nu pot să îl clarifice.
Bank Saderat Iran arată că Consiliul era obligat să furnizeze propunerile de includere în listele menționate chiar la data acestei includeri sau la scurt timp după, întrucât era vorba despre singurele elemente care compuneau dosarul. În ceea ce privește afirmația Consiliului potrivit căreia nu era de nicio utilitate pentru Bank Saderat Iran să obțină aceste propuneri de includere, Bank Saderat Iran răspunde că nu este de competența Consiliului să aprecieze elementele dosarului care pot fi relevante pentru un reclamant. Ar fi contrar dreptului la apărare să se permită Consiliului să efectueze alegerea elementelor din dosar care trebuie reținute.
Bank Saderat Iran contestă argumentul potrivit căruia jurisprudența rezultată din Hotărârea Bank Melli Iran/Consiliul (
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
) ar fi trebuit să fie aplicată în speță, întrucât nu dispunea de informații suficient de precise care să îi permită să își prezinte în mod util punctul de vedere în legătură cu elementele reținute împotriva sa. Aceasta subliniază că atât Tribunalul, cât și Consiliul s‑au întemeiat pe faptul că propunerile de includere în listele entităților care fac obiectul unor măsuri restrictive constituiau dovezi, deși nu era cazul.
Aprecierea Curții
Potrivit unei jurisprudențe constante, obligația de a motiva un act cauzator de prejudiciu, care constituie un corolar al principiului respectării dreptului la apărare, are ca scop, pe de o parte, să furnizeze persoanei interesate indicații suficiente pentru a afla dacă actul este bine fundamentat sau dacă este, eventual, afectat de un viciu care permite contestarea validității sale în fața instanței Uniunii și, pe de altă parte, să dea posibilitatea acestei instanțe să își exercite controlul asupra legalității actului respectiv (a se vedea Hotărârea Consiliul/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, punctul
și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Consiliul/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punctul
).
Motivarea impusă la articolul 296 TFUE trebuie să fie adaptată naturii actului în discuție și contextului în care actul a fost adoptat. Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei, în special de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de interesul destinatarilor sau al altor persoane vizate în mod direct și individual de actul respectiv de a primi explicații. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, întrucât caracterul suficient al unei motivări trebuie apreciat nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în raport cu contextul său, precum și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă (a se vedea Hotărârea Consiliul/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, punctul
și jurisprudența citată). Un act cauzator de prejudiciu este suficient motivat atunci când intervine într‑un context cunoscut de persoana interesată, care îi permite acesteia să înțeleagă semnificația măsurii adoptate în privința sa (Hotărârea Consiliul/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punctul
, precum și Hotărârea Consiliul/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punctul
).
În ceea ce privește măsurile restrictive, fără a merge până la a se impune să se răspundă în mod detaliat la observațiile făcute de persoana vizată, obligația de motivare prevăzută la articolul 296 TFUE presupune în orice împrejurări, inclusiv atunci când motivarea actului Uniunii corespunde unor motive expuse de un organ internațional, ca motivarea respectivă să identifice considerațiile individuale, specifice și concrete pentru care autoritățile competente apreciază că persoana vizată trebuie să facă obiectul unor asemenea măsuri. Instanța Uniunii trebuie, așadar, să verifice în special caracterul suficient de precis și de concret al motivelor invocate (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia și alții/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P și C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punctele
și
, precum și Hotărârea Consiliul/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punctul
).
În speță, la examinarea celui de al doilea motiv, Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept, întrucât Consiliul nu a afirmat în fața sa că al doilea, al treilea și al patrulea motiv trebuiau interpretate împreună.
În orice caz, chiar presupunând, după cum susține Consiliul, că al doilea motiv menționat ar fi trebuit înțeles în lumina celui de al treilea și a celui de al patrulea motiv, o coroborare a motivelor respective nu ar permite Bank Saderat Iran să afle în mod concret ce servicii bancare a furnizat aceasta și căror entități „care realizează achiziții în numele programelor nucleare și de rachete balistice ale Iranului”, dintre care unele sunt „desemnate în Rezoluția 1737 (2006) […]”. În aceste condiții, nu se poate reproșa Tribunalului că a concluzionat la punctul 73 din hotărârea atacată că al doilea motiv de includere în listele menționate este prea vag.
