CELEX: 62013CJ0200
Överklagande
Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik
Bekämpning av kärnvapenspridning
Restriktiva åtgärder mot Islamiska republiken Iran
Frysning av en iransk banks tillgångar
Motiveringsskyldighet
Förfarandet för att anta rättsakten
Uppenbart oriktig bedömning

Europeiska unionens råd har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 5 februari 2013, Bank Saderat Iran/rådet (
T‑494/10
,
EU:T:2013:59
) (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom ogiltigförklarade tribunalen följande åtgärder i den del de avsåg Bank Saderat Iran (nedan även kallad banken):
—
punkt 7 i tabell B i bilaga II till rådets beslut 2010/413/Gusp av den 26 juli 2010 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av gemensam ståndpunkt 2007/140/Gusp (
EUT L 195, s. 39
, rättelse,
EUT L 197, 2010, s. 19
),
—
punkt 5 i tabell B i bilagan till rådets genomförandeförordning (EU) nr 668/2010 av den 26 juli 2010 om genomförande av artikel 7.2 i förordning (EG) nr 423/2007 om restriktiva åtgärder mot Iran (
EUT L 195, s. 25
),
—
punkt 7 i tabell B i avsnitt I i bilagan till rådets beslut 2010/644/Gusp av den 25 oktober 2010 om ändring av beslut 2010/413 (
EUT L 281, s. 81
),
—
punkt 7 i tabell B i bilaga VIII till rådets förordning (EU) nr 961/2010 av den 25 oktober 2010 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av förordning (EG) nr 423/2007 (
EUT L 281, s. 1
),
—
rådets beslut 2011/783/Gusp av den 1 december 2011 om ändring av beslut 2010/413 (
EUT L 319, s.71
),
—
rådets genomförandeförordning (EU) nr 1245/2011 av den 1 december 2011 om genomförande av förordning nr 961/2010 (
EUT L 319, s. 11
), och
—
punkt 7 i tabell B i avsnitt I i bilaga IX till rådets förordning (EU) nr 267/2012 av den 23 mars 2012 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av förordning nr 961/2010 (
EUT L 88, s. 1
),
i den del Bank Saderat Iran är upptagen i förteckningarna över de personer, grupper och enheter på vilka de i dessa rättsakter beslutade restriktiva åtgärderna är tillämpliga (nedan tillsammans kallade de omtvistade rättsakterna).
Tillämpliga bestämmelser och bakgrund till tvisten
Med anledning av de många rapporterna från generaldirektören för Internationella atomenergiorganet (nedan kallat IAEA) och de resolutioner som IAEA:s styrelse antagit avseende Islamiska republiken Irans kärnvapenprogram antog Förenta nationernas säkerhetsråd (nedan kallat säkerhetsrådet) resolution 1737 (2006) den 23 december 2006. I punkt 12 i resolutionen, i förening med bilagan, förtecknas en rad personer och enheter som anges delta i spridning av kärnvapen och vars tillgångar och ekonomiska resurser ska frysas.
I syfte att genomföra resolution 1737 (2006) i Europeiska unionen antog rådet den 27 februari 2007 gemensam ståndpunkt 2007/140/Gusp om restriktiva åtgärder mot Iran (
EUT L 61, s. 49
)
I artikel 5.1 i gemensam ståndpunkt 2007/140 föreskrevs att alla tillgångar och ekonomiska resurser för vissa personkategorier och enheter som nämns i punkterna a och b i denna bestämmelse skulle frysas. Artikel 5.1 a avsåg de personer och enheter som anges i bilagan till resolution 1737 (2006) samt de ytterligare personer och enheter som angetts av säkerhetsrådet eller den kommitté som inrättats vid säkerhetsrådet i enlighet med artikel 18 i resolution 1737 (2006). I bilaga I till gemensam ståndpunkt 2007/140 fanns en förteckning över dessa personer och enheter. I artikel 5.1 b avsågs de personer och enheter som inte omfattas av bilaga I och som bland annat är engagerade i, är direkt knutna till eller ger stöd till Islamiska republiken Irans spridningskänsliga kärntekniska verksamhet. Förteckningen över dessa personer och enheter återfanns i bilaga II till nämnda gemensamma ståndpunkt.
Vad gäller Europeiska gemenskapens befogenheter genomfördes resolution 1737 (2006) genom rådets förordning (EG) nr 423/2007 av den 19 april 2007 om restriktiva åtgärder mot Iran (
EUT L 103, s. 1
), vilken antogs med stöd av artiklarna 60 EG och 301 EG och avsåg gemensam ståndpunkt 2007/140. Förordningens innehåll påminner i sak om innehållet i den gemensamma ståndpunkten. Namnen på samma enheter och fysiska personer återfinns i förordningens bilaga IV avseende de personer, enheter och organ som uppgetts av säkerhetsrådet eller sanktionskommittén samt i förordningens bilaga V avseende andra personer, enheter och organ än dem som återfinns i bilaga IV.
Artikel 7.2 a i förordning nr 423/2007 hade följande lydelse:
”Alla tillgångar och ekonomiska resurser som tillhör eller ägs, innehas eller kontrolleras av de personer, enheter och organ som anges i bilaga V skall frysas. Bilaga V skall omfatta fysiska och juridiska personer, enheter och organ som inte omfattas av bilaga IV men beträffande vilka det i enlighet med artikel 5.1 b i gemensam ståndpunkt 2007/140/[Gusp] har fastställts att dessa
a)
deltar i, är direkt knutna till eller stöder Irans spridningskänsliga kärntekniska verksamhet.”
Efter att ha konstaterat att Islamiska republiken Iran fortsatte sin verksamhet med anrikning av kärnbränsle och inte samarbetade med IAEA, antog säkerhetsrådet resolution 1803 (2008) av den 3 mars 2008. I punkt 10 i denna resolution anges att säkerhetsrådet
”[u]ppmanar alla stater att vara vaksamma när det gäller finansinstituts verksamhet på deras territorier med alla banker med hemvist i Iran, särskilt Bank Melli och Bank Saderat, samt deras filialer och dotterbolag utomlands, för att undvika att denna verksamhet bidrar till spridningskänslig kärnteknisk verksamhet och utveckling av kärnvapenbärare, såsom anges i resolution 1737 (2006).”
Genom resolution 1929 (2010) av den 9 juni 2010 beslutade säkerhetsrådet om strängare åtgärder, däribland frysning av olika finansinstituts tillgångar. I punkt 21 i resolutionen uppmanade säkerhetsrådet staterna bland annat ”att förhindra tillhandahållande av finansiella tjänster, inbegripet försäkrings- och återförsäkringstjänster, samt överföring till, genom eller från deras territorium, till eller genom försorg av deras medborgare eller enheter som inrättats enligt deras lagar (inbegripet filialer utomlands), eller personer eller finansinstitut på deras territorium, av alla finansiella eller andra tillgångar eller resurser, om de har rimliga skäl att anta att dessa tjänster, tillgångar eller resurser skulle kunna bidra till Irans spridningskänsliga kärntekniska verksamhet eller till att utveckla ett system för kärnvapenbärare, bland annat genom att frysa finansiella eller andra tillgångar och resurser som finns på deras territorium eller senare kommer att finnas på deras territorium, eller som omfattas av deras jurisdiktion eller senare kommer att omfattas av deras jurisdiktion, och är knutna till sådana program eller sådan verksamhet, och genom att förstärka övervakningen för att förhindra sådana transaktioner, i samråd med de nationella myndigheterna och i enlighet med den nationella lagstiftningen”.
I ett uttalande som bilagts Europeiska rådets slutsatser av den 17 juni 2010 betonar Europeiska rådet sin allt djupare oro över Irans kärnenergiprogram och välkomnar att säkerhetsrådet antagit resolution 1929 (2010). Vidare noteras IAEA:s senaste rapport av den 31 maj 2010 och det meddelas att det kommer att antas nya restriktiva åtgärder som bland annat rör finanssektorn.
