CELEX: 62018CJ0486
Predhodno odločanje
Socialna politika
Direktiva 96/34/ES
Okvirni sporazum o starševskem dopustu
Klavzula 2, točka 6
Delavec, ki je zaposlen za nedoločen čas in s polnim delovnim časom ter koristi starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa
Odpoved pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca
Odpravnina in nadomestilo za prezaposlovanje
Načini izračuna
Člen 157 PDEU
Enako plačilo za delavke in delavce
Starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa, ki ga v glavnem koristijo delavke
Posredna diskriminacija
Objektivno upravičeni dejavniki, ki nikakor niso povezani z diskriminacijo na podlagi spola
Neobstoj

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 157 PDEU in klavzule 2, točki 4 in 6, okvirnega sporazuma o starševskem dopustu, ki je bil sklenjen 14. decembra 1995 (v nadaljevanju: okvirni sporazum o starševskem dopustu) in je v Prilogi k Direktivi Sveta 96/34/ES z dne 3. junija 1996 o okvirnem sporazumu o starševskem dopustu, sklenjenim med UNICE, CEEP in ETUC (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 2, str. 285), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 97/75/ES z dne 15. decembra 1997 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 263; v nadaljevanju: Direktiva 96/34).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med osebo RE in družbo Praxair MRC SAS glede načina izračuna odpravnine in nadomestila za prezaposlovanje, ki sta ji bila izplačana v okviru odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov, do katere je prišlo, medtem ko je bila na starševskem dopustu v obliki krajšega delovnega časa.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 96/34 in okvirni sporazum o starševskem dopustu
Direktiva 96/34 je bila z učinkom od 8. marca 2012 razveljavljena na podlagi člena 4 Direktive Sveta 2010/18/EU z dne 8. marca 2010 o izvajanju revidiranega okvirnega sporazuma o starševskem dopustu, sklenjenega med BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP in ETUC, ter o razveljavitvi Direktive 96/34/ES (
UL 2010, L 68, str. 13
). Vendar se glede na čas nastanka dejstev spora o glavni stvari za ta spor še uporabljata Direktiva 96/34 in okvirni sporazum o starševskem dopustu.
Namen Direktive 96/34 je bil uveljaviti okvirni sporazum o starševskem dopustu, ki so ga sklenile splošne medpanožne organizacije, in sicer Združenje evropskih industrijskih in delodajalskih konfederacij (UNICE), Evropski center za podjetja z javno udeležbo (CEEP) in Evropska konfederacija sindikatov (ETUC).
V prvem odstavku preambule okvirnega sporazuma o starševskem dopustu je bilo navedeno:
„[O]kvirni sporazum [o starševskem dopustu] predstavlja pobudo Unice, CEEP in ETUC, da se minimalni pogoji glede starševskega dopusta in prostih delovnih ur [odsotnosti z dela] v primeru višje sile določijo kot pomembni dejavniki pri usklajevanju poklicnih in družinskih obveznosti in pri spodbujanju enakih možnosti in enakega obravnavanja moških in žensk.“
V točkah od 4 do 6 splošnih ugotovitev okvirnega sporazuma je bilo navedeno:
„4.
ker Listina Skupnosti o temeljnih socialnih pravicah pod točko 16, ki ureja enako obravnavanje, določa, da je treba sprejeti ukrepe, ki bodo moškim in ženskam omogočili usklajevanje svojih poklicnih in družinskih obveznosti;
5.
ker Resolucija Sveta z dne 6. decembra 1994 priznava, da učinkovita politika enakih možnosti predpostavlja integrirano splošno strategijo, ki omogoča boljše organiziranje delovnega časa in večjo prožnost ter lažjo vrnitev na delovno mesto, in poudarja pomembno vlogo socialnih partnerjev na tem področju ter ponuja moškim in ženskam, da uskladijo svoje poklicne obveznosti z družinskimi obveznostmi;
6.
ker naj ukrepi za usklajevanje poklicnih in družinskih obveznosti spodbujajo uvajanje novih prožnih načinov organiziranja dela in časa, ki so najprimernejši za spreminjajoče se potrebe družbe in ki upoštevajo tako potrebe podjetij kot potrebe delavcev“.
Klavzula 1 okvirnega sporazuma, naslovljena „Namen in področje uporabe“, je določala:
„1.
Ta sporazum določa minimalne zahteve, ki so namenjene lažjemu usklajevanju starševskih in poklicnih obveznosti zaposlenih staršev.
2.
Ta sporazum velja za vse delavce – moške in ženske, ki imajo [sklenjeno] pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje [so v delovnem razmerju], kot ga definira zakon [zakonodaja], kolektivne pogodbe ali praks[a], ki veljajo v vsaki državi članici.“
Klavzula 2 okvirnega sporazuma, naslovljena „Starševski dopust“, je določala:
„1.
V okviru drugega odstavka klavzule 2.2 ta sporazum podeljuje moškim in ženskim delavcem individualno pravico do starševskega dopusta v primeru rojstva ali posvojitve otroka, da bodo lahko skrbeli za tega otroka, in sicer za najmanj tri mesece in do določene starosti do največ 8 let, ki jo določi država članica in/ali uprava in delavci [socialni partnerji].
[…]
4.
Za zagotavljanje izkoriščanja pravice delavcev do starševskega dopusta države članice v skladu z nacionalnim zakonom [nacionalno zakonodajo], kolektivn[imi] pogodb[ami] ali prakso sprejmejo ustrezne ukrepe za varstvo delavcev pred odpustom na podlagi prošnje za porodniški [starševski] dopust ali odhoda na porodniški [starševski] dopust.
[…]
6.
Pravice delavca, ki so pridobljene ali pa so v postopku pridobitve na dan, ko se starševski dopust začne, se ohranijo take, kot so, do konca starševskega dopusta. Te pravice se uporabijo po koncu starševskega dopusta, vključno z vsemi spremembami, ki izhajajo iz nacionalnih zakonov, kolektivnih pogodb ali prakse.