În sfârșit, în ceea ce privește accesul la dosar, în mod întemeiat a considerat Tribunalul la punctele 77, 83 și 102 din hotărârea atacată că Consiliul era obligat să se asigure, înainte de adoptarea măsurilor restrictive, că elementele reținute împotriva Bank Saderat Iran puteau să îi fie comunicate în timp util pentru ca aceasta să își poată prezenta în mod util punctul de vedere și că comunicarea tardivă a celor trei propuneri de adoptare a măsurilor restrictive încălca dreptul la apărare al reclamantei și dreptul său la protecție jurisdicțională efectivă și, în consecință, afecta legalitatea Deciziei 2010/413, a Regulamentului de punere în aplicare nr. 668/2010, a Deciziei 2010/644 și a Regulamentului nr. 961/2010, în măsura în care aceste acte priveau Bank Saderat Iran.
Cu privire la viciile care afectează examinarea efectuată de Consiliu
Hotărârea atacată
Tot în cadrul primului motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare, a dreptului la apărare și a dreptului la protecție jurisdicțională efectivă, Tribunalul sintetizează un argument al Bank Saderat Iran astfel:
„91 Reclamanta susține că Consiliul nu a efectuat o adevărată examinare a împrejurărilor speței, acesta limitându‑se să adopte propunerile prezentate de statele membre. Acest viciu ar afecta atât examinarea prealabilă adoptării măsurilor restrictive care o vizează, cât și reexaminarea periodică a acelorași măsuri.”
Tribunalul a statuat după cum urmează:
„95
În speță, pe de o parte, dosarul nu conține niciun indiciu care să sugereze că Consiliul a verificat pertinența și temeinicia elementelor referitoare la reclamantă care i‑au fost furnizate anterior adoptării Deciziei 2010/413 și a Regulamentului de punere în aplicare nr. 668/2010. Dimpotrivă, indicarea eronată, în aceste acte, a nivelului participării statului iranian la capitalul reclamantei, a cărei inexactitate nu este contestată de Consiliu, tinde să demonstreze că nu a avut loc nicio verificare în acest sens.
Pe de altă parte, reiese din cuprinsul punctelor 84-86 de mai sus că, la momentul adoptării actelor [în litigiu] ulterioare, Consiliul a reexaminat împrejurările speței în lumina observațiilor reclamantei, din moment ce a rectificat mențiunea privind participarea statului iranian la capitalul acesteia din urmă și s‑a exprimat cu privire la argumentația reclamantei referitoare la activitățile privind acreditivele.
[…]
În aceste împrejurări, urmează ca argumentele reclamantei referitoare la viciile de care ar fi afectată examinarea efectuată de Consiliu să fie admise în ceea ce privește Decizia 2010/413 și Regulamentul de punere în aplicare nr. 668/2010 și să fie respinse în rest.”
La punctul 100 din hotărârea atacată, Tribunalul a concluzionat că, la adoptarea Deciziei 2010/413 și a Regulamentului de punere în aplicare nr. 668/2010, Consiliul nu a respectat obligația de a examina pertinența și temeinicia informațiilor și a probelor privind reclamanta care i‑au fost furnizate, determinând astfel nelegalitatea actelor menționate.
Argumentele părților
Consiliul, susținut de Comisie, apreciază că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat necesară, la punctele 94 și 95 din hotărârea atacată, prezența în dosar a unor indicii care să demonstreze că Consiliul a verificat elementele care i‑au fost prezentate. Acesta subliniază că nu este posibil să se determine indiciile care trebuie prezentate pentru a dovedi că această verificare a fost efectiv realizată de membrii Consiliului și, pe de altă parte, că anumite elemente proveneau din surse confidențiale la care nu au acces toți membrii Consiliului.