Rådet genomförde uttalandet genom beslut 2010/413 av den 26 juli 2010 varigenom det upphävde gemensam ståndpunkt 2007/140 och antog ytterligare restriktiva åtgärder i förhållande till sistnämnda ståndpunkt. I skälen 17–20 i beslut 2010/413, avseende finansiell verksamhet, erinras det om säkerhetsrådets beslut i resolution 1929 (2010) och Europeiska rådets uttalande av den 17 juni 2010. Kapitel 2 i beslut 2010/413 handlar om finanssektorn. I artikel 10.1 i beslutet föreskrivs att för att förhindra tillhandahållande av finansiella tjänster eller överföring till, genom eller från medlemsstaternas territorium eller till eller genom försorg av medlemsstaternas medborgare eller enheter som inrättats enligt deras lagar (inbegripet filialer utomlands), eller personer eller finansinstitut på medlemsstaternas territorium, av finansiella eller andra tillgångar eller resurser som kan bidra till Irans spridningskänsliga kärntekniska verksamhet eller utvecklingen av system för kärnvapenbärare, ska medlemsstaterna stärka kontrollen över finansiella institutioners hela verksamhet inom deras jurisdiktion i deras kontakter med banker med hemvist i Iran, filialer, dotterbolag eller enheter som kontrolleras av dessa.
I artikel 20.1 i beslut 2010/413 föreskrivs frysning av penningmedel för flera kategorier av personer och enheter. Artikel 20.1 a avser de personer och enheter som angetts av säkerhetsrådet och som förtecknas i bilaga I till beslutet. Artikel 20.1 b avser ”de personer och enheter som inte omfattas av bilaga I och som är engagerade i, är direkt knutna till eller ger stöd till Irans spridningskänsliga kärntekniska verksamhet eller till utvecklingen av system för kärnvapenbärare, inklusive genom att medverka i upphandling av förbjudna artiklar och varor och förbjuden utrustning, materiel och teknik, och de personer eller enheter som agerar på deras vägnar eller på deras uppdrag, eller de enheter som ägs eller kontrolleras av dem, inbegripet genom olagliga medel, samt personer och enheter som har bistått angivna personer eller enheter med att kringgå eller bryta mot bestämmelser i FN:s säkerhetsråds resolutioner 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) och 1929 (2010) eller i detta beslut samt andra högre funktionärer och enheter inom Islamiska revolutionsgardet och Islamic Republic of Iran Shipping Lines liksom enheter som ägs, kontrolleras av dem eller agerar på deras vägnar, enligt förteckningen i bilaga II”.
Flera finansinstitut eller grupper av sådana institut omnämns i bilaga II till beslut 2010/413. Bank Saderat Iran är (tillsammans med samtliga sina filialer och dotterbolag) upptagen i punkt 7 i del I B i denna bilaga. Följande motivering anges:
”[Bank Saderat Iran] är en iransk statsägd bank (till 94 % ägd av IRN-regeringen). [Bank Saderat Iran] har stått till tjänst med finansiella tjänster för enheter som gör inköp för Irans kärntekniska program och program för ballistiska robotar, däribland enheter som tas upp i resolution 1737 från FN:s säkerhetsråd. [Bank Saderat Iran] hanterade betalningar och remburser för DIO (föremål för sanktioner enligt [resolution 1737 (2006)]) och Iran Electronics Industries så sent som i mars 2009. 2003 hanterade [Bank Saderat Iran] remburser på det till iransk kärnenergi relaterade företaget Mesbah Energy Companys vägnar (senare föremål för sanktioner enligt [resolution 1737 (2006)]).”
Genom genomförandeförordning nr 668/2010, som antogs den 26 juli 2010 för att verkställa artikel 7.2 i förordning nr 423/2007, lades namnet Bank Saderat Iran, som finns upptaget i punkt 5 i avsnitt I B i bilagan till denna genomförandeförordning, till i den förteckning över juridiska personer, enheter och organ som finns i tabell I i bilaga V till förordning nr 423/2007.
Motiveringen till varför Bank Saderat Iran upptagits i nämnda förteckning är i stort sett identisk med motiveringen i beslut 2010/413.
Genom skrivelse av den 27 juli 2010 informerade rådet Bank Saderat Iran om att banken hade upptagits i förteckningen i bilaga II till beslut 2010/413 och i bilaga V till förordning nr 423/2007.
Genom skrivelser av den 18 och den 25 augusti och av den 2, 9 och den 30 september 2010 hemställde Bank Saderat Iran om att rådet skulle redogöra för grunderna för de restriktiva åtgärderna gentemot den. Genom skrivelse av den 15 september 2010 hemställde banken även om att rådet skulle ompröva nämnda beslut.
Bilaga II till beslut 2010/413 har omarbetats och getts en ny lydelse genom beslut 2010/644, som antogs den 25 oktober 2010. I skäl 2 i detta beslut anger rådet att det beaktat de synpunkter som det erhållit från de berörda.
Bank Saderat Iran uppfördes i punkt 7 i förteckningen över enheter som återfinns i tabell I i bilaga II till beslut 2010/413, i dess lydelse enligt beslut 2010/644. I motiveringen anges inte längre att det rör sig om en statsägd iransk bank, som ägs till 94 procent av den iranska regeringen, men däremot att den delvis ägs av den iranska regeringen. I övriga delar är motiveringen densamma som i beslut 2010/413.
Förordning nr 423/2007 upphävdes och ersattes av förordning nr 961/2010, som antogs den 25 oktober 2010. I artikel 16.2 i denna förordning anges följande:
”Alla tillgångar och ekonomiska resurser som tillhör eller ägs, innehas eller kontrolleras av de personer, enheter och organ som förtecknas i bilaga VIII ska frysas. Bilaga VIII ska omfatta fysiska och juridiska personer, enheter och organ om vilka det i enlighet med artikel 20.1 b i [beslut 2010/413] har fastställts att de
a)
är engagerade i, är direkt knutna till eller ger stöd till Irans spridningskänsliga kärntekniska verksamhet eller till Irans utveckling av system för kärnvapenbärare, inklusive genom att medverka i upphandling av förbjudna varor och teknik, eller ägs eller kontrolleras av en sådan person eller enhet eller ett sådant organ, inbegripet genom olagliga medel, eller agerar för deras räkning eller på deras uppdrag,
b)
är en fysisk eller juridisk person, en enhet eller ett organ som har hjälpt förtecknade personer, enheter eller organ att kringgå eller bryta mot bestämmelserna i denna förordning, [beslut 2010/413] … eller … säkerhetsråd[et]s resolutioner 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) och 1929 (2010),
...”
Rådet upptog Bank Saderat Iran i punkt 7 i förteckningen över juridiska personer, enheter och organ som räknas upp i bilaga VIII B till förordning nr 961/2010. Skälen är nästan identiska med de skäl som anges i beslut 2010/413, i dess lydelse enligt beslut 2010/644.
Genom skrivelse av den 28 oktober 2010 besvarade rådet Bank Saderat Irans skrivelse av den 15 september 2010. Rådet uppgav sig då ha omprövat sitt beslut men funnit att bankens begäran om att bli struken från förteckningen i bilaga II till beslut 2010/413 och i bilaga VIII till förordning nr 961/2010 skulle avslås. Rådet preciserade härvid att det inte delar Bank Saderat Irans ståndpunkt att dess hantering av remburser inte kan tänkas bidra till kärnvapenspridning. Bank Saderat Iran begärde att få tillgång till handlingarna i ärendet och rådet sände banken kopior av två förslag till beslut om restriktiva åtgärder som presenterats av olika medlemsstater (nedan kallade förslagen som översändes den 28 oktober 2010).
Den 31 maj 2011 sände rådet Bank Saderat Iran, som bilaga till dupliken i det mål som avgjordes genom den överklagade domen, en handling från rådet daterad den 27 maj 2011, vilken innehöll ett utdrag från ett tredje förslag om att uppta Bank Saderat Iran i förteckningen över enheter som omfattas av de restriktiva åtgärderna (nedan kallat det tredje förslaget).
Den 1 december 2011 beslutade rådet, efter omprövning, att Bank Saderat Iran skulle kvarstå i förteckningen i beslut 2010/413, genom beslut 2011/783, och i förteckningen i förordning nr 961/2010, genom genomförandeförordning nr 1245/2011.
Med hänvisning till Europeiska rådets slutsatser av den 9 december 2011 antog rådet nya åtgärder genom beslut 2012/35/Gusp av den 23 januari 2012 om ändring av beslut 2010/413 (
EUT L 19, s. 22
).