[…]“
Okvirni sporazum o delu s krajšim delovnim časom
Določba 4, točki 1 in 2, Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, ki je bil sklenjen 6. junija 1997 (v nadaljevanju: okvirni sporazum o delu s krajšim delovnim časom) in je v Prilogi k Direktivi Sveta 97/81/ES z dne 15. decembra 1997 o okvirnem sporazumu o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenim med UNICE, CEEP in ETUC (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 267), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 98/23/ES z dne 7. aprila 1998 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 278), določa:
„1.
Pogoji zaposlitve delavcev, zaposlenih s krajšim delovnim časom, ne smejo biti manj ugodni od pogojev primerljivih delavcev, zaposlenih s polnim delovnim časom, zgolj zato, ker delajo krajši delovni čas. Te delavce se sme različno obravnavati le iz stvarnih [objektivnih] razlogov.
2.
Kjer je primerno, se uporabi načelo
pro rata temporis
.“
Francosko pravo
Člen L. 1233‑71 code du travail (delovnopravni zakonik) v različici, ki je veljala v času nastanka dejstev iz postopka v glavni stvari (v nadaljevanju: delovnopravni zakonik), določa:
„V podjetjih ali ustanovah z več kot tisoč zaposlenimi ter v podjetjih, navedenih v členu L. 2331‑1 in členu L. 2341‑4, ki zaposlujejo skupno najmanj tisoč delavcev, mora delodajalec vsakemu zaposlenemu, ki mu namerava pogodbo o zaposlitvi odpovedati iz poslovnih razlogov, ponuditi dopust za prezaposlovanje, katerega namen je zaposlenemu omogočiti, da se udeleži usposabljanj in izkoristi storitve, ki jih v postopku iskanja zaposlitve nudi podporna služba.
Dopust za prezaposlovanje ne sme trajati več kot devet mesecev.
Kadar je to potrebno, se ta dopust začne s presojo znanj in kompetenc, ki zaposlenemu omogoča opredelitev poklicne poti in po potrebi določitev ukrepov usposabljanja, ki so potrebni za njegovo prezaposlitev. Ti ukrepi se izvajajo v obdobju, določenem v prvem odstavku.
Sredstva za vse navedene ukrepe zagotovi delodajalec.“
Člen L. 1233‑72 delovnopravnega zakonika določa:
„Dopust za prezaposlovanje je treba vzeti v času odpovednega roka, na katerega pa zaposleni ni vezan.
Če je dopust za prezaposlovanje daljši od odpovednega roka, se odpovedni rok izteče ob izteku dopusta za prezaposlovanje.
Znesek plačila za obdobje, ki presega trajanje odpovednega roka, je enak znesku nadomestila za prezaposlovanje iz člena L. 5123‑2. Za to plačilo se uporabljajo določbe členov L. 5123‑4 in L. 5123‑5.“
Člen L. 1234‑9 delovnopravnega zakonika določa:
„Delavec s pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, ki ima ob odpovedi pri istem delodajalcu neprekinjeno delovno dobo enega leta, ima pravico do odpravnine, razen v primeru hude kršitve.
Izračun te odpravnine je odvisen od bruto plačila, ki ga je delavec prejemal pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. […]“
Člen L. 3123‑13 delovnopravnega zakonika določa:
„Odpravnina in odpravnina ob upokojitvi za delavca, ki je bil v istem podjetju zaposlen s polnim delovnim časom in krajšim delovnim časom, se izračunata sorazmerno z obdobji zaposlitve, dopolnjenimi po enem in drugem načinu zaposlitve od njegovega prihoda v podjetje.“
Člen R. 1233‑32 delovnopravnega zakonika, ki se nanaša na nadomestilo za prezaposlovanje, določa:
„Med dopustom za prezaposlovanje, daljšim od odpovednega roka, ima delavec pravico do mesečnega plačila, ki bremeni delodajalca.
Znesek tega plačila je najmanj enak 65 % njegove povprečne mesečne bruto plače za zadnjih dvanajst mesecev pred obvestilom o odpovedi, od katere se odbijejo prispevki, navedeni v členu L. 5422‑9.
Ta znesek ne sme biti nižji od mesečne plače, ki je enaka 85 % minimalne plače, določene v členu L. 3231‑2, pomnožene s številom ur skupne delovne obveznosti v podjetju.
Prav tako ne sme biti nižji od 85 % zneska zajamčene plače, ki jo delodajalec izplača na podlagi določb člena 32 zakona št. 2000‑37 z dne 19. januarja 2000 o dogovorjenem skrajšanju delovnega časa.
Delodajalec delavcu vsak mesec izroči plačilni list, na katerem je naveden znesek plače in način njenega izračuna.“
Člen R. 1234‑4 delovnopravnega zakonika določa:
„Plača, ki jo je treba upoštevati pri izračunu odpravnine, je po najugodnejši formuli za delavca:
1. ali ena dvanajstina plače zadnjih dvanajstih mesecev pred odpovedjo;
2. ali ena tretjina plač za zadnje tri mesece. V tem primeru se letni ali izredni bonusi ali nagrade, ki so bili delavcu izplačani v tem času, upoštevajo le v okviru sorazmerno izračunanega zneska.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Družba Materials Research Corporation, ki je postala družba Praxair MRC, je RE 22. novembra 1999 zaposlila s pogodbo o zaposlitvi za določen čas s polnim delovnim časom na delovno mesto trgovinske pomočnice. Z aneksom z dne 21. julija 2000 je bila ta pogodba s 1. avgustom 2000 spremenjena v pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas s polnim delovnim časom.
RE je v obdobju od 4. februarja do 19. avgusta 2001 koristila prvi porodniški dopust, nato pa od 6. septembra 2001 do 6. septembra 2003 še starševski dopust. Dalje, v obdobju od 6. novembra 2007 do 6. junija 2008 je koristila drugi porodniški dopust, ter od 1. avgusta 2008 starševski dopust v obliki petine krajšega delovnega časa. Zadnji starševski dopust bi se moral končati 29. januarja 2011.