Bank Saderat Iran arată că principiul juridic potrivit căruia Consiliul ar trebui să aprecieze pertinența și temeinicia informațiilor și a elementelor de probă care îi sunt prezentate nu este contestat. Ea apreciază că Tribunalul avea dreptul să invoce lipsa oricărei dovezi, în ceea ce privește faptul că Consiliul ar fi efectuat o verificare adecvată, în sprijinul concluziei sale potrivit căreia acesta nu a procedat astfel. Ea arată de asemenea că Consiliul recunoaște că nu a efectuat nicio verificare a pretențiilor cuprinse în propunerile care i‑au fost adresate privind desemnarea Bank Saderat Iran ca entitate care face obiectul unor măsuri restrictive tocmai pentru că nu avea acces la elementele de probă subiacente, considerate confidențiale.
Aprecierea Curții
Din hotărârea atacată rezultă că Bank Saderat Iran a fost inclusă în lista entităților care fac obiectul unor măsuri restrictive prin adoptarea Deciziei 2010/413 și a Regulamentului de punere în aplicare nr. 668/010 doar pe baza propunerilor de includere prezentate de statele membre. Cu toate acestea, Tribunalul nu demonstrează în ce mod acest element poate constitui una dintre cauzele de anulare prevăzute la articolul 263 TFUE.
Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 95 din concluzii, nu reiese că verificarea pertinenței și a temeiniciei elementelor care o privesc pe reclamantă și care au fost prezentate Consiliului înainte de adoptarea Deciziei 2010/413 și a Regulamentului de a punere în aplicare nr. 668/2010 ar putea constitui o normă fundamentală de procedură referitoare la adoptarea acestor acte a cărei nerespectare ar putea atrage nelegalitatea acestora. Tribunalul nu a stabilit că o asemenea normă ar fi prevăzută de Tratatul FUE sau de un act de drept derivat.
Tribunalul nu a stabilit nici în ce măsură acest element ar putea contribui la încălcarea obligației de motivare, a dreptului la apărare al Bank Saderat Iran sau a dreptului său la protecție jurisdicțională efectivă, invocate de Bank Saderat Iran în primul motiv formulat, sau a oricărei alte norme de drept.
Întrucât Tribunal nu a demonstrat că vreuna dintre cauzele de anulare prevăzute la articolul 263 TFUE afecta validitatea Deciziei 2010/413 și a Regulamentului de punere în aplicare nr. 668/2010 ca urmare a neverificării pertinenței și a temeiniciei elementelor care o privesc pe reclamantă, este necesar să se constate că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat la punctul 94 din hotărârea atacată că, la adoptarea unui prim act prin care se stabilesc măsuri restrictive împotriva entităților care ar fi implicate în proliferarea nucleară, Consiliul are obligația să examineze pertinența și temeinicia informațiilor și a probelor care îi sunt furnizate de un stat membru sau de Înaltul Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate. În consecință, Tribunalul a săvârșit aceeași eroare de drept atunci când a concluzionat la punctul 100 din hotărârea atacată că Consiliul, la adoptarea Deciziei 2010/413 și a Regulamentului de punere în aplicare nr. 668/2010, nu a respectat obligația de a examina pertinența și temeinicia informațiilor și a probelor privind reclamanta care i‑au fost furnizate, determinând astfel nelegalitatea actelor menționate.
Cu privire la eroarea vădită de apreciere
Hotărârea atacată
La punctul 106 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că, ținând seama de viciul de motivare care afectează cel de al doilea motiv invocat de Consiliu în privința reclamantei, trebuia ca verificarea să se limiteze la temeinicia primului, a celui de al treilea, a celui de al patrulea și a celui de al cincilea motiv invocate.
La punctul 107 din hotărârea menționată, acesta a statuat că primul motiv, potrivit căruia Bank Saderat Iran ar fi o bancă deținută în proporție de 94 % de statul iranian, se bazează pe o constatare de fapt eronată și, prin urmare, nu poate justifica măsurile restrictive adoptate în privința reclamantei prin Decizia 2010/413 și prin Regulamentul de punere în aplicare nr. 668/2010.