Den 23 mars 2012 antog rådet nya åtgärder genom förordning nr 267/2012, som upphäver och ersätter förordning nr 961/2010. Bestämmelser om frysning av tillgångar och ekonomiska resurser återfinns i artikel 23 i förordning nr 267/2012. I artikel 23.2 anges följande:
”Alla tillgångar och ekonomiska resurser som tillhör eller ägs, innehas eller kontrolleras av de personer, enheter och organ som förtecknas i bilaga IX ska frysas. Bilaga IX ska omfatta fysiska och juridiska personer, enheter och organ om vilka det i enlighet med artikel 20.1 b och c i [beslut 2010/413] har fastställts att de
a)
är engagerade i, är direkt knutna till eller ger stöd till Irans spridningskänsliga kärntekniska verksamhet eller till Irans utveckling av system för kärnvapenbärare, inbegripet genom att medverka i upphandling av förbjudna varor och teknik, eller ägs eller kontrolleras av en sådan person eller enhet eller ett sådant organ, inbegripet genom olagliga medel, eller agerar på deras vägnar eller på deras uppdrag,
b)
är en fysisk eller juridisk person, en enhet eller ett organ som har hjälpt förtecknade personer, enheter eller organ att kringgå eller bryta mot bestämmelserna i denna förordning, [beslut 2010/413] eller resolutioner[na] 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) och 1929 (2010),
...
d)
är andra personer, enheter eller organ som tillhandahåller stöd, t.ex. materiellt, logistiskt eller ekonomiskt stöd till Irans regering, och personer och enheter som är associerade med dem,
...”
Bank Saderat Iran har upptagits i punkt 7 i tabell B i avdelning I i bilaga IX till förordning nr 267/2012. Skälen är nästan identiska med de skäl som anges i beslut 2010/413, i dess lydelse enligt beslut 2010/644.
Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 7 oktober 2010 väckte Bank Saderat Iran talan om ogiltigförklaring av beslut 2010/413 och genomförandeförordning nr 668/2010. Senare utvidgade banken sina yrkanden till att även omfatta ogiltigförklaring av beslut 2010/644, av förordning nr 961/2010, av beslut 2011/783, av genomförandeförordning nr 1245/2011 och av förordning nr 267/2012, i den del som rör banken.
Tribunalen avfärdade till att börja med rådets och kommissionens argument att Bank Saderat Iran inte kunde göra gällande det skydd och de garantier som följer av de grundläggande rättigheterna.
Tribunalen prövade därefter Bank Saderat Irans talan. Banken hade anfört tre grunder. Den första grunden rörde åsidosättande av motiveringsskyldigheten, av rätten till försvar och av rätten till ett effektivt domstolsskydd. I den andra grunden gjordes gällande att rådet gjort en uppenbart oriktig bedömning när det antog de restriktiva åtgärderna mot banken. Den tredje grunden avsåg ett åsidosättande av proportionalitetsprincipen.
Tribunalen prövade ‐ vad avser den första grunden angående åsidosättande av motiveringsskyldigheten, rätten till försvar och rätten till ett effektivt domstolsskydd ‐ vart och ett av de skäl som rör Bank Saderat Iran i de omtvistade rättsakterna och i förslagen till antagande av restriktiva åtgärder. Tribunalen fann att rådet åsidosatt motiveringsskyldigheten i det andra skälet, angående banktjänster, eftersom det saknar preciseringar. Bank Saderat Irans rätt till domstolsskydd ansågs härigenom också ha åsidosatts vad avser det andra skälet. Denna rätt ansågs dessutom ha åsidosatts vad avser beslut 2010/413, genomförandeförordning nr 668/2010, beslut 2010/644 och förordning nr 961/2010 genom att det tredje förslaget om antagande av restriktiva åtgärder meddelats för sent. Tribunalen ansåg slutligen att det gjorts en felaktig prövning av beslut 2010/413 och av genomförandeförordning nr 668/2010, eftersom handlingarna i ärendet inte innehöll några uppgifter som tydde på att rådet hade undersökt huruvida inkomna uppgifter beträffande Bank Saderat Iran var relevanta och korrekta. Tribunalen fann således att Bank Saderat Iran skulle vinna framgång med den första grunden i den del som rör beslut 2010/413, genomförandeförordning nr 668/2010, beslut 2010/644 och förordning nr 961/2010.
Tribunalen prövade därefter den andra grunden, rörande uppenbart oriktig bedömning när de restriktiva åtgärderna antogs gentemot Bank Saderat Iran. Denna prövning rörde skäl som ansågs vara tillräckligt preciserade och som därmed inte stred mot motiveringsskyldigheten. Eftersom inget av de skäl rådet anfört gentemot Bank Saderat Iran motiverade de restriktiva åtgärderna mot banken, biföll tribunalen därför talan med stöd av den andra grunden och ogiltigförklarade de omtvistade rättsakterna i den del som rör banken. Tribunalen förklarade vidare att det saknades anledning att pröva den tredje grunden, som rör åsidosättande av proportionalitetsprincipen.
Bank Saderat Iran gjorde gällande att förordning nr 267/2012 i förhållande till banken utgör ett beslut som meddelats i form av en förordning och inte en förordning i verklig mening. Artikel 60 andra stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol borde således inte ha varit tillämplig i förevarande fall. I punkt 123 i den överklagade domen förklarade tribunalen att med hänsyn till domstolens praxis har förordning nr 267/2012, inklusive bilaga IX till samma förordning, karaktär av en förordning, eftersom det i artikel 51 andra stycket i nämnda förordning föreskrivs att den är till alla delar bindande och direkt tillämplig i alla medlemsstater, vilket överensstämmer med de rättsverkningar som föreskrivs för förordningar i artikel 288 FEUF. Artikel 60 andra stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol är således tillämplig i förevarande mål.
Parternas yrkanden
Yrkandena i huvudöverklagandet
Rådet har yrkat att domstolen ska
—
upphäva den överklagade domen,
—
slutgiltigt avgöra målet och ogilla den talan som Bank Saderat Iran väckt mot de omtvistade rättsakterna, samt
—
förplikta Bank Saderat Iran att ersätta rådets rättegångskostnader såväl vid tribunalen som vid domstolen.
Bank Saderat Iran har yrkat att domstolen ska ogilla överklagandet och förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen stöder helt rådets yrkanden i dess överklagande.
Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland har yrkat att domstolen ska bifalla överklagandet, upphäva den överklagade domen och ogilla Bank Saderat Irans talan mot de omtvistade rättsakterna.
Yrkandena i anslutningsöverklagandet
Bank Saderat Iran har yrkat att domstolen ska
—
bifalla anslutningsöverklagandet och upphäva tribunalens dom med hänsyn till de fel som anges i anslutningsöverklagandet,
—
ogiltigförklara de omtvistade rättsakterna (individuellt) i den del som rör Bank Saderat Iran, och
—
förplikta rådet att ersätta Bank Saderat Irans rättegångskostnader vad avser anslutningsöverklagandet.
Rådet har yrkat att domstolen ska ogilla anslutningsöverklagandet och förplikta Bank Saderat Iran att ersätta rättegångskostnaderna i denna del.
Prövning av huvudöverklagandet
Rådet har gjort gällande att den överklagade domen innehåller flera fall av felaktig rättstillämpning.
Invändningen om rättegångshinder beträffande grunder avseende åsidosättande av grundläggande rättigheter
Den överklagade domen
I punkt 44 i den överklagade domen avfärdade tribunalen rådets och kommissionens argument om att Bank Saderat Iran inte kunde göra gällande det skydd och de garantier som följer av de grundläggande rättigheterna. Tribunalen förklarade i punkt 39 i denna dom att unionsrätten inte innehåller någon regel som hindrar en juridisk person som är ett organ som kan hänföras till staten i ett tredjeland från att åberopa skydd och garantier som är knutna till de grundläggande rättigheterna. I punkt 40 i samma dom förklarade tribunalen att rådet och kommissionen hursomhelst inte anfört några omständigheter som visar att Bank Saderat Iran verkligen är ett organ som kan hänföras till iranska staten.