RE je bila 6. decembra 2010 v okviru kolektivnih odpustov iz poslovnih razlogov odpovedana pogodba o zaposlitvi. RE je sprejela devetmesečni dopust za prezaposlovanje.
Po tem, ko se je z učinkom od 1. januarja 2011 odpovedala pravici do dela s krajšim delovnim časom, je RE 7. septembra 2011 dokončno zapustila Praxair MRC.
RE je 30. septembra 2011 vložila tožbo pri conseil de prud’hommes de Toulouse (delovno sodišče v Toulousu, Francija), s katero je izpodbijala odpoved pogodbe o zaposlitvi ter vložila več zahtevkov, med drugim za plačilo zneska v višini 941,15 EUR iz naslova neplačane odpravnine in zneska v višini 1423,79 EUR iz naslova neplačanega nadomestila za prezaposlovanje.
To sodišče je s sodbo z dne 12. septembra 2013 oba navedena zahtevka RE zavrnilo.
S sodbo z dne 14. oktobra 2016 je cour d’appel de Toulouse (pritožbeno sodišče v Toulousu, Francija) potrdilo zavrnitev navedenih zahtevkov, ki jih je RE uveljavljala pri conseil de prud’hommes de Toulouse (delovno sodišče v Toulousu).
RE je 14. decembra 2016 zoper navedeno sodbo vložila kasacijsko pritožbo, v kateri zatrjuje, da je cour d’appel de Toulouse (pritožbeno sodišče v Toulousu) kršilo klavzulo 2, točka 6, okvirnega sporazuma o starševskem dopustu.
Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija) ugotavlja, da bi bilo treba v skladu z njegovo sodno prakso ob uporabi člena L. 3123‑13 delovnopravnega zakonika znesek odpravnine, ki ga je treba izplačati RE, izračunati tako, da se sorazmerno upoštevata obdobje dela s polnim delovnim časom in obdobje dela s krajšim delovnim časom. Nadomestilo za prezaposlovanje pa naj bi bilo treba v skladu s členom R. 1233‑32 delovnopravnega zakonika določiti na podlagi povprečne mesečne bruto plače za zadnjih dvanajst mesecev, preden je bila RE obveščena o odpovedi.
Vendar to sodišče poudarja, da je Sodišče v sodbi z dne 22. oktobra 2009, Meerts (
C‑116/08
,
EU:C:2009:645
), odločilo, da se odškodnina – če delodajalec brez utemeljenega razloga ali ob neupoštevanju zakonsko določenega odpovednega roka enostransko odpove pogodbo o zaposlitvi, medtem ko je delavec na starševskem dopustu v obliki krajšega delovnega časa – ki jo je treba izplačati temu delavcu, ki je zaposlen za nedoločen čas in s polnim delovnim časom, ne sme določiti na podlagi nižje plače, ki jo prejema ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Sodišče je enako razlago podalo v sodbi z dne 27. februarja 2014, Lyreco Belgium (
C‑588/12
,
EU:C:2014:99
), ki se nanaša na izračun zneska pavšalne varstvene odškodnine.
Predložitveno sodišče se sprašuje, ali se klavzula 2, točka 6, okvirnega sporazuma o starševskem dopustu uporablja za določbe, ki se nanašajo na način izračuna nadomestila za prezaposlovanje, ki se izplača po odpovedi zadevnemu delavcu.
Če Sodišče meni, da bi bilo treba pri izračunu zneska odpravnine in nadomestila za prezaposlovanje upoštevati delo s polnim delovnim časom, bi moralo predložitveno sodišče zaradi neobstoja neposrednega učinka direktiv Evropske unije v sporu, ki poteka izključno med posamezniki, za skladno razlago upoštevati vse določbe svojega nacionalnega prava. Razlaga člena L. 3123‑13 delovnopravnega zakonika v skladu z Direktivo 96/34 in okvirnim sporazumom o starševskem dopustu pa bi lahko pripeljala do razlage te nacionalne določbe
contra legem
. Poleg tega ni gotovo, da bi bilo člen R. 1233‑32 delovnopravnega zakonika mogoče razlagati v skladu s klavzulo 2, točki 4 in 6, okvirnega sporazuma o starševskem dopustu.
Poleg tega predložitveno sodišče meni, da se člen 157 PDEU uporablja v sporu, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, če zadevni prejemki spadajo pod pojem „plačilo“ v smislu navedenega člena. Poudarja, da se veliko več žensk kot moških odloči izkoristiti starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa, kar povzroča posredno diskriminacijo delavk.
Pri presoji objektivnih dejavnikov, ki upravičujejo takšno diskriminacijo, bi bilo treba upoštevati določbo 4, točki 1 in 2, okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom. Vendar predložitveno sodišče opozarja, da je Sodišče v točki 51 sodbe z dne 22. oktobra 2009, Meerts (
C‑116/08
,
EU:C:2009:645
), navedlo, da delavec, ki koristi starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa, in delavec, ki dela polni delovni čas, nista v različnem položaju glede na prvotno pogodbo o zaposlitvi, ki ju veže z delodajalcem.
V teh okoliščinah je Cour de cassation (kasacijsko sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba klavzulo 2, točki 4 in 6, okvirnega sporazuma o starševskem dopustu […] razlagati tako, da nasprotuje temu, da se pri odpovedi delavcu, ki je na starševskem dopustu v obliki krajšega delovnega časa, uporabi določba nacionalnega prava, kot je člen L. 3123‑13 v upoštevnem obdobju veljavnega delovnega zakonika, ki določa, da se ‚[o]dpravnina in odpravnina ob upokojitvi za delavca, ki je bil v istem podjetju zaposlen s polnim delovnim časom in krajšim delovnim časom, […] izračunata sorazmerno z obdobji zaposlitve, dopolnjenimi po enem in drugem načinu zaposlitve od njegovega prihoda v podjetje‘?
