CELEX: 62017CJ0103
Előzetes döntéshozatal
Az adójogszabályok harmonizálása
92/12/EGK irányelv
A 3. cikk (2) bekezdése
2003/96/EK irányelv
3. és 18. cikk
Az energiatermékek és a villamos energia adóztatása
Jövedéki adók
Egyéb közvetett adó fennállása
Feltételek
A villamosenergia‑közszolgáltatási hozzájárulást előíró nemzeti szabályozás
A »különleges cél« fogalma
A minimális adómérték betartása

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a jövedékiadó‑köteles termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről és e termékek tartásáról, szállításáról és ellenőrzéséről szóló, 1992. február 25‑i 92/12/EGK tanácsi irányelv (
HL 1992. L 76., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 179. o.) 3. cikke (2) bekezdésének, valamint az energiatermékek és a villamos energia közösségi adóztatási keretének átszervezéséről szóló, 2003. október 27‑i 2003/96/EK tanácsi irányelv (
HL 2003. L 283., 51. o.
, magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 405. o.; helyesbítés:
HL 2017. L 5., 23. o.
) 3. és 18. cikkének az értelmezésére irányul.
E kérelmet a Messer France SAS, korábban Praxair és a Premier ministre (miniszterelnök, Franciaország), a Commission de régulation de l’énergie (villamosenergia‑ügyi szabályozási bizottság, Franciaország), a ministre de l’Économie et des Finances (gazdasági és pénzügyminiszter, Franciaország) és a ministre de l’Environnement, de l’Énergie et de la Mer (környezetvédelmi, az energiáért felelős és tengerügyi miniszter, Franciaország) között, az e társaság által 2005 és 2009 között megfizetett villamosenergia‑közszolgáltatási hozzájárulás (a továbbiakban: hozzájárulás) visszatérítése tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 92/12 irányelv
A 92/12 irányelv harmadik preambulumbekezdése a következőt mondja ki:
„[M]ivel meg kell határozni a jövedéki termék fogalmát; mivel csak a [helyesen: minden tagállamban] ilyenként kezelt termékre vonatkozhatnak a közösségi rendelkezések; mivel az ilyen termékre egyéb, egyedi célú közvetett adók is vonatkozhatnak; mivel egyéb közvetett adók fenntartása vagy bevezetése nem eredményezhet határátlépési formalitásokat”.
Ezen irányelv 3. cikke a következőképpen rendelkezett:
„(1)   Ezen irányelv közösségi szinten a megfelelő irányelvek által meghatározott következő termékekre vonatkozik:
–
ásványolajok,
–
alkohol és alkoholtartalmú italok,
–
dohánygyártmányok.
(2)   Az (1) bekezdésben felsorolt termékekre különleges célú közvetett adók is kivethetők, amennyiben azon adók megfelelnek a jövedéki adó és a hozzáadottérték‑adó [(héa)] esetében alkalmazandó, az adóalap meghatározására, az adó kiszámítására, az adó felszámíthatóságára és ellenőrzésére vonatkozó adószabályoknak.
[…]”
Az említett irányelv 6. cikke szerint:
„(1)   A jövedéki adó a szabadforgalomba [helyesen: fogyasztásra vagy felhasználásra] bocsátáskor vethető ki vagy olyan hiány megállapítása esetén, amely a 14. cikk (3) bekezdése értelmében jövedékiadó‑köteles.
[…]”
A 92/12 irányelvet 2010. április 1‑jével hatályon kívül helyezte a jövedéki adóra vonatkozó általános rendelkezésekről és a 92/12/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. december 16‑i 2008/118/EK tanácsi irányelv (
HL 2009. L 9., 12. o.
).
A 2003/96 irányelv
A 2003/96 irányelv 1. cikke a következőket írja elő:
„A tagállamok ezen irányelvvel összhangban adót állapítanak meg az energiatermékekre és a villamos energiára.”
Ezen irányelv 3. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A [92/12 irányelvben] szereplő »ásványolajokra« vagy »jövedéki adóra« történő hivatkozásokat, amennyiben azokat ásványolajokra kell alkalmazni, úgy kell értelmezni, hogy azok kiterjednek az ezen irányelv 2. cikkében és 4. cikke (2) bekezdésében említett valamennyi energiatermékre, villamos energiára és nemzeti közvetett adóra.”
Az említett irányelv 4. cikke a következőket írja elő:
„(1)   Azon adómértékek, amelyeket a tagállamoknak a 2. cikkben felsorolt energiatermékekre és villamos energiára alkalmaznak, nem lehetnek kisebbek, mint az ezen irányelvben előírt minimum [helyesen: minimális] adómértékek.
(2)   Ezen irányelv alkalmazásában »adómérték« a szabadforgalomba [helyesen: fogyasztásra vagy felhasználásra] bocsátás időpontjában az energiatermékek és a villamos energia mennyiségére közvetlenül vagy közvetetten számított összes közvetett adó (kivéve [héa]) tekintetében megállapított teljes teher.”