Parternas argument
Rådet har till att börja med kritiserat punkterna 34‐43 i den överklagade domen. Rådet anser att tribunalen gjort en felaktig rättstillämpning genom att anse att även om Bank Saderat Iran skulle anses vara ett organ som kan hänföras till iranska staten, så har banken ändå rätt att vid unionsdomstolen åberopa skydd och garantier som är knutna till de grundläggande rättigheterna.
Rådet har hänvisat till artikel 34 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen), i vilken det utesluts att Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna kan uppta en talan som väcks av regeringsorgan eller liknande enheter till sakprövning, och andra motsvarande bestämmelser, såsom artikel 44 i den amerikanska konventionen av den 22 november 1969 om de mänskliga rättigheterna.
Ratio legis
är att en stat inte kan omfattas av de grundläggande rättigheterna. Även om Europeiska unionens fördrag och dess stadga om de grundläggande rättigheterna inte innehåller några bestämmelser identiska med artikel 34 i Europakonventionen, ska samma princip tillämpas.
Rådet anser att tribunalen också har gjort en felaktig rättstillämpning genom att anse att det inte anförts någon uppgift som gör det möjligt att fastslå att Bank Saderat Iran utgör ett regeringsorgan. Rådet har i detta hänseende hänvisat till följande:
—
Europadomstolens rättspraxis enligt vilken varje faktisk och juridisk omständighet ska prövas med omsorg för att avgöra huruvida en enhet är en offentlig organisation eller enhet eller en icke-offentlig organisation eller enhet,
—
arbeten av Förenta nationernas folkrättskommission, och bland annat kommentarer angående artikel 2 b i Förenta nationernas konvention om immunitet för stater och deras egendom, som antogs den 2 december 2004, enligt vilka begreppet ”statliga organ och institutioner och andra enheter” kan omfatta statliga företag eller andra av staten bildade enheter som utför handelstransaktioner, och
—
domstolens rättspraxis om stöd (dom Frankrike/kommissionen,
C‑482/99
,
EU:C:2002:294
, punkt
).
Tribunalen har således fel i sin slutsats att eftersom Bank Saderat Iran ägnar sig åt kommersiella transaktioner som regleras av allmänna rättsregler, kan denna verksamhet inte anses utgöra ”samhällsnyttig verksamhet” även om de är nödvändiga för en stats ekonomiska funktion. Tribunalen har inte heller tagit vederbörlig hänsyn till den iranska regeringens inflytande över Bank Saderat Iran även sedan denna stat minskat sin ägarandel till följd av en privatisering.
Bank Saderat Iran har avfärdat rådets argument.
Domstolens bedömning
Domstolen vill påpeka att Bank Saderat Irans talan omfattas av artikel 275 andra stycket FEUF (dom rådet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punkt
, och dom rådet/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punkt
).
Bank Saderat Iran har gjort gällande att dess rätt till försvar och rätt till ett effektivt domstolsskydd har åsidosatts. Sådana rättigheter kan åberopas av varje fysisk person eller enhet som väckt talan vid unionsdomstolarna (dom rådet/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punkt
).
Samma sak gäller grunderna som rör åsidosättande av väsentliga formkrav, såsom åsidosättande av skyldigheten att motivera en rättsakt (dom rådet/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punkt
).
Vad avser grunderna om uppenbart oriktig bedömning eller åsidosättande av den allmänna proportionalitetsprincipen, konstaterar domstolen att frågan huruvida en statlig enhet har möjlighet att åberopa sådana grunder gäller målet i sak (dom rådet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punkt
, och dom rådet/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punkt
).
Mot denna bakgrund finner domstolen att rådets grund saknar stöd, utan att domstolen behöver pröva argumentet att tribunalen begått ett fel när den förklarade att det inte styrkts att Bank Saderat Iran är en statlig enhet, eftersom detta argument är verkningslöst.
Motiveringsskyldigheten, rätten till försvar, rätten till ett effektivt domstolsskydd och rätten till att få tillgång till handlingarna i målet
Den överklagade domen
I punkterna 47‐49 i den överklagade domen erinrade tribunalen om rättspraxis rörande skyldigheten att motivera rättsakter enligt artikel 296 andra stycket FEUF. I punkterna 50‐53 i samma dom erinrades om rättspraxis rörande rätten till försvar och skyldigheten att ange de omständigheter som läggs den berörda enheten till last, så att denna på ett ändamålsenligt sätt kan yttra sig över dessa omständigheter.
I punkterna 61 och 62 i den överklagade domen ansåg tribunalen att för att bedöma huruvida motiveringsskyldigheten och skyldigheten att meddela Bank Saderat Iran vilka omständigheter som läggs den till last ska – förutom de skäl som anges i de angripna rättsakterna – hänsyn tas till de två förslag till beslut om restriktiva åtgärder som rådet har sänt till banken genom skrivelse av den 28 oktober 2010, samt det tredje förslag som rådet bifogat sin duplik, som ingavs den 31 maj 2011. Enligt tribunalen presenterades dessa förslag för medlemsstaternas delegationer i samband med planeringen av de restriktiva åtgärderna gentemot banken och de ingick således i underlaget för dessa åtgärder.
I punkt 63 i den överklagade domen fastslog tribunalen följande:
”De tre förslagen sändes till [Bank Saderat Iran] efter det att talan väckts eller, vad avser det förslag som bifogats dupliken, till och med efter det att yrkandena justerats på grund av att beslut 2010/644 och förordning nr 961/2010 antogs. De kan således inte anses komplettera motiveringarna till beslut 2010/413, genomförandeförordning nr 668/2010, samt, vad avser det förslag som bifogats dupliken, beslut 2010/644 och förordning nr 961/2010. De kan dock beaktas vid bedömningen av huruvida senare rättsakter är lagenliga. Det rör sig härvid om beslut 2011/783, genomförandeförordning nr 1245/2011 och förordning nr 267/2012, vad rör de tre förslagen, samt beslut 2010/644 och förordning nr 961/2010, vad rör de förslag som delgetts den 28 oktober 2010.”
I punkterna 64‐73 i den överklagade domen prövade tribunalen vart och ett av skälen i de omtvistade rättsakterna och i förslagen om antagande av restriktiva åtgärder. I punkterna 64‐66 anges följande:
”64
I de [omtvistade] rättsakterna anges följande fyra skäl vad rör [Bank Saderat Iran]
—
[Bank Saderat Iran] ägs av den iranska staten; antingen till 94 procent, enligt beslut 2010/413 och genomförandeförordning nr 668/2010, eller delvis, enligt senare rättsakter [nedan kallat det första skälet].
—
[Bank Saderat Iran] tillhandahåller banktjänster åt enheter som gör inköp som är avsedda för Irans kärnteknikprogram och missilprogram. Bland dessa enheter förekommer enheter som avses i [resolution 1737 (2006)] [nedan kallat det andra skälet].
—
Så sent som i mars 2009 hanterade [Bank Saderat Iran] fortfarande betalningar och remburser åt Defense Industries Organisation (försvarsindustriorganisationen, nedan kallad DIO) och Iran Electronics Industries (nedan kallat IEI), vilka omfattas av restriktiva åtgärder [nedan kallat det tredje skälet].
—
[År] 2003 hanterade [Bank Saderat Iran] remburser på Mesbah Energy Companys vägnar. Detta bolag är knutet till det iranska kärnteknikprogrammet [nedan kallat det fjärde skälet].
De skäl som nämns i förslagen till beslut om restriktiva åtgärder, som bifogats rådets skrivelse av den 28 oktober 2010, är helt desamma som de skäl som nämns i de [omtvistade] rättsakterna.
Det tredje förslaget till restriktiva åtgärder, vilket bifogats dupliken, innehåller ett ytterligare femte skäl, som går ut på att [Bank Saderat Iran] tillhandahållit banktjänster åt Sanam Industria Group.”
I punkt 73 fann tribunalen att rådet åsidosatt motiveringsskyldigheten och skyldigheten att meddela Bank Saderat Iran vilka omständigheter som läggs den till last vad beträffar det andra skälet, eftersom det är alldeles för vagt, men att dessa skyldigheter däremot uppfyllts vad avser de andra skälen.