2.
Ali je treba klavzulo 2, točki 4 in 6, okvirnega sporazuma o starševskem dopustu […] razlagati tako, da nasprotuje temu, da se pri odpovedi delavcu, ki je na starševskem dopustu v obliki krajšega delovnega časa, uporabi določba nacionalnega prava, kot je člen R. 1233‑32 delovnega zakonika, ki določa, da ima delavec med dopustom za prezaposlovanje, daljšim od odpovednega roka, pravico do mesečne plače, katere znesek bremeni delodajalca in znaša najmanj 65 % njegove povprečne mesečne bruto plače, od katere se odbijejo prispevki, navedeni v členu L. 5422‑9, za zadnjih dvanajst mesecev pred prejemom odpovedi?
3.
Če je odgovor na prvo ali drugo vprašanje pritrdilen, ali je treba člen 157 [PDEU] razlagati tako, da nasprotuje določbam nacionalnega prava, kot sta člena L. 3123‑13 v upoštevnem obdobju veljavnega delovnega zakonika in R. 1233‑32 tega zakonika, ker se veliko več žensk kot moških odloči izkoristiti starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa in ker posredna diskriminacija, ki iz tega izhaja v obliki nižje odpravnine in nadomestila za prezaposlovanje v primerjavi z delavci, ki niso izkoristili starševskega dopusta v obliki krajšega delovnega časa, ni upravičena z objektivnimi razlogi, ki niso povezani s kakršno koli diskriminacijo?“
Prvo in drugo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba klavzulo 2, točki 4 in 6, okvirnega sporazuma o starševskem dopustu razlagati tako, da nasprotuje temu, da se odpravnina in nadomestilo za prezaposlovanje, ki ju je treba izplačati delavcu, zaposlenemu za nedoločen čas in s polnim delovnim časom, ki se mu pogodba o zaposlitvi odpove, medtem ko koristi starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa, vsaj deloma določita na podlagi zmanjšanega plačila, ki ga delavec prejme ob odpovedi.
Dopustnost
Družba Praxair MRC in francoska vlada trdita, ker spor v glavni stvari poteka med dvema posameznikoma in zadevne nacionalne zakonodaje iz postopka v glavni stvari ni mogoče razlagati v skladu s pravom Unije, se RE ne more sklicevati na okvirni sporazum o starševskem dopustu, da bi preprečila uporabo te zakonodaje, če bi bila ta v nasprotju s pravom Unije. Zato naj prvo in drugo vprašanje ne bi bili upoštevni za rešitev spora o glavni stvari. Ti vprašanji naj bi bili torej hipotetični in zato nedopustni.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je le nacionalno sodišče, ki odloča v sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, pristojno, da ob upoštevanju okoliščin zadeve presodi tako potrebo po sprejetju predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, kot tudi upoštevnost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato je Sodišče, kadar se predložena vprašanja nanašajo na razlago pravila prava Unije, načeloma dolžno odločati (sodba z dne 10. decembra 2018, Wightman in drugi,
C‑621/18
,
EU:C:2018:999
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz tega sledi, da za vprašanja, ki se nanašajo na pravo Unije, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga postavi nacionalno sodišče, le takrat, kadar je očitno, da zahtevana razlaga pravila Unije nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, kadar gre za hipotetičen problem oziroma kadar Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na postavljena vprašanja podalo uporabne odgovore (sodba z dne 10. decembra 2018, Wightman in drugi,
C‑621/18
,
EU:C:2018:999
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz sodne prakse Sodišča glede tega izhaja, da je Sodišče pristojno, da v okviru postopka za sprejetje predhodne odločbe razlaga določbe prava Unije ne glede na to, ali imajo te neposredni učinek (sodba z dne 27. novembra 2012, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega je treba glede obveznosti skladne razlage poudariti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso obveznost držav članic, ki izhaja iz direktive, da dosežejo rezultat, ki ga ta določa, in dolžnost na podlagi člena 4(3) PEU in člena 288 PDEU, da sprejmejo vse splošne ali posebne ukrepe za zagotovitev izpolnjevanja te obveznosti, velja za vse organe držav članic, vključno s sodnimi organi v okviru njihovih pristojnosti (sodba z dne 4. oktobra 2018, Link Logistik N&N,
C‑384/17
,
EU:C:2018:810
, točka
in navedena sodna praksa).
Za izpolnitev te obveznosti načelo skladne razlage zahteva, da nacionalni organi ob upoštevanju celotnega nacionalnega prava in ob uporabi načinov razlage, ki jih priznava to pravo, naredijo vse, kar je v njihovi pristojnosti, da zagotovijo polni učinek prava Unije in dosežejo rešitev v skladu z njegovim ciljem (sodba z dne 4. oktobra 2018, Link Logistik N&N,
C‑384/17
,
EU:C:2018:810
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar ima to načelo skladne razlage nacionalnega prava določene omejitve. Tako je obveznost nacionalnega sodišča, da se pri razlagi in uporabi upoštevnih pravil nacionalnega prava sklicuje na vsebino prava Unije, omejena s splošnimi pravnimi načeli in ne more biti podlaga za razlago nacionalnega prava
contra legem
(sodba z dne 4. oktobra 2018, Link Logistik N&N,
C‑384/17
,
EU:C:2018:810
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je, kot je navedeno v točki 27 te sodbe, iz predložitvene odločbe razvidno, da predložitveno sodišče, čeprav ima v zvezi s tem pomisleke, ne izključuje možnosti skladne razlage nacionalne zakonodaje iz prvega in drugega vprašanja. Vendar mora to sodišče presoditi, ali lahko zadevno nacionalno zakonodajo iz postopka v glavni stvari razlaga v skladu s pravom Unije.