Ugyanezen irányelv 18. cikkének (10) bekezdése értelmében:
„A Francia Köztársaság 2009. január 1‑jéig teljes vagy részleges mentességet vagy kedvezményt alkalmazhat az állam, a regionális és helyi önkormányzati szervek vagy egyéb közjogi intézmények által hatóságként végzett tevékenységek vagy ügyletek tekintetében felhasznált energiatermékekre és villamos energiára.
A Francia Köztársaság átmeneti időszakot alkalmazhat 2009. január 1‑jéig, hogy jelenlegi villamosenergia‑adórendszerét az ezen irányelvben meghatározott rendelkezésekhez igazítsa. Ezen időszak alatt a villamos energia jelenlegi helyi adóztatás teljes mértékének átlagát kell figyelembe venni annak kiértékelésénél, hogy az ezen irányelvben előírt minimummértékeket [helyesen: minimális mértéket] betartják‑e.”
A 2003/96 irányelv 28. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőket írja elő:
„(1)   A tagállamok elfogadják és kihirdetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek 2003. december 31‑ig megfeleljenek. Erről haladéktalanul tájékoztatják a Bizottságot.
(2)   Ezeket a rendelkezéseket 2004. január 1‑jétől alkalmazzák, kivéve a 16. cikkben és a 18. cikk (1) bekezdésében meghatározott rendelkezéseket, amelyeket a tagállamok 2003. január 1‑jétől alkalmazhatnak.”
A nemzeti jog
A loi n
o
2000–108, du 10 février 2000, relative à la modernisation et au développement du service public de l’électricité (a villamos energia közszolgáltatásának modernizációjáról és fejlesztéséről szóló, 2000. február 10‑i 2000‑108. törvény) (a JORF 2000. február 11‑i száma, 2143. o.) 1. cikke előírta:
„A villamos energia közszolgáltatás célja a belföldi villamosenergia‑ellátás biztosítása az ország teljes területén a közérdek tiszteletben tartása mellett.
Az energiapolitika keretében hozzájárul az ellátás függetlenséghez és biztonságához, a levegőminőséghez és az üvegházhatás elleni küzdelemhez, a nemzeti források optimális kezeléséhez és fejlesztéséhez, az energiakereslet szabályozásához, a gazdasági tevékenység versenyképességéhez és a jövőbeni technológiai választások irányításához, csakúgy mint a villamos energia észszerű felhasználásához.
Hozzájárul a társadalmi kohézióhoz, mindenki számára biztosítva a villamos energiához való jogot, a kirekesztés elleni küzdelemhez, a terület kiegyensúlyozott, környezetvédelmi szempontból megfelelő fejlesztéséhez, a technológiai kutatáshoz és fejlődéshez, valamint a védelemhez és a közbiztonsághoz.
[…]”
A 2000‑108. törvényt módosító, a gáz és a villamos energia piacairól, valamint az energia‑közszolgáltatásról szóló, 2003. január 3‑i 2003‑8. törvény (a JORF 2003. január 4‑i száma, 265. o.) 37. cikke előírta:
„I. –   A […] 2000–108. törvény 5. cikke I. bekezdésének megfogalmazása a következő:
»I.– A villamosenergia‑szolgáltatók által ellátott közszolgáltatási feladatok költségeit teljeskörűen kompenzálni kell. Ezek a költségek magukban foglalják:
a)
A villamos energia előállítása terén:
1°
Azon többletköltségeket, amelyek adott esetben a 8. és 10. cikk rendelkezéseinek végrehajtásából erednek az Électricité de France, illetve adott esetben [a villamos energia és a gáz államosításáról szóló,] 1946. április 8‑i 46‑628. sz. törvény 23. cikkében felsorolt nem államosított, érintett forgalmazók által meg nem fizetett beruházási és működési költségekhez képest. A meg nem fizetett költségek ugyanilyen arányban szolgálnak referenciaként, amikor az érintett létesítményeket az Électricité de France vagy egy nem államosított forgalmazó üzemelteti. Amennyiben a szerződések tárgya a kontinentális anyaországi hálózathoz nem kapcsolódó területeken található termelő létesítmény által előállított villamos energia vásárlása, a többletköltségeket az előállításnak az eladási díjakban képviselt arányos részének alapján kell kiszámítani;
2°
A termelési többletköltségeket a kontinentális anyaországi hálózathoz nem kapcsolódó területeken, amelyeket az energia‑előállító erőművek e területek természetéből következő jellemzői okán nem fed le az előállításnak az eladási díjakban képviselt arányos része vagy a jelen törvény 4. cikkének I. bekezdésében előírt árplafon;
b)
A villamosenergia‑szolgáltatás területén:
1.°
Azon bevételkieséseket és költségeket, amelyeket a villamosenergia‑szolgáltatók a 4. cikk I. bekezdésének utolsó albekezdésében említett alapvető ellátás különleges díjazásának alkalmazása miatt viselnek.