Vad avser frågan om tillgång till handlingarna i ärendet fann tribunalen, i punkt 79 i den överklagade domen, att rådet inte i rätt tid gett Bank Saderat Iran tillgång till förslagen till beslut om restriktiva åtgärder. Rådet sände banken två förslag som bilaga till en skrivelse av den 28 oktober 2010, och senare ett tredje förslag, vilket bifogades dupliken, trots att den tidsfrist som rådet hade beviljat banken för att yttra sig över beslut 2010/413 och genomförandeförordning nr 668/2010 gick ut den 15 september 2010.
Vad rör frågan huruvida Bank Saderat Iran beretts tillfälle att yttra sig på ett verksamt sätt ansåg tribunalen, i punkterna 82 och 83 i den överklagade domen, att banken beretts tillfälle att yttra sig på ett verksamt sätt utom vad rör rådets andra skäl, vilket är alltför vagt, och vad rör de tre förslag till beslut om restriktiva åtgärder, i den del banken inte hade tillgång till dessa handlingar den 15 september 2010.
I punkt 86 i den överklagade domen ansåg tribunalen att bankens anmärkningar beaktats av rådet vid dess omprövning. Tribunalen angav bland annat, i punkt 85 i domen, att rådet rättat till uppgiften om den iranska statens ägarandel i Bank Saderat Iran, vilken banken bestritt.
I punkt 90 i den överklagade domen förklarade tribunalen att bankens rätt till ett effektivt domstolsskydd åsidosatts genom att rådets andra skäl är för vagt och genom att rådet alltför sent meddelat banken de tre förslagen om restriktiva åtgärder.
Parternas argument
Rådet har i sitt överklagande, under rubriken ”Motiveringsskyldigheten”, gjort gällande att tribunalen gjort en felaktig rättstillämpning genom att bedöma vart och ett av skälen separat istället för att pröva dem tillsammans. Rådet menar att sambandet mellan skälen är uppenbart. Rådet har särskilt påpekat att det tredje och det fjärde skälet utgör en närmare beskrivning av det beteende som beskrivs i det andra skälet. Även om det i det andra skälet inte anges namnet på de enheter som är upptagna i FN:s och EU:s förteckningar och vilka Bank Saderat Iran tillhandahåller banktjänster, hade banken möjlighet att bestrida skälet om ingen av dess kunder förekommer i FN:s eller EU:s förteckningar.
Kommissionen har hävdat att tribunalens ståndpunkt i punkt 73 i den överklagade domen, nämligen att talan om ogiltigförklaring ska bifallas vad avser vissa skäl men inte vad avser det andra skälet, inte är försvarbar. Rådet kan inte anses ha åsidosatt motiveringsskyldigheten och meddelandeskyldigheten gentemot banken vad avser varje skäl för sig.
Förenade kungariket har i sin interventionsinlaga även ifrågasatt tribunalens slutsats att det andra skälet är alltför vagt, eftersom detta skäl måste förstås utifrån det sammanhang som framgår av därpå följande skäl.
Rådet har vidare, under rubriken ”Tillgång till handlingarna i ärendet”, ifrågasatt tribunalens ståndpunkt, i punkt 61 i den överklagade domen, att ”[f]ör att bedöma huruvida motiveringsskyldigheten och skyldigheten att meddela den berörda enheten vilka omständigheter som läggs den till last ska – förutom de skäl som anges i de [omtvistade] rättsakterna – hänsyn tas till de tre förslag till beslut om restriktiva åtgärder som rådet har sänt till [banken]”.
Rådet har gjort gällande att tribunalen tillämpat den rättspraxis den hänvisat till i punkt 52 i den överklagade domen felaktigt. Nämnda rättspraxis har utvecklats i de första målen rörande terrorism. Inga skäl har lämnats som stöder ett beslut angående förteckningen över personer, enheter och organ som ska bli föremål för restriktiva åtgärder. Uttrycken ”skäl” och ”uppgifter” är utbytbara. I förevarande fall innehöll rättsakterna skäl, samtidigt som det saknades anledning att meddela förslag till antagande av restriktiva åtgärder, vilka hursomhelst inte lämnar något mervärde.
Vad avser de upplysningar som inte förekom i rådets utveckling av skälen bör de inte heller meddelas separat, eftersom man inte utan vidare kan presumera att rådet använt dessa upplysningar som skäl och som bevisning. Enligt rådet borde tribunalen ha tillämpat den rättspraxis den hänvisat till i punkt 53 i den överklagade domen, enligt vilken rådet, om skälen är tillräckligt preciserade, endast på begäran av den berörda parten är skyldigt att ge tillgång till samtliga administrativa icke-konfidentiella handlingar som rör åtgärden i fråga (dom Bank Melli Iran/rådet,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, punkt
).
Förenade kungariket har med hänvisning till punkt 111 i dom kommissionen m.fl./Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
), gjort gällande att vad beträffar förteckningar över enheter som ska bli föremål för restriktiva åtgärder, behöver endast de av rådet angivna skälen till varför enheterna upptagits i sådana förteckningar lämnas ut och inte förslagen om upptagande av de berörda enheterna.
Bank Saderat Iran har anslutit sig till tribunalens argument. Banken har, vad avser det andra skälet, gjort gällande att det tredje och det fjärde skälet inte gör det andra skälet mer preciserat.
Bank Saderat Iran har gjort gällande att rådet var skyldigt att lämna ut förslagen till upptagande i nämnda förteckningar den dag berörda enheter upptogs i förteckningarna eller kort därefter, eftersom det var de enda upplysningar som förekom i ärendet. Vad avser rådets påstående att Bank Saderat Iran inte kunde ha någon nytta av dessa förslag till upptagande, har banken svarat att det inte ankommer på rådet att avgöra vilka uppgifter i ärendet som kan vara relevanta för en sökande. Det skulle strida mot rätten till försvar att tillåta rådet att besluta vilka upplysningar i ärendet som inte ska lämnas ut.
Bank Saderat Iran har bestritt argumentet att den rättspraxis som följer av dom Bank Melli Iran/rådet (
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
) borde ha tillämpats i förevarande fall, eftersom banken inte förfogade över tillräckligt exakta uppgifter som ger den möjlighet att på ett ändamålsenligt sätt tillkännage sin ståndpunkt beträffande de omständigheter som rådet lagt den till last. Banken har understrukit att såväl tribunalen som rådet grundat sig på den omständigheten att förslagen till förteckningar över enheter som omfattas av de restriktiva åtgärderna utgjorde bevis, vilket emellertid inte är fallet.
Domstolens bedömning
Enligt fast rättspraxis följer skyldigheten att motivera en rättsakt som går någon emot av principen om iakttagande av rätten till försvar, och den syftar till att dels ge den som berörs av en sådan rättsakt tillräckliga upplysningar för att kunna bedöma om den är välgrundad eller om den eventuellt är behäftat med ett fel som innebär att dess giltighet kan ifrågasättas vid unionsdomstolen, dels göra det möjligt för unionsdomstolen att pröva rättsaktens lagenlighet (se dom rådet/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom rådet/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punkt
).
Den motivering som krävs enligt artikel 296 FEUF ska vara anpassad till rättsaktens beskaffenhet och till det sammanhang i vilket den antagits. Frågan huruvida kravet på motivering är uppfyllt ska bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt rättsaktens innehåll, de anförda skälen och det intresse av att få förklaringar som de vilka rättsakten är riktad till, eller andra personer som direkt eller personligen berörs av den, kan ha. Det krävs inte att alla faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen, eftersom bedömningen av om motiveringen är tillräcklig inte ska ske endast utifrån rättsaktens lydelse, utan även utifrån sammanhanget och samtliga rättsregler på det aktuella området (se dom rådet/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, punkt
och där angiven rättspraxis). En rättsakt som går någon emot ska således anses vara tillräckligt motiverad om den har tillkommit i ett sammanhang som är känt för den berörde, så att denne har möjlighet att förstå innebörden av den åtgärd som vidtas gentemot honom eller henne (dom rådet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punkt
, och dom rådet/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punkt
).