V teh okoliščinah je treba prvo in drugo vprašanje šteti za dopustni.
Vsebinska presoja
Uvodoma je treba poudariti, kot je razvidno iz prvega odstavka preambule okvirnega sporazuma o starševskem dopustu, točk 4 in 5 splošnih ugotovitev tega okvirnega sporazuma ter klavzule 1, točka 1, istega okvirnega sporazuma, da ta sporazum pomeni zavezo socialnih partnerjev, da se na podlagi minimalnih zahtev določijo ukrepi, namenjeni temu, da se moškim in ženskam omogoči usklajevanje poklicnih in družinskih obveznosti (sodbi z dne 22. oktobra 2009, Meerts,
C‑116/08
,
EU:C:2009:645
, točka
, in z dne 27. februarja 2014, Lyreco Belgium,
C‑588/12
,
EU:C:2014:99
, točka
).
Klavzula 1, točka 2, okvirnega sporazuma o starševskem dopustu določa, da ta sporazum velja za vse delavce – moške in ženske, ki imajo pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje, kot ga opredeljuje zakon, kolektivne pogodbe ali prakse, ki veljajo v vsaki državi članici.
Ni sporno, da gre pri RE v okviru spora o glavni stvari za tak položaj, tako da ta spada na področje uporabe navedenega okvirnega sporazuma.
Predložitveno sodišče se v prvem in drugem vprašanju sklicuje na klavzulo 2, točki 4 in 6, okvirnega sporazuma o starševskem dopustu. V zvezi s tem klavzula 2, točka 4, navedenega okvirnega sporazuma določa, da države članice in/ali socialni partnerji za zagotovitev, da delavci lahko uresničijo pravico do starševskega dopusta v skladu z nacionalnim zakonom, kolektivno pogodbo ali prakso, sprejmejo ustrezne ukrepe za varstvo delavcev pred odpustom „na podlagi prošnje za porodniški [starševski] dopust ali odhoda na porodniški [starševski] dopust“.
V obravnavani zadevi je bila RE pogodba o zaposlitvi odpovedana v okviru kolektivnega odpusta iz poslovnih razlogov. Iz predložitvene odločbe ni razvidno, ali je bila odpuščena zaradi prošnje oziroma koriščenja starševskega dopusta.
V teh okoliščinah pri odgovoru na prvo in drugo vprašanje ni treba upoštevati točke 4, klavzule 2 okvirnega sporazuma o starševskem dopustu, saj je točka 6 te klavzule edina upoštevna.
V skladu z zadnjo določbo se pravice delavca, ki so pridobljene ali pa so v postopku pridobitve na dan, ko se starševski dopust začne, ohranijo take, kot so, do konca starševskega dopusta ter se uporabijo po koncu starševskega dopusta, vključno z vsemi spremembami, ki izhajajo iz nacionalnih zakonov, kolektivnih pogodb ali prakse.
V zvezi s tem je iz klavzule 2, točka 6, okvirnega sporazuma o starševskem dopustu in sobesedila razvidno, da je cilj te določbe preprečiti izgubo ali zmanjšanje pravic iz delovnega razmerja, ki so pridobljene ali so v postopku pridobitve in ki jih delavec lahko uveljavlja ob začetku starševskega dopusta, ter zagotoviti, da bo po izteku tega dopusta glede teh pravic v enakem položaju kot pred njim (sodbi z dne 22. oktobra 2009, Meerts,
C‑116/08
,
EU:C:2009:645
, točka
, in z dne 27. februarja 2014, Lyreco Belgium,
C‑588/12
,
EU:C:2014:99
, točka
).
Ob upoštevanju cilja enakega obravnavanja moških in žensk, ki mu sledi okvirni sporazum o starševskem dopustu, je treba njegovo klavzulo 2, točka 6, razumeti tako, da izraža posebej pomembno načelo socialnega prava Unije, in je torej ni mogoče razlagati ozko (glej v tem smislu sodbo z dne 22. oktobra 2009, Meerts,
C‑116/08
,
EU:C:2009:645
, točka
).
Iz ciljev okvirnega sporazuma o starševskem dopustu je razvidno, da pojem „pridobljene pravice ali pravice v postopku pridobitve“ v smislu navedene klavzule 2, točka 6, vključuje vse pravice in ugodnosti, v denarju ali v naravi, ki neposredno ali posredno izhajajo iz delovnega razmerja in ki jih lahko delavec pri delodajalcu uveljavlja na dan, ko začne starševski dopust (sodba z dne 22. oktobra 2009, Meerts,
C‑116/08
,
EU:C:2009:645
, točka
).
Med temi pravicami in ugodnostmi so vse tiste, ki so povezane s pogoji zaposlitve, kot je pravica delavca, zaposlenega s polnim delovnim časom, ki izrablja starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa, do odpovednega roka – če delodajalec enostransko odpove pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas – katerega trajanje se določi glede na delovno dobo delavca v podjetju in katerega cilj je olajšati iskanje nove zaposlitve (sodba z dne 22. oktobra 2009, Meerts,
C‑116/08
,
EU:C:2009:645
, točka
).
Res je, da delavec, ki je na podlagi pogodbe o zaposlitvi zaposlen s polnim delovnim časom, med starševskim dopustom, ki ga izrablja v obliki krajšega delovnega časa, ne opravi toliko delovnih ur kot delavec, ki dela polni delovni čas. Vendar ta okoliščina ne pomeni, da sta v različnem položaju glede na prvotno pogodbo o zaposlitvi, ki ju veže z delodajalcem (sodba z dne 22. oktobra 2009, Meerts,
C‑116/08
,
EU:C:2009:645
, točka
).
Kot je Sodišče že odločilo, je namreč treba delodajalčevo enostransko odpoved v primeru delavca, ki je na podlagi pogodbe o zaposlitvi zaposlen s polnim delovnim časom in koristi starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa, šteti za odpoved pogodbe o zaposlitvi s polnim delovnim časom (glej v tem smislu sodbo z dne 22. oktobra 2009, Meerts,
C‑116/08
,
EU:C:2009:645
, točka
).