2°
Azon költségeket, amelyeket a villamosenergia‑szolgáltatók a 2. cikk III. bekezdésének 1. pontjában említett létbizonytalanságban élő személyeket előnyben részesítő rendelkezések alkalmazásában való részvételük miatt viselnek. E költségek a szolgáltatók által visel teher bizonyos arányában kerülnek figyelembevételre az előző albekezdésben említett „alapvető ellátás” különleges díjazása címén. Ezen arányt az energiáért felelős miniszter állapítja meg.
E terhek összegét az azon szolgáltatók által vezetett megfelelő könyvelés alapján kell kiszámítani, amelyek e terheket viselik. Ezt a könyvelést a villamosenergia‑ügyi szabályozási bizottság által kialakított szabályok szerint kell vezetni, és ezt a terheket viselő szolgáltatók költségén könyvvizsgálójuk, illetve a szabályozottak esetében állami könyvelő ellenőrzi. A villamosenergia‑ügyi szabályozási bizottság a gazdasági szereplő költségére az általa választott független szervvel ellenőriztetheti e könyvelést. Az energiáért felelős miniszter a villamosenergia‑ügyi szabályozási bizottság előterjesztett éves javaslata alapján állapítja meg a terhek összegét.
E terheknek az azokat viselő szolgáltatókat illető kompenzációját a villamos energia belföldön lakó vagy belföldön letelepedett végső felhasználói által fizetendő hozzájárulásokból kell biztosítani.
A fent hivatkozott hozzájárulások összegét az fogyasztott villamos energia mennyiségének arányában kell kiszámítani. Mindazonáltal a termelő által saját felhasználásra előállított vagy valamely végfogyasztó által termelő létesítményt működtető harmadik személytől saját felhasználásra vásárolt villamos energia évente és termelési központonként csak 240 millió kilowattóra felett kerül figyelembevételre a hozzájárulás kiszámításakor.
A 22. cikk I. pontjának első bekezdésében említett, végső felhasználók által fizetendő hozzájárulás összege fogyasztási helyenként nem haladhatja meg az 500000 [eurót].
A kilowattóránkénti hozzájárulás összegét úgy kell kiszámítani, hogy a hozzájárulások fedezzék a fenti a) és b) alpontban meghatározott összes terhet, valamint Caisse des dépôts et consignations (a villamosenergia‑közszolgáltatási hozzájárulást kezelő letéti pénztár, Franciaország) alábbiakban említett irányítási költségeit. Az energiáért felelős miniszter a villamosenergia‑ügyi szabályozási bizottság előterjesztett javaslata alapján évente állapítja meg ezt az összeget.
A kilowattóránkénti hozzájárulás nem haladhatja meg a kilowattóránkénti értékesítési ár 7%‑át, az előfizetési díj és az adó nélkül, amely kiegyenlítés és időszaki változás nélkül 6 kWh teljesítmény előfizetésének felel meg.
[…]”
Az Európai Bizottság által 2010. március 18‑án a Francia Köztársasághoz annak érdekében intézett felszólítást követően, hogy igazítsa villamosenergia‑adórendszerét a 2003/96 irányelvhez, e tagállam 2010. december 7‑én elfogadta a loi du 7 décembre 2010 portant nouvelle organisation du marché de l’électricité (a villamos energia piacának új megszervezéséről szóló, 2010. december 7‑i törvény) (a JORF 2010. december 8‑i száma, 21467. o.), úgynevezett „NOME‑törvényt”. Az utóbbi ezen irányelv rendelkezéseit kívánta átültetni a belső jogba. A hozzájárulást így a villamos energia végső fogyasztását terhelő települési adó és a villamos energia végső fogyasztását terhelő megyei adó váltotta fel. E rendelkezések összessége 2011. január 1‑jén lépett hatályba.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A Praxair, amelynek a Messer France a jogutódja, a 2005 és 2009 között megfizetett hozzájárulás visszatérítése iránti kérelmet nyújtott be.
E társaság szerint többek között ezen adó ellentétes a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésével, amennyiben nem az e rendelkezés szerinti különleges célt követ.
Mivel a hatáskörrel rendelkező miniszter 2011. január 5‑én hallgatólagosan elutasította e kérelmet, az említett társaság az így megfizetett hozzájárulás visszatérítése iránti keresetet indított a tribunal administratif de Paris (párizsi közigazgatási bíróság, Franciaország) előtt. 2012. július 6‑i ítéletével a tribunal administratif de Paris (párizsi közigazgatási bíróság) elutasította ezt a kérelmet. A cour administrative d’appel de Paris (párizsi közigazgatási fellebbviteli bíróság, Franciaország) 2016. február 23‑án elutasította a Praxair által ezen ítélettel szemben benyújtott fellebbezést.
A Praxair 2016. április 25‑én felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő a Conseil d’État (államtanács, France) előtt. A hozzájárulásnak az uniós joggal, különösen a 92/12 irányelvvel való összeegyeztethetőségére vonatkozó több jogalapra is hivatkozott.