În ceea ce privește al patrulea motiv referitor la Mesbah Energy Company, Tribunalul a statuat la punctul 109 din aceeași hotărâre că Consiliul nu a prezentat niciun element de probă sau informație pentru a demonstra că astfel de servicii au fost furnizate, ba chiar că reclamanta cunoștea implicarea în proliferarea nucleară a Mesbah Energy Company, care nu făcea încă obiectul unor măsuri restrictive în anul 2003.
La punctul 110 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat că aceeași constatare se aplică celui de al cincilea motiv, în măsura în care este avută în vedere legalitatea Deciziei 2011/783, a Regulamentului de punere în aplicare nr. 1245/2011 și a Regulamentului nr. 267/2012. Astfel, deși reclamanta contestă că a furnizat servicii financiare Sanam Industria Group după adoptarea unor măsuri restrictive în privința acesteia din urmă, Consiliul nu prezintă niciun element pentru a dovedi contrariul sau pentru a dovedi că reclamanta era la curent cu implicarea Sanam Industria Group în proliferarea nucleară, chiar înainte de adoptarea unor măsuri restrictive față de aceasta din urmă.
În ceea ce privește al treilea motiv, reclamanta nu a contestat că DIO și IEI participau la proliferarea nucleară, ci că serviciile pe care aceasta le‑a furnizat acestor entități justificau adoptarea măsurilor restrictive care o vizau. În această privință, reclamanta a susținut, în esență, că serviciile menționate erau servicii bancare curente prestate în trecut în contextul gestionării unor acreditive de export, emise de bănci terțe, și că acestea nu priveau tranzacții legate de proliferarea nucleară. Pentru a verifica temeinicia acestor argumente, Tribunalul a solicitat Consiliului să îi comunice informații detaliate privind acreditivele gestionate de reclamantă pentru DIO și pentru IEI. Întrucât Consiliul nu a prezentat elemente ca răspuns la solicitarea Tribunalului, acesta a apreciat la punctul 116 din hotărârea atacată că imposibilitatea de a verifica temeinicia argumentelor reclamantei era cauzată de nerespectarea de către Consiliu a obligației sale de a prezenta elementele de probă și informațiile relevante.
Având în vedere aceste elemente, Tribunalul a constatat la punctul 116 din hotărârea atacată că al doilea motiv trebuia să fie admis.
Argumentele părților
În ceea ce privește al patrulea motiv, referitor la acreditivele pentru societatea Mesbah Energy Company, Consiliul arată că Tribunalul nu a ținut seama în mod corespunzător de natura clandestină a activităților, astfel încât elementele de probă provin din surse confidențiale și nu pot fi comunicate în toate cazurile. Acesta subliniază de asemenea principiul încrederii reciproce între statele membre și instituții, precum și principiul cooperării loiale. Consiliul arată, în plus, că, potrivit jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului, nu există un drept absolut la divulgarea elementelor de probă. Dacă un asemenea principiu se aplică acuzațiilor în materie penală, el se aplică
a fortiori
măsurilor restrictive în cauză care sunt măsuri asigurătorii.
În ceea ce privește al treilea motiv, referitor la gestionarea, în luna martie 2009, a unor acreditive pentru DIO, menționată în Rezoluția 1737 (2006), și pentru IEI, menționată în Decizia 2008/475, Consiliul constată că Bank Saderat Iran nu a contestat existența gestionării, însă a susținut că era vorba despre servicii bancare curente în cadrul unor credite la export. Susținut de Regatul Unit, acesta arată că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a apreciat că Consiliul ar fi trebuit să comunice informații detaliate privind aceste acreditive. Consiliul apreciază că gestionarea lor era suficientă în sine pentru a justifica măsurile restrictive împotriva Bank Saderat Iran. El amintește în această privință că mai multe dispoziții precum articolul 1 alineatul (4) și articolul 15 alineatul (1) din Decizia 2010/413, articolul 4 din Regulamentul nr. 267/2012, punctul 7 din RCSONU 1737 (2006) și punctul 5 din RCSONU 1747 (2007) interzic exportul din Iran și, în special, cumpărarea din Iran sau transportul din Iran de materii care presupun un risc de proliferare, inclusiv în alte țări, precum și de arme și de armamente, astfel încât este eronat să se presupună că niște acreditive care permit exporturi de către DIO și IEI nu ar avea nicio legătură cu activitățile nucleare ale Republicii Islamice Iran. Consiliul consideră că Tribunalul a înlocuit în mod eronat aprecierea Consiliului cu privire la oportunitate cu propria apreciere în ceea ce privește faptele care justifică impunerea unui îngheț al fondurilor cu titlu de măsură conservatorie, încălcându‑și astfel propria jurisprudență (a se vedea în acest sens Hotărârea People’s Mojahedin Organization of Iran/Consiliul,
T‑256/07
,
EU:T:2008:461
, punctul
).