Vad gäller restriktiva åtgärder har domstolen slagit fast att även om motiveringsskyldigheten i artikel 296 FEUF inte sträcker sig så långt att det krävs ett detaljerat svar på den berörda personens yttrande, innebär den under alla omständigheter, inklusive i de fall då motiveringen av en unionsrättsakt motsvarar skäl som har anförts av ett internationellt organ, att denna motivering ska innehålla en beskrivning av de individuella, specifika och konkreta skäl som har fått de behöriga myndigheterna att anse att den berörda personen bör bli föremål för sådana åtgärder. Unionsdomstolen ska härvid kontrollera att de anförda skälen är tillräckligt precisa och konkreta (se, för ett liknande resonemang, dom kommissionen m.fl./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkterna
och
, och dom rådet/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punkt
).
Tribunalen har inte gjort en felaktig rättstillämpning vid sin prövning av det andra skälet, eftersom rådet vid tribunalen inte gjort gällande att det andra, det tredje och det fjärde skälet ska läsas tillsammans.
Inte ens om man går på rådets linje, att det andra skälet borde ha tolkats med hänsyn till det tredje och det fjärde skälet, går det att genom denna gemensamma läsning av nämnda skäl komma till slutsatsen att de gjorde det möjligt för Bank Saderat Iran att förstå vilka konkreta banktjänster de tillhandahållit åt vilka enheter ”som gör inköp som är avsedda för Irans kärnteknikprogram och missilprogram” av vilka det ”förekommer enheter som avses i [resolution 1737 (2006)]”. Tribunalen kan således inte anses ha begått ett fel genom att i punkt 73 i den överklagade domen förklara att det andra skälet för upptagande var för vagt.
Vad slutligen rör tillgång till handlingarna i ärendet ansluter sig domstolen till tribunalens ståndpunkt i punkterna 77, 83 och 102 i den överklagade domen, nämligen att rådet var skyldigt att, innan det vidtog de restriktiva åtgärderna, försäkra sig om att de uppgifter som gjordes gällande mot Bank Saderat Iran kunde meddelas banken i god tid dessförinnan, så att banken kunde yttra sig över uppgifterna på ett verksamt sätt, och att bankens rätt till försvar och rätt till ett effektivt domstolsskydd åsidosatts genom att de tre förslagen till beslut om restriktiva åtgärder meddelats banken för sent, vilket således gör att beslut 2010/413, genomförandeförordning nr 668/2010, beslut 2010/644 och förordning nr 961/2010 ska anses rättsstridiga, i den del som rör Bank Saderat Iran.
Felaktigheter i rådets prövning
Den överklagade domen
Vad fortfarande rör grunden om åsidosättande av motiveringsskyldigheten, rätten till försvar och rätten till ett effektivt domstolsskydd, sammanfattade tribunalen Bank Saderat Irans argument enligt följande:
”91 [Bank Saderat Iran] har hävdat att rådet inte har gjort någon verklig prövning av de faktiska omständigheterna i ärendet, utan i stället endast antagit de förslag som lämnats av medlemsstaterna. Detta fel vidrör både den föregående prövning som ska ske innan restriktiva åtgärder vidtas och den återkommande omprövningen av samma åtgärder.”
Tribunalen konstaterade följande:
”95
I förevarande fall innehåller handlingarna i ärendet inga uppgifter som tyder på att rådet har undersökt huruvida inkomna uppgifter rörande [banken] är relevanta och korrekta innan rådet antog beslut 2010/413 och genomförandeförordning nr 668/2010. Tvärtom tyder den felaktiga uppgiften i dessa rättsakter om att [Bank Saderat Iran] är en statsägd bank, på att ingen sådan kontroll har skett. Rådet har inte bestritt att förstnämnda uppgift är felaktig.
Det framgår vidare av punkterna 84‐86 ovan att rådet, när det antog de senare [omtvistade] rättsakterna, gjort en omprövning av de faktiska omständigheterna med hänsyn till [bankens] anmärkningar. Rådet har nämligen rättat uppgiften om den iranska statens ägarandel i [banken] och uttalat sig angående [bankens] argument om dess verksamhet avseende remburser.
...
Tribunalen finner således att [Bank Saderat Iran] har stöd för sina argument angående felaktigheter i rådets prövning vad rör beslut 2010/413 och genomförandeförordning nr 668/2010, och att [bankens] argument i övrigt saknar stöd.”
I punkt 100 i den överklagade domen förklarade tribunalen att när rådet antog beslut 2010/413 och genomförandeförordning nr 668/2010 iakttog det inte skyldigheten att pröva huruvida inkomna upplysningar och bevishandlingar rörande Bank Saderat Iran var relevanta och välgrundade, varför nämnda rättsakter är rättsstridiga.
Parternas argument
Rådet, som stöds av kommissionen, anser att tribunalen har gjort en felaktig rättstillämpning genom att i punkterna 94 och 95 i den överklagade domen kräva att det i ärendet måste framgå att rådet kontrollerat ingivna upplysningar. Rådet har gjort gällande att det inte går att avgöra vilka upplysningar som måste ha getts in för att visa att rådets medlemsstater gjort en sådan kontroll. Dessutom kom en del upplysningar från konfidentiella källor som inte samtliga medlemmar av rådet har tillgång till.
Bank Saderat Iran har gjort gällande att den inte ifrågasätter rättsprincipen att rådet måste bedöma att upplysningar och bevisning är relevanta och korrekta. Banken anser att tribunalen hade rätt att beakta den omständigheten att det inte förelåg någon bevisning om att rådet på ett rimligt sätt prövat sin slutsats att så inte var fallet. Banken har dessutom anfört att rådet medgett att det inte kontrollerat de påståenden som förekommer i förslagen om att Bank Saderat Iran ska bli föremål för restriktiva åtgärder, just eftersom det inte hade tillgång till bevisningen därför, vilken ansågs vara konfidentiell.
Domstolens bedömning
Det framgår av den överklagade domen att Bank Saderat Iran upptagits i förteckningarna över enheter som ska bli föremål för restriktiva åtgärder genom beslut 2010/413 och genomförandeförordning nr 668/2010 med medlemsstaternas förslag till upptagande som enda grund. Tribunalen har emellertid inte visat på vilket sätt denna omständighet kan utgöra skäl för ogiltigförklaring enligt artikel 263 FEUF.
Såsom generaladvokaten påpekat i punkt 95 i sitt förslag till avgörande finns det inget som talar för slutsatsen att det föreligger ett väsentligt formkrav att det kontrolleras att de upplysningar som ingavs till rådet innan beslut 2010/413 och genomförandeförordning nr 668/2010 beträffande banken antogs är relevanta och korrekta, och att dessa rättsakter är rättsstridiga om så inte är fallet. Tribunalen har inte visat att EUF‑fördraget eller någon sekundärrättslig rättsakt innehåller ett sådant formkrav.
Tribunalen har inte heller visat på vilket sätt denna omständighet kan anses visa att motiveringsskyldigheten, rätten till försvar eller rätten till ett effektivt domstolsskydd åsidosatts i förhållande till Bank Saderat Iran, såsom denna påstått i den första grunden, eller att någon annans rättsregel åsidosatts.
Eftersom tribunalen inte visat att någon ogiltighetsgrund enligt artikel 263 FEUF påverkat giltigheten av beslut 2010/413 och genomförandeförordning nr 668/2010 genom att det inte kontrollerats att upplysningarna om Bank Saderat Iran är relevanta och korrekta, konstaterar domstolen att tribunalen gjort en felaktig rättstillämpning genom att i punkt 94 i den överklagade domen förklara att rådet, när det antar en första rättsakt med beslut om restriktiva åtgärder gentemot enheter som påstås ägna sig åt kärnvapenspridning, måste undersöka om tillgängliga upplysningar och bevishandlingar är relevanta och korrekta, när dessa har ingetts av en medlemsstat eller av unionens höga representant för utrikesfrågor och säkerhetspolitik. Tribunalen har således på samma sätt gjort en felaktig rättstillämpning genom att i punkt 100 i den överklagade domen förklara att rådet, när det antog beslut 2010/413 och genomförandeförordning nr 668/2010, inte iakttog skyldigheten att pröva huruvida inkomna upplysningar och bevishandlingar rörande Bank Saderat Iran var relevanta och välgrundade, varför nämnda rättsakter är rättsstridiga.