E körülmények között a Conseil d’État (államtanács) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„1)
Amennyiben valamely tagállam a [2003/96 irányelv] hatálybalépését követően először nem hoz olyan rendelkezést, amely a villamosenergia‑fogyasztást terhelő jövedéki adó létrehozását célozza, hanem fenntart egy e fogyasztást terhelő, korábban létrehozott közvetett adót, valamint helyi adókat:
–
a szóban forgó adónak az [92/12] és a [2003/96] irányelvekkel való összeegyeztethetőségét az [92/12 irányelv] 3. cikkének (2) bekezdésében az »egyéb közvetett adó« fennállása kapcsán előírt feltételekre, vagyis egy vagy több különleges cél szolgálatára, és egyes, a jövedéki adóra, illetve a [héára] vonatkozó adószabályok tiszteletben tartására figyelemmel kell‑e értékelni[;]
–
vagy az »egyéb közvetett adó« fenntartása csak harmonizált jövedéki adó mellett lehetséges, és végül ebben az esetben a szóban forgó hozzájárulás ilyen jövedéki adónak tekinthető, amelynek az e két irányelvvel való összeegyeztethetőségét az utóbbiak által előírt valamennyi harmonizációs szabályra figyelemmel kell értékelni?
2)
Úgy kell‑e tekinteni a villamosenergia‑fogyasztásra kivetett olyan hozzájárulást, amelynek bevételeit egyszerre fordítják a megújuló energiaforrásokból és a kapcsolt energiatermelés révén előállított villamos energia előállításához kapcsolódó költségek finanszírozására, illetve földrajzi árkiegyenlítésre és a létbizonytalanságban élő háztartások számára szolgáltatott villamos energia árának csökkentésére, hogy a [92/12 irányelv] 3. cikke (2) bekezdése (a [2008/118] irányelv 1. cikkének (2) bekezdésében is átvett) rendelkezéseinek értelmében vett különleges célokat követ?
3)
Amennyiben kizárólag egyes célok minősíthetők különlegesnek e rendelkezések értelmében, az adóalanyok ennek ellenére a vitatott hozzájárulás egészének visszatérítését követelhetik‑e, vagy csak annak részleges visszatérítését azon hányad függvényében, amelyet a hozzájárulásból finanszírozott összes kiadásból a különleges célnak meg nem felelő kiadások képviselnek?
4)
Amennyiben az előző kérdésekre adott választól függően a [hozzájárulás] szabályozása egészben vagy részben összeegyeztethetetlen a villamos energia adóztatásának az uniós jog által előírt szabályaival, úgy kell‑e értelmezni a [2003/96] irányelv 18. cikke (10) bekezdésének második albekezdését, hogy 2009. január 1‑jéig az ezen irányelvben meghatározott minimum adómértékek tiszteletben tartása jelenti a villamos energia adóztatásának az uniós jog által előírt szabályai közül [a Francia Köztársaságot] kizárólagosan terhelő kötelezettséget?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
A negyedik kérdésről
Az elsőként viszgálandó negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2003/96 irányelv 18. cikke (10) bekezdésének második albekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy 2009. január 1‑jéig az ezen irányelv által előírt minimális adómértékek tiszteletben tartása jelentette a villamos energia adóztatásának az uniós jog által előírt szabályai közül a Francia Köztársaságot] kizárólagosan terhelő kötelezettséget.
Emlékeztetni kell arra, hogy a 2003/96 irányelv 3. cikke kiterjesztette a 92/12 irányelv hatályát a villamos energiára. A 2003/96 irányelv 28. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint az ezen irányelv átültetésére előírt időszak 2003. december 31‑én lejárt, mivel az említett irányelv 2004. január 1‑jén hatályba lépett.
Mindazonáltal a 2003/96 irányelv 18. cikke (10) bekezdésének második albekezdése előírt egy 2009. január 1‑jéig tartó átmeneti időszakot annak érdekében, hogy a Francia Köztársaság a villamosenergia‑adórendszerét az említett irányelvhez igazítsa. E rendelkezés előírta, hogy eddig az időpontig e tagállamnak figyelembe kell vennie „a villamos energia jelenlegi helyi adóztatás teljes mértékének átlagát” annak értékelésénél, hogy az ezen irányelvben előírt minimális mértéket betartják‑e. A Francia Köztársaságnak 2009. január 1‑jéig kellett tehát a villamosenergia‑adórendszerét összhangba hozni a 2003/96 irányelv rendelkezéseivel.
A fenti megfontolásokra tekintettel a negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2003/96 irányelv 18. cikke (10) bekezdésének második albekezdését úgy kell értelmezni, hogy 2009. január 1‑jéig az ezen irányelv által előírt minimális adómértékek tiszteletben tartása jelentette a villamos energia adóztatásának az uniós jog által előírt szabályai közül a Francia Köztársaságot kizárólagosan terhelő kötelezettséget.
Az első kérdésről
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében először is arra vár választ, hogy a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az egyéb közvetett adó fenntartása harmonizált jövedéki adó bevezetését feltételezi, másodszor pedig, hogy az olyan adó, mint amilyen az alapügyben szerepel, tekinthető‑e ilyen jövedéki adónak vagy a 92/12 irányelvvel és a 2003/96 irányelvvel való összeegyeztethetőségét adott esetben a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése által a különleges célt szolgáló egyéb közvetett adók fennállása tekintetében előírt kritériumokra figyelemmel kell értékelni.