Regatul Unit subliniază că Bank Saderat Iran este o bancă iraniană foarte importantă, care ocupă o poziție centrală în Iran, ceea ce îi permite să furnizeze sprijin activităților nucleare care presupun un risc de proliferare. Ea se află, în esență, sub controlul guvernului Iranului și există temerea că aceasta poate, având în vedere poziția sa, să furnizeze un asemenea sprijin. Pentru Regatul Unit, acest fapt justifica măsurile conservatorii ținând seama de obiectivul legitim și foarte important de a face presiune asupra Iranului pentru ca acest stat să pună capăt activităților sale nucleare care prezintă un risc de proliferare, în vederea menținerii păcii și a securității. Deciziile de această natură ar intra în sfera puterii de apreciere a Consiliului.
Comisia arată că activitățile Bank Saderat Iran trebuie văzute într‑o perspectivă globală și nu pot fi examinate drept tranzacții individuale scoțându‑le din context. Aceasta amintește că includerea Bank Saderat Iran a fost avută în vedere de Consiliul de Securitate.
Includerea băncilor în liste se explică prin nevoia Iranului de a utiliza serviciile bancare pentru importul de uraniu, de tehnologie și de alte materiale. Potrivit Comisiei, excluderea unei bănci precum Bank Saderat Iran de pe una dintre principalele piețe financiare în care se efectuează acest tip de tranzacții este legată în mod rațional de obiectivul comunității internaționale de a preveni dezvoltarea și proliferarea armelor nucleare. Consiliul nu ar trebui să fie obligat să dovedească că serviciile și tranzacțiile aflate în discuție în mod concret erau „direct” legate de proliferarea nucleară, astfel cum aparent dorește Tribunalul. Ar fi suficient ca entitatea care urmează a fi inclusă să furnizeze servicii unor terți precum, în speță, DIO și IEI, cunoscute pentru participarea la proliferarea nucleară.
Bank Saderat Iran contestă argumentele prezentate de Consiliu, de Comisie și de Regatul Unit.
Aprecierea Curții
Argumentul Consiliului are ca obiect doar aprecierea de către Tribunal a temeiniciei celui de al treilea și a celui de al patrulea motiv.
În ceea ce privește elementele reținute pentru a justifica includerea Bank Saderat Iran în listele menționate și dovada temeiniciei acestei includeri, trebuie amintit că efectivitatea controlului jurisdicțional garantat la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene impune în special ca instanța Uniunii să se asigure că decizia, care are o aplicabilitate individuală pentru persoana sau pentru entitatea în cauză, se întemeiază pe o bază factuală suficient de solidă. Aceasta presupune verificarea faptelor invocate în expunerea de motive pe care se bazează decizia menționată, astfel încât controlul jurisdicțional să nu se limiteze la aprecierea verosimilității abstracte a motivelor invocate, ci să privească aspectul dacă respectivele motive – sau cel puțin unul dintre ele, considerat suficient în sine pentru susținerea deciziei în cauză – sunt întemeiate (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia și alții/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P și C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punctul
, Hotărârea Consiliul/Fulmen și Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, punctul
, Hotărârea Consiliul/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punctul
, Hotărârea Anbouba/Consiliul,
C‑605/13 P
,
EU:C:2015:248
, punctul
, Hotărârea Anbouba/Consiliul,
C‑630/13 P
,
EU:C:2015:247
, punctul
, Hotărârea Ipatau/Consiliul,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
, punctul
, precum și Hotărârea Consiliul/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punctul
).