V teh okoliščinah je Sodišče odločilo, da je treba klavzulo 2, točki 6 in 7, okvirnega sporazuma o starševskem dopustu razlagati tako, da nasprotuje temu, da se odpravnina – če delodajalec brez utemeljenega razloga ali ob neupoštevanju zakonsko določenega odpovednega roka enostransko odpove pogodbo o zaposlitvi, medtem ko je delavec na starševskem dopustu v obliki krajšega delovnega časa – ki jo je treba izplačati temu delavcu, ki je zaposlen za nedoločen čas in s polnim delovnim časom, določi na podlagi nižje plače, ki jo prejema ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi (sodba z dne 22. oktobra 2009, Meerts,
C‑116/08
,
EU:C:2009:645
, točka
).
V obravnavanem primeru je treba v zvezi z odpravnino, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, prvič, ugotoviti, da se ta odpravnina izplača na podlagi delovnega razmerja med njenim upravičencem in nekdanjim delodajalcem. Zato takšna odpravnina spada na področje uporabe klavzule 2, točka 6, okvirnega sporazuma o starševskem dopustu.
Kot je razvidno iz sodne prakse, navedene v točki 54 te sodbe, pa je treba odpravnino delavcu, zaposlenemu za nedoločen čas in s polnim delovnim časom, ki se mu pogodba o zaposlitvi odpove, medtem ko koristi starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa, v celoti določiti na podlagi plačila tega delavca za delo za polni delovni čas.
Nacionalna zakonodaja, ki bi ob starševskem dopustu vodila do zmanjšanja pravic iz delovnega razmerja, bi namreč delavca odvrnila od izrabe takega dopusta in spodbujala delodajalca, da pogodbe o zaposlitvi odpove najprej delavcem, ki so na starševskem dopustu. To bi bilo neposredno v nasprotju z namenom okvirnega sporazuma o starševskem dopustu, katerega eden od ciljev je čim bolje uskladiti družinsko in poklicno življenje (sodba z dne 22. oktobra 2009, Meerts,
C‑116/08
,
EU:C:2009:645
, točka
).
V teh okoliščinah klavzula 2, točka 6, okvirnega sporazuma o starševskem dopustu nasprotuje nacionalni določbi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki nalaga, da se upošteva zmanjšano plačilo, ki ga delavec na starševskem dopustu v obliki krajšega delovnega časa prejema ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ker določa, da se odpravnina za delavca, ki je bil v istem podjetju zaposlen za polni in krajši delovni čas, izračuna sorazmerno z obdobji zaposlitve, dopolnjenimi po enem in drugem načinu zaposlitve od njegovega prihoda v podjetje.
Drugič, kar zadeva nadomestilo za prezaposlovanje, ki ga določa nacionalna zakonodaja iz postopka v glavni stvari, je to nadomestilo vezano na dopust za prezaposlovanje. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da delodajalci v podjetjih, za katere se uporablja ta zakonodaja, vsakemu delavcu, ki mu nameravajo odpovedati pogodbo o zaposlitvi iz poslovnega razloga, ponudijo dopust za prezaposlovanje, katerega namen je omogočiti zaposlenemu, da se udeleži usposabljanj in izkoristi storitve, ki jih v postopku iskanja zaposlitve nudi podporna služba.
Preučiti je treba, ali prejemek, kot je nadomestilo za prezaposlovanje, spada na področje uporabe klavzule 2, točka 6, okvirnega sporazuma o starševskem dopustu in če je tako, ali ta določba nasprotuje načinu izračuna tega nadomestila, kot je določen v zakonodaji, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari.
Glede na sodno prakso, navedeno v točki 50 te sodbe, je ob upoštevanju pogojev za dodelitev dajatve, kakršna je nadomestilo za prezaposlovanje, ta dajatev pravica, ki izhaja iz delovnega razmerja in jo lahko delavec uveljavlja pri delodajalcu. Zgolj dejstvo, da do plačila takega nadomestila ne pride avtomatično, saj mora zanj odpuščeni delavec vložiti zahtevo pri delodajalcu, in da se plačilo izvede v času dopusta za prezaposlovanje, ki presega trajanje odpovednega roka, pa ne more spremeniti te ugotovitve.
V teh okoliščinah se klavzula 2, točka 6, okvirnega sporazuma o starševskem dopustu uporablja za dajatev, kakršna je nadomestilo za prezaposlovanje.
Glede načina izračuna tega nadomestila iz predložitvene odločbe izhaja, da zakonodaja iz postopka v glavni stvari določa, da če se pogodba o zaposlitvi odpove delavcu, zaposlenemu za nedoločen čas in s polnim delovnim časom, medtem ko koristi starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa, se to nadomestilo vsaj delno izračuna na podlagi zmanjšanega plačila, ki ga prejema ob odpovedi.
Tako kot odpravnino pa je treba v skladu s klavzulo 2, točka 6, okvirnega sporazuma o starševskem dopustu tudi dajatev, kakršna je nadomestilo za prezaposlovanje, v celoti določiti na podlagi plačila tega delavca za delo s polnim delovnim časom.
Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba klavzulo 2, točka 6, okvirnega sporazuma o starševskem dopustu razlagati tako, da nasprotuje temu, da se odpravnina in nadomestilo za prezaposlovanje – ki ju je treba izplačati delavcu, zaposlenemu za nedoločen čas in s polnim delovnim časom, ki se mu pogodba o zaposlitvi odpove, medtem ko koristi starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa – vsaj deloma določita na podlagi zmanjšanega plačila, ki ga delavec prejme ob odpovedi.