Az első kérdés első részét illetően emlékeztetni kell arra, hogy a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy a villamos energiára különleges célú közvetett adók is kivethetők, amennyiben ezen adók megfelelnek a jövedéki adó és a héa esetében alkalmazandó adószabályoknak.
Márpedig a 92/12 irányelvben semmi sem enged arra következtetni, hogy az Európai Unió által bevezetett villamosenergia‑fogyasztásra vonatkozó adórendszerben az egyéb közvetett adók tagállamok által történő bevezetésének lehetősége a harmonizált jövedéki adó kivetéséhez kötődik.
Egyébiránt az Európai Unió Tanácsa által bevezetett 92/12 irányelv 3. cikke (2) bekezdésének célja, hogy figyelembe vegye a tagállamok e területre vonatkozó adózási hagyományainak sokszínűségét, különösen a közvetett adózásnak a nem költségvetési politikák végrehajtása érdekében történő gyakori alkalmazását (lásd ebben az értelemben: 2000. február 24‑iBizottság kontra Franciaország ítélet,
C‑434/97
,
EU:C:2000:98
,
18.
pont).
A 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése nem értelmezhető tehát úgy, mint amely meghatározza a villamos energiát terhelő egyéb, a tagállamok által esetlegesen bevezetett vagy hatályban tartott közvetett adók érvényességének feltételét.
Ami az első kérdés második felét illeti, emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság úgy ítélte meg a 2012. október 25‑iBizottság kontra Franciaország ítéletben (
C‑164/11
, nem tették közzé,
EU:C:2012:665
), hogy a Francia Köztársaság a Bizottság által 2010. május 22‑én, az e tagállamnak címzett indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártakor, nem tartotta tiszteletben a 2003/96 irányelv átültetésére vonatkozó kötelezettségeit.
A Francia Köztársaság egyébiránt elismerte, hogy ezen időpontig nem fogadta el a 2003/96 irányelv rendelkezéseinek átültetéséhez szükséges intézkedéseket, amely irányelvet később a 2010‑1488. törvény ültetett át (lásd ebben az értelemben: 2012. október 25‑iBizottság kontra Franciaország ítélet,
C‑164/11
, nem tették közzé,
EU:C:2012:665
,
22.
pont).
Márpedig a 2003‑8. törvénynek a hozzájárulást bevezető 37. cikke már hatályban volt az ezen ítélet alapjául szolgáló kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset megindításakor. Mivel a Bíróság megállapította, és a Francia Köztársaság elismerte, hogy ekkor az említett tagállam nem módosította a villamosenergia‑adórendszerét annak érdekében, hogy a villamos energiára kivetett harmonizált jövedéki adót hozzon létre, a hozzájárulás nem tekinthető ilyen jövedéki adónak.
A hozzájárulásnak a 92/12 és a 2003/96 irányelvvel való összhangját tehát a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében a különleges célt szolgáló egyéb közvetett adók fennállása tekintetében előírt kritériumokra figyelemmel kell értékelni.
A fenti megfontolásokra tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a villamos energiát terhelő egyéb közvetett adó bevezetése nem függ harmonizált jövedéki adó kivetésétől, és mivel az olyan adó, mint amelyről az alapügyben szó van, nem minősül ilyen jövedéki adónak, a 92/12 és a 2003/96 irányelvvel való összeegyeztethetőségét a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében a különleges célt szolgáló egyéb közvetett adók fennállása tekintetében előírt kritériumokra figyelemmel kell értékelni.
A második kérdésről
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az olyan adó, mint amelyről az alapügyben szó van, „egyéb közvetett adónak” minősíthető‑e.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy bevezessenek vagy fenntartsanak az ezen irányelvben bevezetett jövedéki adótól eltérő közvetett adóztatást, ha ezen adóztatás egyrészt különleges célt követ, másrészt pedig megfelel a jövedéki adó és a héa esetében alkalmazandó, az adóalap meghatározására, az adó kiszámítására, az adó felszámíthatóságára és ellenőrzésére vonatkozó adószabályoknak (lásd ebben az értelemben: 2014. február 27‑iTransportes Jordi Besora ítélet,
C‑82/12
,
EU:C:2014:108
,
21.
pont).
E két feltételnek, amelynek célja annak megelőzése, hogy a további közvetett adók túlzott mértékben korlátozzák a kereskedelmet, amint az az említett rendelkezés szövegéből is kitűnik, együttesen kell fennállnia (2014. február 27‑iTransportes Jordi Besora ítélet,
C‑82/12
,
EU:C:2014:108
,
22.
pont).
E feltételek közül az elsőt illetően a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése szerinti különleges cél a tisztán költségvetési céloktól eltérő cél (2000. február 24‑iBizottság kontra Franciaország ítélet,
C‑434/97
,
EU:C:2000:98
,
19.
pont; 2000. március 9‑iEKW és Wein & Co. ítélet,
EU:C:2000:110
,
31.
pont; 2014. február 27‑iTransportes Jordi Besora ítélet,
C‑82/12
,
EU:C:2014:108
,
23.
pont).