În acest scop, instanța Uniunii are sarcina să procedeze la această examinare solicitând, dacă este cazul, autorității competente a Uniunii să prezinte informații sau elemente de probă, confidențiale sau neconfidențiale, relevante pentru efectuarea unei asemenea examinări (a se vedea Hotărârea Comisia și alții/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P și C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punctul
, Hotărârea Consiliul/Fulmen și Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, punctul
, precum și Hotărârea Consiliul/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punctul
).
În cazul în care autoritatea competentă a Uniunii se află în imposibilitatea de a da curs cererii formulate de instanța Uniunii, aceasta din urmă trebuie să se întemeieze doar pe elementele care i‑au fost comunicate (a se vedea Hotărârea Commisia și alții/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P și C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punctul
, Hotărârea Consiliul/Fulmen și Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, punctul
, precum și Hotărârea Consiliul/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punctul
).
În ceea ce privește al patrulea motiv, referitor la Mesbah Energy Company, Consiliul nu contestă că nu a prezentat niciun element de probă, astfel cum a constatat Tribunalul la punctul 109 din hotărârea atacată. În schimb, arată că dovezile privind sprijinul adus de Bank Saderat Iran activităților nucleare ale Republicii Islamice Iran provin din surse confidențiale a căror divulgare ar permite identificarea persoanelor care le‑au furnizat, ceea ce ar pune în pericol în special viața și securitatea acestor persoane.
În această privință, trebuie constatat că acest argument est invocat pentru prima dată în stadiul recursului. Or, conform unei jurisprudențe constante, a permite unei părți să invoce pentru prima dată în fața Curții un motiv și argumente pe care nu le‑a invocat în fața Tribunalului ar echivala cu a o autoriza să sesizeze Curtea, a cărei competență în materie de recurs este limitată, cu un litigiu mai extins decât cel cu care a fost învestit Tribunalul. În cadrul unui recurs, competența Curții este, prin urmare, limitată la aprecierea soluției legale date cu privire la motivele și la argumentele dezbătute în fața primelor instanțe (Hotărârea Suedia și alții/API și Comisia,
C‑514/07 P, C‑528/07 P și C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În consecință, argumentul întemeiat pe confidențialitatea probelor este inadmisibil.
Având în vedere aceste elemente, Tribunalul a concluzionat la punctul 109 din hotărârea atacată, fără a săvârși o eroare de drept, că al patrulea motiv nu poate justifica adoptarea unor măsuri restrictive în privința Bank Saderat Iran.
În ceea ce privește al treilea motiv, Tribunalul a considerat, având în vedere lipsa de informații detaliate privind acreditivele gestionate de Bank Saderat Iran pentru DIO și pentru IEI, că era în imposibilitatea de a verifica temeinicia argumentelor Bank Saderat Iran. Este necesar să se respingă argumentele formulate de Consiliu, de Comisie și de Regatul Unit, care se întemeiază pe articolul 1 alineatul (4) și pe articolul 15 alineatul (1) din Decizia 2010/413, pe articolul 4 din Regulamentul nr. 267/2012, precum și pe punctele 5, 7 și 14 din RCSONU 1737 (2006), 1747 (2007) și 1929 (2010), pentru a demonstra că gestionarea de către Bank Saderat Iran a acreditivelor la export pentru DIO și pentru IEI constituie în sine un sprijin furnizat activităților nucleare ale Republicii Islamice Iran care presupun un risc de proliferare nucleară. Întrucât Consiliul nu a adus nicio probă în fața Tribunalului pentru a demonstra că aceste acreditive priveau bunuri al căror export din Iran era interzis în conformitate cu dispozițiile actelor și rezoluțiilor citate anterior, el nu a demonstrat astfel că serviciile furnizate DIO și IEI de Bank Saderat Iran constituiau un astfel de sprijin. În consecință, fără a săvârși o eroare de drept, Tribunalul a concluzionat la punctul 116 din hotărârea atacată că era necesar să fie admis al doilea motiv.