Tretje vprašanje
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 157 PDEU razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki določa, da če se pogodba o zaposlitvi odpove delavcu, ki je zaposlen za nedoločen čas in s polnim delovnim časom, medtem ko koristi starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa, ta delavec prejme odpravnino in nadomestilo za prezaposlovanje, ki sta vsaj deloma določena na podlagi zmanjšanega plačila, ki ga delavec prejema ob odpovedi, kadar se veliko več žensk kot moških odloči izkoristiti starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa, različnega obravnavanja, ki iz tega izhaja, pa ni mogoče utemeljiti z objektivno upravičenimi dejavniki, ki niso v nikakršni povezavi z diskriminacijo na podlagi spola.
Uvodoma je treba navesti, da je člen 157 PDEU zavezujoča določba, zato prepoved diskriminacije med delavci in delavkami ne velja le za ukrepe javnih organov, ampak tudi za vse pogodbe, katerih namen je kolektivno urediti plačano delo, in za pogodbe med posamezniki (glej v tem smislu sodbi z dne 8. aprila 1976, Defrenne,
43/75
,
EU:C:1976:56
, točka
, in z dne 18. novembra 2004, Sass,
C‑284/02
,
EU:C:2004:722
, točka
).
Tako se je na načelo iz tega člena mogoče sklicevati pred nacionalnimi sodišči zlasti v primerih diskriminacije, ki izhaja neposredno iz zakonskih določb ali kolektivnih pogodb, in v primerih, v katerih se delo opravlja v istem bodisi zasebnem bodisi javnem podjetju ali službi (glej v tem smislu sodbi z dne 8. aprila 1976, Defrenne,
43/75
,
EU:C:1976:56
, točka
, in z dne 13. januarja 2004, Allonby,
C‑256/01
,
EU:C:2004:18
, točka
).
V skladu s členom 157(2) PDEU je treba pojem „plačilo“ razlagati tako, da pomeni običajno osnovno ali minimalno mezdo ali plačo ter kakršne koli druge prejemke v denarju ali v naravi, ki jih delavec prejme iz naslova zaposlitve neposredno ali posredno od svojega delodajalca.
Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba pojem „plačilo“ v smislu člena 157(2) PDEU razlagati široko. Zajema zlasti vse sedanje ali prihodnje prejemke v denarju ali naravi, ki jih delavec zaradi zaposlitve prejme od delodajalca, pa čeprav le posredno, in ne glede na to, ali jih prejme na podlagi pogodbe o zaposlitvi, zakonskih določb ali na prostovoljni podlagi. Poleg tega okoliščina, da se nekateri prejemki izplačajo po prenehanju delovnega razmerja, ne izključuje tega, da imajo lahko značaj plačila v smislu te določbe (sodbi z dne 6. decembra 2012, Dittrich in drugi,
C‑124/11, C‑125/11 in C‑143/11
,
EU:C:2012:771
, točka
, in z dne 19. septembra 2018, Bedi,
C‑312/17
,
EU:C:2018:734
, točka
).
Glede premostitvene pomoči, ki jo delodajalec plača delavcu zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi, je Sodišče že ugotovilo, da je to neke vrste odloženo plačilo, do katerega je delavec upravičen na podlagi delovnega razmerja, ki pa mu je izplačano šele ob prenehanju delovnega razmerja, da se mu olajša prilagoditev na nove okoliščine, ki so s tem nastale (sodbi z dne 17. maja 1990, Barber,
C‑262/88
,
EU:C:1990:209
, točka
, in z dne 19. septembra 2018, Bedi,
C‑312/17
,
EU:C:2018:734
, točka
).
V obravnavanem primeru je treba navesti, da prejemka, kakršna sta odpravnina in nadomestilo za prezaposlovanje, izpolnjujeta pogoje, navedene v točkah 70 in 71 te sodbe. V teh okoliščinah je treba take prejemke opredeliti kot „plačilo“ v smislu člena 157 PDEU.
Za ugotovitev, ali obstaja diskriminacija, je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso diskriminacija pomeni uporabo različnih pravil za primerljive položaje oziroma istega pravila za različne položaje (sodbi z dne 13. februarja 1996, Gillesspie in drugi,
C‑342/93
,
EU:C:1996:46
, točka
, in z dne 14. julija 2016, Ornano,
C‑335/15
,
EU:C:2016:564
, točka
).
V zvezi s tem francoska vlada trdi, da ni treba primerjati delavca na starševskem dopustu v obliki krajšega delovnega časa z delavcem, ki dela polni delovni čas, pri tem pa se sklicuje na določbo 4, točka 2, okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, v skladu s katero se „[k]jer je primerno, […] uporabi načelo
pro rata temporis
“.
Ta vlada in družba Praxair MRC se sklicujeta tudi na točko 63 sodbe z dne 16. julija 2009, Gómez‑Limón Sánchez‑Camacho (
C‑537/07
,
EU:C:2009:462
), v kateri je Sodišče razsodilo, da načelo enakega obravnavanja moških in žensk ne nasprotuje temu, da delavec med starševskim dopustom v obliki krajšega delovnega časa pridobi pravico do pokojnine zaradi trajne invalidnosti sorazmerno glede na dejanski delovni čas in prejeto plačo in ne tako, kot če bi delo nadaljeval s polnim delovnim časom. Zato naj ne bi bilo treba primerjati delavca na starševskem dopustu v obliki krajšega delovnega časa z delavcem, ki dela polni delovni čas.
Vendar je treba razlikovati med pravicami, ki posebej upoštevajo položaj starševskega dopusta s krajšim delovnim časom, in pravicami, ki ne izhajajo izrecno iz tega položaja.
Kot izhaja iz točke 53 te sodbe, je treba v zvezi s tem glede delavca, ki je na podlagi pogodbe o zaposlitvi zaposlen s polnim delovnim časom in koristi starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa, delodajalčevo enostransko odpoved šteti za odpoved pogodbe o zaposlitvi s polnim delovnim časom.