Az említett rendelkezés szerinti különleges célt követőnek minősítéshez az adónak önmagában a hivatkozott különleges cél biztosítására kell irányulnia. Különösen ez az eset áll fenn, ha ezen adóbevételt kötelezően az említett adó által terhelt villamos energia fogyasztásához különösen kapcsolódó társadalmi és környezetvédelmi költségek csökkentésére kell felhasználni oly módon, hogy közvetlen kapcsolat álljon fenn a bevétel felhasználása és a szóban forgó adóztatás célja között (lásd ebben az értelemben: 2014. február 27‑iTransportes Jordi Besora ítélet,
C‑82/12
,
EU:C:2014:108
,
30.
pont; 2015. március 5‑iStatoil Fuel & Retail ítélet,
C‑553/13
,
EU:C:2015:149
,
41.
pont).
Mindazonáltal az adóbevétel előre meghatározott ilyen hozzárendelése, amely a tagállam költségvetése egyszerű belső kialakításának formájától függ, önmagában e tekintetben nem elegendő feltétel, mivel minden tagállam előírhatja, hogy a követett céltól függetlenül meghatározott kiadások finanszírozásához rendel valamely adóbevételt (2014. február 27‑iTransportes Jordi Besora ítélet,
C‑82/12
,
EU:C:2014:108
,
29.
pont).
E tekintetben kitűnik az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból, hogy először is a hozzájárulás környezetvédelmi célkitűzéseket a megújuló energiaforrásokból és a kapcsolt energiatermelés révén előállított villamos energia – szolgáltatók által történő – megvásárlására irányuló kötelezettségből eredő többletköltségek megfizetésével kívánta finanszírozni. Másodszor a hozzájárulás célja a szociális és területi kohézióhoz kapcsolódó célok finanszírozása volt a kontinentális anyaországi hálózathoz nem kapcsolódó területeken történő termelés többletköltségeinek, a villamosenergia‑szolgáltatók által viselt bevételkiesések és kiegészítő irányítási költségeknek egyrészt az „alapvető ellátásnak” minősített villamos energia különleges díjazása, másrészt pedig a létbizonytalanságban élő személyeket előnyben részesítő mechanizmusban való részvétel révén történő kompenzációja által. Harmadszor a hozzájárulás célja a mediateur national de l’énergie (nemzeti energiaügyi közvetítő) és a Caisse de dépôts et consignations (a villamosenergia‑közszolgáltatási hozzájárulást kezelő letéti pénztár, a továbbiakban: letéti pénztár) szervezeti működésével összefüggő kiadások finanszírozása.
A Bíróság rendelkezésére álló adatokból kitűnik továbbá, hogy a hozzájárulás összege előzetesen került meghatározásra, a gazdasági szereplők által az e hozzájárulás által követett célok végrehajtási költségének becslése alapján. A gazdasági szereplők e becsléseket megküldték a villamosenergia‑ügyi szabályozási bizottságnak, amely azok alapján mennyiségileg meghatározta az említett hozzájárulás által lefedni kívánt közszolgáltatási terhek összegét, majd javaslatát legkésőbb az adóévet megelőző év október 15‑ig megküldte a kormánynak. Ezt követően az energiáért felelős miniszter minden évben december 31. előtt megállapította a fogyasztott kilowattóránkénti hozzájárulás összegét annak érdekében, hogy e bevételek fedezzék az ellentételezendő összes terhet. Egyébiránt a hozzájárulás címén beszedett összegek nem kerültek az állami költségvetésbe, hanem a letéti pénztárnál nyitott külön, kizárólag a 2003‑8. törvény által módosított 2000‑108. törvény 5. cikkében említett, a villamosenergia‑szolgáltatók által ellátott közszolgáltatási feladatok költségeinek kompenzálására szolgáló számlára fizették be.
Így ami először is a nemzeti energiaügyi közvetítő és a hozzájárulást kezelő letéti pénztár szervezeti működésével összefüggő kiadásokat illeti, meg kell állapítani, hogy azok nem irányulnak költségvetési céloktól eltérő különleges célra, és nem a villamosenergia‑fogyasztáshoz, hanem a nemzeti jogszabályok által bevezetett rendszer általános működéséhez kapcsolódnak. Márpedig ezen általános kiadások bármilyen jellegű adóbevételekkel finanszírozhatók.
Ami másodszor a szociális és területi kohézióhoz kapcsolódó, a hozzájárulás által követett célokat, azaz a földrajzi árkiegyenlítést és a létbizonytalanságban élő háztartások számára szolgáltatott villamos energia árának csökkentését illeti, rendszerint állami költségvetésből finanszírozott célokról van szó, amelyek nem teszik lehetővé annak megállapítását, hogy az említett adó különleges célra irányul.