Rezultă că trebuie respinsă argumentația Consiliului privind aprecierea de către Tribunal a temeiniciei celui de al patrulea și a celui de al treilea motiv.
Cu privire la concluziile care trebuie desprinse din examinarea recursului principal
Din examinarea recursului rezultă că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept care a afectat raționamentul său atunci când a concluzionat la punctul 100 din hotărârea atacată că Consiliul, la adoptarea Deciziei 2010/413 și a Regulamentului de punere în aplicare nr. 668/2010, nu a respectat obligația de a examina pertinența și temeinicia informațiilor și a probelor privind Bank Saderat Iran care i‑au fost furnizate. Este necesar însă să se verifice dacă dispozitivul acestei hotărâri poate fi menținut în temeiul motivelor hotărârii menționate care nu sunt afectate de erori de drept.
Din hotărârea atacată rezultă că Tribunalul a anulat actele în litigiu în temeiul mai multor motive coroborate.
Astfel, deși Tribunalul a considerat în mod eronat la punctul 100 din hotărârea atacată, că viciul care afecta decizia Consiliului justifica anularea Deciziei 2010/413 și a Regulamentului de punere în aplicare nr. 668/2010, în ceea ce privește Bank Saderat Iran, acesta a anulat aceleași acte la punctul 102 din hotărârea atacată, însă pentru alte vicii, fără ca Curtea să fi constatat o eroare de drept în această privință. Prin urmare, viciul constatat la punctul 100 din hotărârea atacată nu afectează dispozitivul acestei hotărâri.
Din toate aceste considerații rezultă că recursul principal trebuie respins.
Cu privire la recursul incident
Bank Saderat Iran prezintă două motive în susținerea recursului incident. Primul motiv se întemeiază pe lipsa temeiniciei actelor în litigiu. Al doilea motiv se referă la efectul în timp al hotărârii atacate.
Cu privire la primul motiv, referitor la lipsa temeiniciei actelor în litigiu
Argumentele părților
Prin intermediul primului motiv, Bank Saderat Iran susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când s‑a întemeiat, la punctul 95 din hotărârea atacată, pe ipoteza eronată potrivit căreia informațiile de care dispunea Consiliul constituiau în drept probe a căror pertinență și temeinicie puteau fi examinate de Consiliu. Or, dosarul nu ar fi conținut niciun element de probă, astfel încât o examinare a elementelor de probă ar fi fost prin definiție imposibilă. Tribunalul ar fi trebuit să anuleze actele inițiale, precum și actele succesive exclusiv pe acest temei.
Comisia consideră că primul motiv nu este fondat.
Aprecierea Curții
În ceea ce privește primul motiv, este necesar să se arate că, în conformitate cu articolul 169 alineatul (1) și cu articolul 178 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, orice recurs, fie că este principal sau incident, poate avea ca obiect doar anularea, în tot sau în parte, a deciziei Tribunalului.
În speță, Bank Saderat Iran a obținut, la Tribunal, anularea desemnărilor în discuție în conformitate cu concluziile acțiunii sale. Primul motiv formulat de aceasta în cadrul recursului incident nu urmărește, în realitate, decât înlocuirea motivelor fără ca această înlocuire să justifice o anulare, fie și în parte, a deciziei Tribunalului. Prin urmare, primul motiv formulat în cadrul recursului incident trebuie respins ca inadmisibil.
Cu privire la al doilea motiv, referitor la efectul în timp al hotărârii atacate
Argumentele părților
Prin intermediul celui de al doilea motiv, Bank Saderat Iran susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a stabilit, la punctele 121-124 din hotărârea atacată, că al doilea paragraf al articolului 60 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene se aplică actelor în litigiu care au forma unui regulament. Potrivit acesteia, o desemnare individuală care constituie, cum este cazul în speță, o decizie individuală sub forma unui regulament nu ar trebui considerată ca făcând parte dintr‑un regulament în sensul articolului 60 al doilea paragraf din statutul menționat. În consecință, anularea desemnării Bank Saderat Iran în actele în litigiu ar fi trebuit să producă efecte imediate. Ea menționează, în această privință, jurisprudența referitoare la regulamentele antidumping și faptul că desemnările sunt notificate individual persoanelor și entităților.