Uppenbart oriktig bedömning
Den överklagade domen
I punkt 106 i den överklagade domen förklarade tribunalen att med hänsyn till bristen på motivering till det andra skälet som rådet åberopat gentemot Bank Saderat Iran, så skulle den endast pröva det första, det tredje, det fjärde och det femte skälet.
I punkt 107 i samma dom förklarade tribunalen att det första skälet, enligt vilket Bank Saderat Iran till 94 procent ägs av iranska staten, bygger på en felaktig uppgift avseende de faktiska omständigheterna och det kan således inte utgöra grund för de restriktiva åtgärder som vidtogs gentemot banken genom beslut 2010/413 och genom genomförandeförordning nr 668/2010.
Vad rör det fjärde skälet, rörande Mesbah Energy Company, fann tribunalen i punkt 109 i samma dom att rådet inte anfört någon bevisning eller några upplysningar som visar att sådana tjänster har tillhandahållits, eller ens att Bank Saderat Iran var medveten om att Mesbah Energy Company var inblandat i kärnvapenspridning. Sistnämnda bolag omfattades ännu inte av restriktiva åtgärder år 2003.
I punkt 110 i den överklagade domen förklarade tribunalen att samma konstaterande gör sig gällande vad beträffar det femte skälet, i den mån det görs gällande att beslut 2011/783, genomförandeförordning nr 1245/2011 och förordning nr 267/2012 är rättsstridiga. Banken har bestritt att den tillhandahållit banktjänster åt Sanam Industria Group efter det att detta företag blivit föremål för restriktiva åtgärder, men rådet har ändå inte anfört någon omständighet som talar för motsatsen eller för att Bank Saderat Iran var medveten om att Sanam Industria Group var inblandat i kärnvapenspridning redan innan restriktiva åtgärder vidtogs mot detta företag.
Vad rör det tredje skälet har Bank Saderat Iran inte bestritt att DIO och IEI deltar i verksamhet med anknytning till kärnvapenspridning. Banken har däremot bestritt att de tjänster som den tillhandahållit DIO och IEI motiverar de restriktiva åtgärderna mot den. Banken har härvid gjort gällande att det rörde sig om banktjänster som tidigare tillhandahållits vad avser exportremburser, vilka utställts av andra banker, och inte om transaktioner som är knutna till kärnvapenspridning. För att kunna pröva huruvida det finns stöd för dessa argument bad tribunalen rådet att lämna detaljerade upplysningar om de remburser som banken hanterat för DIO:s och IEI:s räkning. Rådet inkom inte med några sådana uppgifter som svar på tribunalens begäran. Tribunalen förklarade därför i punkt 116 i den överklagade domen att omöjligheten att avgöra huruvida bankens argument är välgrundade beror på att rådet inte uppfyllt sin skyldighet att ange relevant bevisning och relevanta upplysningar.
Tribunalen slog därför i punkt 116 i den överklagade domen fast att talan skulle bifallas såvitt avser den andra grunden.
Parternas argument
Vad rör det fjärde skälet, angående hanteringen av remburser på bolaget Mesbah Energy Companys vägnar, har rådet gjort gällande att tribunalen inte på ett korrekt sätt har tagit hänsyn till att verksamheten skedde i det fördolda och att bevisningen kommer från konfidentiella källor, varför de inte kan offentliggöras i samtliga fall. Rådet har även betonat principen om ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna och institutionerna samt principen om lojalt samarbete. Rådet har dessutom gjort gällande att det enligt Europadomstolens rättspraxis inte föreligger någon absolut rätt att få del av bevisningen. Om en sådan princip gäller anklagelser om brott, så måste den i än högre grad gälla de aktuella restriktiva åtgärderna som är säkerhetsåtgärder.
Vad rör det tredje skälet, angående hantering, i mars 2009, av DIO:s remburser, som avses i resolution 1737 (2006), och IEI:s remburser, som avses i beslut 2008/475, konstaterar rådet att Bank Saderat Iran inte bestritt denna hantering, men att banken menar att det var fråga om vanliga banktjänster avseende exportkrediter. Rådet, som stöds av Förenade kungariket, har gjort gällande att tribunalen gjort en felaktig rättstillämpning genom att anse att rådet borde ha gett detaljerad information om dessa remburser. Rådet anser att hanteringen av dessa remburser redan i sig räckte som stöd för de restriktiva åtgärderna mot Bank Saderat Iran. Rådet har i detta sammanhang erinrat om att flera bestämmelser ‐ däribland artiklarna 1.4 och 15.1 i beslut 2010/413, artikel 4 i förordning nr 267/2012, punkt 7 i säkerhetsrådets resolution 1737 (2006) och punkt 5 i säkerhetsrådets resolution 1747 (2007) ‐ förbjuder export från Iran och i synnerhet inköp i Iran eller transport från Iran av material som medför en risk för spridning, även i andra länder, samt vapen och utrustning, varför det är fel att anta att dessa remburser som möjliggjorde DIO:s och IEI:s export helt saknar samband med Islamiska republiken Irans kärntekniska verksamhet. Rådet anser att tribunalen felaktigt gjort en egen bedömning som ersätter rådets bedömning vad rör skälen för att som en säkerhetsåtgärd frysa tillgångarna, och därmed åsidosatt sin egen rättspraxis (se, för ett liknande resonemang, dom People’s Mojahedin Organization of Iran/rådet,
T‑256/07
,
EU:T:2008:461
, punkt
).
Förenade kungariket har understrukit att Bank Saderat Iran är en mycket viktig iransk bank, som har en central ställning i Iran, som gör att banken kan ge stöd till landets spridningskänsliga kärntekniska verksamhet. Banken befinner sig i alla väsentliga avseenden under den iranska regeringens kontroll och det finns därför skäl att befara att banken, med tanke på dess ställning, ger ett sådant stöd. För denna medlemsstat motiverar detta säkerhetsåtgärderna med tanke på det legitima och mycket viktiga målet att sätta press på Iran, så att denna stat avbryter sin spridningskänsliga kärntekniska verksamhet, och fred och säkerhet kan upprätthållas. Beslut av denna art ingår i rådets utrymme för eget skön.
Kommissionen har gjort gällande att Bank Saderat Irans verksamhet måste ses i ett övergripande sammanhang och inte kan ses som individuella transaktioner utan sammanhang. Kommissionen har erinrat om att säkerhetsrådet ligger bakom beslutet att uppta Bank Saderat Iran i förteckningarna.
Beslutet att uppta banker i förteckningarna förklaras av att Iran måste använda banktjänster vid import av uran, teknologi och andra material. Enligt kommissionen är det med hänsyn till det internationella samfundets mål att förhindra utveckling och spridning av kärnvapen rationellt att undanta en bank som Bank Saderat Iran från en av de viktigaste finansmarknaderna där denna typ av transaktioner sker. Rådet borde inte åläggas att bevisa att de särskilt aktuella tjänsterna och transaktionerna var ”direkt” knutna till kärnvapenspridning, såsom tribunalen verkar önska. Det borde räcka att den enhet som är aktuell för att upptas i en förteckning tillhandahåller tredje man, såsom DIO och IEI i detta fall, tjänster, trots att de är kända för att delta i kärnvapenspridning.
Bank Saderat Iran har bestritt rådets, kommissionens och Förenade kungarikets argument.
Domstolens bedömning
Rådets argument rör endast tribunalens bedömning i sak av det tredje och det fjärde skälet.
Vad gäller de omständigheter som angetts som skäl för att uppta Bank Saderat Iran i nämnda förteckningar och bevisningen därför, ska det erinras om att det för en effektiv domstolsprövning i enlighet med artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna krävs att unionsdomstolen försäkrar sig om att beslutet, som är individuellt i förhållande till den berörda personen eller enheten, grundas på faktiska omständigheter som utgör ett tillräckligt underlag för ett sådant beslut. Detta förutsätter en undersökning av de faktiska omständigheter som har angetts i skälen för nämnda beslut, vilket betyder att domstolskontrollen inte är begränsad till en abstrakt bedömning av huruvida de angivna skälen sannolikt är korrekta, utan avser huruvida dessa skäl, eller åtminstone ett skäl som i sig anses utgöra tillräckligt stöd för beslutet, är väl underbyggda (se, för ett liknande resonemang, dom kommissionen m.fl./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
, dom rådet/Fulmen och Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, punkt
, dom rådet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punkt
, dom Anbouba/rådet,
C‑605/13 P
,
EU:C:2015:248
, punkt
, dom Anbouba/rådet,
C‑630/13 P
,
EU:C:2015:247
, punkt
, dom Ipatau/rådet,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
, punkt
, och dom rådet/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punkt
).