Ennélfogva az érintett nemzeti jogszabályok a hozzájárulásból eredő bevételek előre meghatározott, különösen ezen igazgatási feladatok, és ezen szociális és területi kohézióhoz kapcsolódó célok finanszírozásához való hozzárendelés mechanizmusát írták elő, amint arra a jelen ítélet 41. pontja emlékeztet, ez azonban nem változtat azon, hogy az nem irányult a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése szerinti különleges célra.
Harmadszor, a hozzájárulás által követett környezetvédelmi célt illetően, amint azt a főtanácsnok az indítványa 71. pontjában megállapította, a hozzájárulás ösztönzi a megújuló energiaforrásokból és a kapcsolt energiatermelés révén előállított villamos energia termelését, a finanszírozásához történő hozzájárulással, így önmagában biztosítja a hivatkozott különleges cél megvalósítását. Így fennállt a kapcsolat az e hozzájárulás által követett környezetvédelmi cél és a villamosenergia‑fogyasztás környezetre gyakorolt káros hatásainak enyhítése között.
Következésképpen a hozzájárulás a környezetvédelmi célja vonatkozásában különleges célra irányul.
A jelen ítélet 35. pontjában felidézett második feltételt illetően vizsgálni kell, hogy a hozzájárulás a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése szerint tiszteletben tartja‑e a jövedéki adó és a héa esetében alkalmazandó, az adóalap meghatározására, az adó kiszámítására, az adó felszámíthatóságára és ellenőrzésére vonatkozó adószabályokat.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy e rendelkezés nem követeli meg a tagállamokkal szemben az adóalap meghatározása, az adó kiszámítása, az adó felszámíthatósága és ellenőrzése területén a jövedéki adóra vagy héára vonatkozó valamennyi szabály betartását. Elegendő ugyanis, ha a különleges célokat követő közvetett adók e pontok tekintetében megfeleljenek az egyik vagy másik említett, az uniós jogban szabályozott adóztatási módszer általános rendszerének (2000. február 24‑iBizottság kontra Franciaország ítélet,
C‑434/97
,
EU:C:2000:98
,
27.
pont).
Amint arra a főtanácsnok az indítványa 82. pontjában emlékeztet, a hozzájárulás szerkezete eltér a héa szerkezetétől, egyrészt mivel a hozzájárulás összege nem azon termék árával áll arányban, amelyet terhel, mivel az fogyasztott villamos energia mennyisége alapján számolják ki; másrészt pedig a hozzájárulás beszedése a villamos energia fogyasztásának időpontjában történt, nem pedig a termelés és forgalmazás folyamatának egyes szakaszaiban, mint a héa esetében. Meg kell tehát vizsgálni a hozzájárulás és a jövedéki adó esetében alkalmazandó adószabályok közötti hasonlóságokat.
Először is az adóalap meghatározását és az adó kiszámítását illetően a Bírósághoz benyújtott iratokból kitűnik, hogy a hozzájárulás összege a jövedéki adóhoz hasonlóan a fogyasztott kilowattóránkénti mennyiségtől függ.
Másodszor, ami a hozzájárulás beszedését illeti, amint azt a 92/12 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése előírja, a jövedéki adó esetében az a villamos energia fogyasztásának időpontjában történt.
Harmadszor, az adó ellenőrzését illetően, az érintett francia jogszabályok szerint a villamosenergia‑szolgáltatók szedték be a hozzájárulást, majd a letéti pénztárba utalták a pénzösszegeket, amely pénztár az összegeket elosztotta a különböző szolgáltatók között. Mindazonáltal ezen hozzájárulás beszedésének ellenőrzése a közhatalomra hárult a villamosenergia‑ügyi szabályozási bizottság révén, és az e beszedéshez kapcsolódó pereskedés a közigazgatási bíróságok hatáskörébe tartozott a közvetett adóra irányadó szabályokhoz hasonlóan.
Következésképpen a Bíróság rendelkezésére álló adatokra figyelemmel úgy tűnik, hogy a hozzájárulás tiszteletben tartotta a jövedéki adó esetében alkalmazandó adószabályokat, és így teljesült a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésben előírt második feltétel, aminek vizsgálata azonban a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt kell válaszolni a második kérdésre, hogy a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az olyan adó, mint amelyről az alapügyben szó van, a környezetvédelmi célkitűzésére tekintettel „egyéb közvetett adónak” minősíthető, amely cél a zöld energia megvásárlási kötelezettségéből eredő többletköltségek finanszírozására irányul, kizárva a szociális és területi kohézióhoz kapcsolódó olyan céljait, mint a földrajzi árkiegyenlítés és a létbizonytalanságban élő háztartások számára szolgáltatott villamos energia árának csökkentése, továbbá a tisztán igazgatási céljait, különösen a hatóságok vagy közintézmények – mint a nemzeti energiaügyi közvetítő és a letéti pénztár – szervezeti működésével összefüggő kiadások finanszírozását, a jövedéki adó esetében alkalmazandó adószabályok tiszteletben tartásának a kérdést előterjesztő bíróság által végzett felülvizsgálatára figyelemmel.