Consiliul și Comisia arată că al doilea motiv nu este fondat.
Aprecierea Curții
Rezultă din articolul 60 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene că recursul nu are efect suspensiv. Al doilea paragraf al acestui articol prevede însă că, prin derogare de la articolul 280 TFUE, deciziile Tribunalului care anulează un regulament intră în vigoare numai după expirarea termenului în care poate fi introdus un recurs sau, dacă un recurs a fost introdus în acest termen, de la data respingerii acestuia.
Astfel cum a statuat Curtea, regulamentele care impun înghețarea de fonduri ale unor persoane și ale unor entități desemnate se aseamănă, în același timp, atât cu actele cu aplicabilitate generală, în măsura în care interzic unei categorii de destinatari determinați în mod general și abstract printre altele să pună fonduri și resurse economice la dispoziția persoanelor și a entităților ale căror nume figurează pe listele cuprinse în anexele la acestea, cât și cu o serie de decizii individuale cu privire la persoanele și la entitățile respective (a se vedea în acest sens Hotărârea Kadi și Al Barakaat International Foundation/Consiliul și Comisia,
C‑402/05 P și C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, punctele
-
, precum și Hotărârea Gbagbo și alții/Consiliul,
C‑478/11 P-C‑482/11 P
,
EU:C:2013:258
, punctul
).
Natura individuală a acestor acte permite, potrivit articolului 275 al doilea paragraf și articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, persoanelor fizice și juridice să se adreseze instanței Uniunii (Hotărârea Gbagbo și alții/Consiliul,
C‑478/11 P-C‑482/11 P
,
EU:C:2013:258
, punctul
). Cu toate acestea, împrejurarea că persoanele și entitățile care fac obiectul măsurilor restrictive impuse prin regulamentul în litigiu sunt desemnate în mod nominal, astfel încât acestea apar ca fiind vizate în mod direct și individual de acesta, în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, nu implică faptul că acest act nu ar avea o aplicabilitate generală în sensul articolului 288 al doilea paragraf TFUE și că nu ar trebui să fie calificat drept „regulament” (Hotărârea Kadi și Al Barakaat International Foundation/Consiliul și Comisia,
C‑402/05 P
și Hotărârea
C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, punctul
).
În speță, astfel cum Tribunalul a statuat la punctul 123 din hotărârea atacată, Regulamentul nr. 267/2012, inclusiv anexa IX la acesta, are natura unui regulament din moment ce articolul 51 al doilea paragraf din regulamentul menționat prevede că acesta este obligatoriu în toate elementele sale și că se aplică direct în toate statele membre, ceea ce corespunde efectelor unui regulament, astfel cum sunt prevăzute la articolul 288 TFUE.
Prin urmare, Tribunalul a statuat la punctul 124 din hotărârea atacată, fără a săvârși o eroare de drept, că articolul 60 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene este aplicabil în speță.
În consecință, recursul incident trebuie respins.
Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
Articolul 138 alineatul (1) din același regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, prevede că partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
În recursul principal, întrucât Bank Saderat Iran a solicitat obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată, iar acesta a căzut în pretenții, este necesar ca acesta să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de Bank Saderat Iran în cadrul celor două proceduri.
În recursul incident, întrucât Consiliul a solicitat obligarea Bank Saderat Iran la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta a căzut în pretenții, este necesar ca aceasta să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de Consiliu.
Articolul 140 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, prevede că statele membre și instituțiile care au intervenit în litigiu suportă propriile cheltuieli de judecată.
Regatul Unit și Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată efectuate în cele două proceduri.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară și hotărăște:

1)
Respinge recursul.

2)
Respinge recursul incident.

3)
Consiliul Uniunii Europene suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de Bank Saderat Iran în cadrul celor două proceduri, cu excepția cheltuielilor de judecată aferente recursului incident.

4)
Bank Saderat Iran suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de Consiliul Uniunii Europene aferente recursului incident.

5)
Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord și Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată efectuate în cadrul celor două proceduri.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.