Zato je, kot izhaja iz točk 51 in 55 sodbe z dne 22. oktobra 2009, Meerts (
C‑116/08
,
EU:C:2009:645
), položaj delavca na starševskem dopustu v obliki krajšega delovnega časa glede pravice do prejemkov, kot sta odpravnina in nadomestilo za prezaposlovanje, primerljiv s položajem delavca s polnim delovnim časom. Taka ugotovitev velja tudi v okviru člena 157 PDEU.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča načelo enakega plačila iz člena 157 PDEU nasprotuje ne le uporabi predpisov, ki vzpostavljajo neposredno diskriminacijo na podlagi spola, temveč tudi uporabi predpisov, ki ohranjajo neenako obravnavanje delavcev in delavk na podlagi meril, ki ne temeljijo na spolu, če se to neenako obravnavanje ne more pojasniti z objektivno upravičenimi dejavniki, ki niso v nikakršni povezavi z diskriminacijo na podlagi spola (glej v tem smislu sodbi z dne 15. decembra 1994, Helmig in drugi,
C‑399/92, C‑409/92, C‑425/92, C‑34/93, C‑50/93 in C‑78/93
,
EU:C:1994:415
, točka
, in z dne 17. julija 2014, Leone,
C‑173/13
,
EU:C:2014:2090
, točka
).
Natančneje, iz sodne prakse Sodišča izhaja, da gre za posredno diskriminacijo na podlagi spola, če uporaba nacionalnega ukrepa, ki je sicer oblikovan nevtralno, v slabši položaj dejansko postavlja veliko več delavcev enega spola kot delavcev drugega spola. Tak ukrep je združljiv z načelom enakega obravnavanja, le če je različno obravnavanje dveh skupin delavcev, ki ga povzroča, utemeljeno z objektivnimi dejavniki, ki niso v nikakršni povezavi z diskriminacijo na podlagi spola (glej v tem smislu sodbo z dne 17. julija 2014, Leone,
C‑173/13
,
EU:C:2014:2090
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi iz uporabe nacionalne zakonodaje, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki je nevtralno oblikovana, izhaja, da če se pogodba o zaposlitvi odpove delavcu, ki je zaposlen za nedoločen čas in s polnim delovnim časom, medtem ko koristi starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa, je ta delavec v slabšem položaju v primerjavi z delavcem, ki se mu pogodba o zaposlitvi odpove, ko dela polni delovni čas, saj se odpravnina in nadomestilo za prezaposlovanje za delavca na starševskem dopustu v obliki krajšega delovnega časa vsaj delno določita na podlagi zmanjšanega plačila, ki ga prejme ob odpovedi.
Predložitveno sodišče v tretjem vprašanju navaja, da se veliko več žensk kot moških odloči izkoristiti starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa. V predložitveni odločbi navaja, da po navedbah generalnega pravobranilca pri Cour de cassation iz nacionalnih statističnih podatkov za marec 2016 izhaja, da je v Franciji 96 % delavcev, ki vzamejo starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa, žensk.
V takem primeru je nacionalna zakonodaja, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, združljiva z načelom enakega obravnavanja, le če je tako nastalo različno obravnavanje delavk in delavcev, upravičeno z objektivnimi dejavniki, ki niso v nikakršni povezavi z diskriminacijo na podlagi spola.
Zlasti iz tretjega vprašanja izhaja, da predložitveno sodišče meni, da to različno obravnavanje ni upravičeno s takimi objektivnimi dejavniki.
Francoska vlada v svojem pisnem stališču glede takega različnega obravnavanja ne navaja dejavnikov, objektivno upravičenih z razlogi, ki niso v nikakršni povezavi z diskriminacijo na podlagi spola.
V teh okoliščinah nacionalna zakonodaja, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, očitno ni v skladu z načelom enakega plačila za enako delo ali delo enake vrednosti za moške in ženske, kot je določeno v členu 157 PDEU.
Glede na zgornje preudarke je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 157 PDEU razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki določa, da če se pogodba o zaposlitvi odpove delavcu, ki je zaposlen za nedoločen čas in s polnim delovnim časom, medtem ko koristi starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa, ta delavec prejme odpravnino in nadomestilo za prezaposlovanje, ki sta vsaj deloma določena na podlagi zmanjšanega plačila, ki ga delavec prejme ob odpovedi, kadar se veliko več žensk kot moških odloči izkoristiti starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa, različnega obravnavanja, ki iz tega izhaja, pa ni mogoče utemeljiti z objektivno upravičenimi dejavniki, ki niso v nikakršni povezavi z diskriminacijo na podlagi spola.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

1.
Klavzulo 2, točka 6, okvirnega sporazuma o starševskem dopustu, ki je bil sklenjen 14. decembra 1995 in je v Prilogi k Direktivi Sveta 96/34/ES z dne 3. junija 1996 o okvirnem sporazumu o starševskem dopustu, sklenjenim med UNICE, CEEP in ETUC, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 97/75/ES z dne 15. decembra 1997, je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da se odpravnina in nadomestilo za prezaposlovanje – ki ju je treba izplačati delavcu, zaposlenemu za nedoločen čas in s polnim delovnim časom, ki se mu pogodba o zaposlitvi odpove, medtem ko koristi starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa – vsaj deloma določita na podlagi zmanjšanega plačila, ki ga delavec prejme ob odpovedi.

2.
Člen 157 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki določa, da če se pogodba o zaposlitvi odpove delavcu, ki je zaposlen za nedoločen čas in s polnim delovnim časom, medtem ko koristi starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa, ta delavec prejme odpravnino in nadomestilo za prezaposlovanje, ki sta vsaj deloma določena na podlagi zmanjšanega plačila, ki ga delavec prejme ob odpovedi, kadar se veliko več žensk kot moških odloči izkoristiti starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa, različnega obravnavanja, ki iz tega izhaja, pa ni mogoče utemeljiti z objektivno upravičenimi dejavniki, ki niso v nikakršni povezavi z diskriminacijo na podlagi spola.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.