A harmadik kérdésről
Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy amennyiben a 92/12 irányelv 3. cikke (2) bekezdésének értelmében kizárólag egyes célok minősíthetők különlegesnek, az uniós jogot úgy kell értelmezni, hogy az adóalanyok mindazonáltal követelhetik a vitatott hozzájárulás egészének visszatérítését, vagy csak annak részleges visszatérítését azon hányad függvényében, amelyet a hozzájárulásból finanszírozott összes kiadásból a különleges célnak meg nem felelő kiadások képviselnek.
Kitűnik az állandó ítélkezési gyakorlatból, hogy az uniós jog szabályainak megsértésével valamely tagállamban kivetett adók visszatérítéséhez való jog a Bíróság által értelmezett uniós rendelkezések által a jogalanyok számára biztosított jogokból ered, és azokat kiegészíti. A tagállam tehát főszabály szerint köteles az uniós jog megsértésével kivetett adók visszafizetésére (2012. július 19‑iLittlewoods Retail és társai ítélet,
C‑591/10
,
EU:C:2012:478
,
24.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ugyanígy a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a tartozatlan adónak az adóalany által a vevőre való közvetlen áthárítása képezi az uniós jog megsértésével kivetett adók visszatérítéséhez való jog alóli egyetlen kivételt (2011. szeptember 15‑iAccor ítélet,
C‑310/09
,
EU:C:2011:581
,
74.
pont).
A második kérdésre adott válaszra tekintettel, és feltéve, hogy az alapügy felperese a hozzájárulás címén jogalap nélkül megfizetett pénzösszegeket nem hárította át közvetlenül a saját ügyfeleire, mint a villamos energia végső fogyasztóira, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata, kérheti ezen összegek visszatérítését a hozzájárulásból származó jövedelem azon arányában, amelyet a szociális és területi kohézióhoz kapcsolódó célok és tisztán igazgatási célok finanszírozására használtak fel, különösen a nemzeti energiaügyi közvetítő és a hozzájárulást kezelő letéti pénztár szervezeti működésével összefüggésben.
Egyébiránt a negyedik kérdésre adott válasznak megfelelően az alapeljárás felperese csak 2009. január 1‑jétől kérheti ezen összegek visszatérítését, amikor a 2003/96 irányelv kötelező hatállyal bírt a Francia Köztársasággal szemben.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt kell válaszolni a harmadik kérdésre, hogy az uniós jogot úgy kell értelmezni, hogy az érintett adóalanyokat megilleti az olyan adó részleges visszatérítése, mint amilyen az alapügyben szerepel, az adóból származó, nem különleges célt szolgáló jövedelem arányában, feltéve hogy ezen adót ezen adóalanyok nem hárították át a saját ügyfeleikre, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

1)
Az energiatermékek és a villamos energia közösségi adóztatási keretének átszervezéséről szóló, 2003. október 27‑i 2003/96/EK tanácsi irányelv 18. cikke (10) bekezdésének második albekezdését úgy kell értelmezni, hogy 2009. január 1‑jéig az ezen irányelv által előírt minimális adómértékek tiszteletben tartása jelentette a villamos energia adóztatásának az uniós jog által előírt szabályai közül a Francia Köztársaságot kizárólagosan terhelő kötelezettséget.

2)
A jövedékiadó‑köteles termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről és e termékek tartásáról, szállításáról és ellenőrzéséről szóló, 1992. február 25‑i 92/12/EGK tanácsi irányelv 3. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a villamos energiát terhelő egyéb közvetett adó bevezetése nem függ harmonizált jövedéki adó kivetésétől, és mivel az olyan adó, mint amelyről az alapügyben szó van, nem minősül ilyen jövedéki adónak, a 92/12 és a 2003/96 irányelvvel való összeegyeztethetőségét a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében a különleges célt szolgáló egyéb közvetett adók fennállása tekintetében előírt kritériumokra figyelemmel kell értékelni.

3)
A 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az olyan adó, mint amelyről az alapügyben szó van, a környezetvédelmi célkitűzésére tekintettel „egyéb közvetett adónak” minősíthető, amely cél a zöld energia megvásárlási kötelezettségéből eredő többletköltségek finanszírozására irányul, kizárva a szociális és területi kohézióhoz kapcsolódó olyan céljait, mint a földrajzi árkiegyenlítés és a létbizonytalanságban élő háztartások számára szolgáltatott villamos energia árának csökkentése, továbbá a tisztán igazgatási céljait, különösen a hatóságok vagy közintézmények – mint a nemzeti energiaügyi közvetítő és a hozzájárulást kezelő letéti pénztár – szervezeti működésével összefüggő kiadások finanszírozását, a jövedéki adó esetében alkalmazandó adószabályok tiszteletben tartásának a kérdést előterjesztő bíróság által végzett felülvizsgálatára figyelemmel.

4)
Az uniós jogot úgy kell értelmezni, hogy az érintett adóalanyokat megilleti az olyan adó részleges visszatérítése, mint amilyen az alapügyben szerepel, az adóból származó, nem különleges célt szolgáló jövedelem arányában, feltéve hogy ezen adót ezen adóalanyok nem hárították át a saját ügyfeleikre, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.