Härvid ankommer det på unionsdomstolen att vid denna prövning vid behov anmoda den behöriga unionsmyndigheten att inkomma med uppgifter eller bevisning, oavsett om de är hemliga eller inte, som är av relevans för denna prövning (se dom kommissionen m.fl./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
, dom rådet/Fulmen och Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, punkt
, och dom rådet/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punkt
).
Om den behöriga unionsmyndigheten inte är i stånd att efterkomma unionsdomstolens begäran, ska unionsdomstolen grunda sin bedömning enbart på de omständigheter som den har upplysts om (se dom kommissionen m.fl./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
, rådet/Fulmen och Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, punkt
, och dom rådet/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punkt
).
Var rör det fjärde skälet, angående Mesbah Energy Company, har rådet inte bestritt att det inte anfört någon bevisning, såsom tribunalen konstaterat i punkt 109 i den överklagade domen. Rådet har däremot gjort gällande att bevisningen om att Bank Saderat Iran stött Islamiska republiken Irans utveckling av kärnvapen kommer från hemliga uppgiftslämnare vars liv och säkerhet skulle utsättas för fara om de avslöjades.
Domstolen konstaterar härvid att detta argument anförts först i målet om överklagande. Av fast rättspraxis framgår emellertid att om en part tillåts att vid domstolen för första gången åberopa en ny grund och argument som denna inte har åberopat vid tribunalen, innebär detta att denna vid domstolen, som har en begränsad behörighet i samband med ett överklagande, kan anhängiggöra en mer omfattande tvist än den som tribunalen har prövat. Domstolen är i ett mål om överklagande således endast behörig att pröva den rättsliga bedömningen av de grunder och argument som har åberopats i den lägre instansen (dom Sverige m.fl./API och kommissionen,
C‑514/07 P, C‑528/07 P och C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Argumentet om hemlig bevisning kan således inte tas upp till sakprövning.
Tribunalen gjorde således ingen felaktig rättstillämpning när den i punkt 109 i den överklagade domen slog fast att det fjärde skälet inte kunde rättfärdiga de restriktiva åtgärder som vidtagits gentemot Bank Saderat Iran.
Vad rör det tredje skälet ansåg tribunalen att med hänsyn till att det saknas detaljerade upplysningar om de remburser som Bank Saderat Iran hanterat åt DIO och IEI, kunde den inte pröva huruvida Bank Saderat Iran har stöd för sina argument. Domstolen avfärdar rådets, kommissionens och Förenade kungarikets argument, vilka grundas på artiklarna 1.4 och 15.1 i beslut 2010/413, artikel 4 i förordning nr 267/2012 samt punkterna 5, 7 och 14 i säkerhetsrådets resolutioner 1737 (2006), 1747 (2007) och 1929 (2010), och vilka anförts för att visa att Bank Saderat Irans hantering av remburser för DIO:s och IEI:s export redan i sig utgör ett stöd till Islamiska republiken Irans kärntekniska verksamhet, och att detta medför en risk för kärnvapenspridning. Eftersom rådet vid tribunalen inte anfört någon bevisning om att dessa remburser rörde export av varor som inte får exporteras från Iran enligt ovannämnda rättsakter och resolutioner, har rådet inte styrkt att de tjänster Bank Saderat Iran tillhandhöll DIO och IEI innebar ett sådant stöd. Tribunalen gjorde således ingen felaktig rättstillämpning genom att i punkt 116 i den överklagade domen slå fast att talan skulle bifallas såvitt avser den andra grunden.
Av detta följer att rådets argument angående tribunalens bedömning avseende det fjärde och det tredje skälet saknar stöd.
Slutsatser av prövningen av huvudöverklagandet
Prövningen av överklagandet visar att tribunalen gjort en felaktig rättstillämpning i sitt resonemang genom att i punkt 100 i den överklagade domen förklara att när rådet antog beslut 2010/413 och genomförandeförordning nr 668/2010 iakttog det inte skyldigheten att pröva huruvida inkomna upplysningar och bevishandlingar rörande Bank Saderat Iran var relevanta och välgrundade. Domstolen måste emellertid även pröva huruvida domslutet i den överklagade domen kan vidhållas med stöd av andra skäl i den överklagade domen, som inte visar på felaktig rättstillämpning.
Det framgår av den överklagade domen att tribunalen ogiltigförklarat de omtvistade rättsakterna med hänvisning till flera kombinerade skäl.
Även om tribunalen hade fel i sin slutsats i punkt 100 i den överklagade domen att rådet begått ett fel som motiverar att beslut 2010/413 och genomförandeförordning nr 668/2010 ska ogiltigförklaras vad avser Bank Saderat Iran, så framgår det av punkt 102 i den överklagade domen att tribunalen ogiltigförklarat nämnda rättsakter med hänvisning till andra fel. Domstolen har inte funnit något exempel på felaktig rättstillämpning i detta avseende. Det fel som begåtts i punkt 100 i den överklagade domen påverkar således inte domslutet.
Av det anförda följer sammantaget att huvudöverklagandet inte kan bifallas.
Prövning av anslutningsöverklagandet
Bank Saderat Iran har anfört två grunder till stöd för anslutningsöverklagandet. Den första grunden går ut på att det inte finns något stöd för de omtvistade rättsakterna. Den andra grunden rör den överklagade domens verkningar i tiden.
Den första grunden: Det finns inte något stöd för de omtvistade rättsakterna.
Parternas argument
Bank Saderat Iran har i sin första grund hävdat att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning genom att i punkt 95 i den överklagade domen grunda sig på den felaktiga hypotesen att den information som rådet förfogade över utgjorde bevisning i lagens mening, vars relevans och korrekthet kunde prövas av rådet. Det förekom emellertid ingen bevisning bland handlingarna i ärendet, varför en prövning av bevisningen per definition var omöjlig. Tribunalen borde ha ogiltigförklarat de ursprungliga rättsakterna redan av detta skäl, vilket även gäller följande rättsakter.
Rådet anser att den första grunden saknar stöd.
Domstolens bedömning
Vad avser den första grunden framgår det av artiklarna 169.1 och 178.1 i domstolens rättegångsregler att yrkandena i ett överklagande endast ska avse upphävandet, helt eller delvis, av tribunalens avgörande, och detta gäller både huvudöverklaganden och anslutningsöverklaganden.
I förevarande fall har Bank Saderat Iran vunnit framgång med yrkandet att tribunalen skulle ogiltigförklara de aktuella besluten om upptagande. Bankens första grund för anslutningsöverklagandet syftar i själva verket endast till att få domstolen att ändra domskälen, utan att denna ändring gör att tribunalens avgörande upphävs, ens i någon del. Den första grunden för anslutningsöverklagandet kan således inte upptas till sakprövning.
Den andra grunden: Den överklagade domens verkningar i tiden.
Parternas argument
Bank Saderat Iran har i sin andra grund hävdat att tribunalen gjort en felaktig rättstillämpning genom att i punkterna 121‐124 i den överklagade domen förklara att artikel 60 andra stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol är tillämplig på de omtvistade rättsakterna, eftersom de utgör beslut som meddelats i form av en förordning. Enligt banken utgör ett upptagande i det enskilda fallet, såsom här är fallet, ett individuellt beslut som meddelats i form av en förordning, varför det inte ska anses utgöra en del av en förordning i den mening som avses i artikel 60 andra stycket i nämnda stadga. Följaktligen borde ogiltigförklaringen av besluten att uppta Bank Saderat Iran i de omtvistade rättsakterna ha fått omedelbara verkningar. Banken har i detta avseende hänvisat till rättspraxis om antidumpningsförordningar och till det faktum att besluten om upptagande delges personerna och enheterna individuellt.
Rådet och kommissionen har gjort gällande att den andra grunden saknar stöd.
Domstolens bedömning
Artikel 60 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol ger vid handen att ett överklagande inte har suspensiv verkan. I artikel 60 andra stycket i stadgan föreskrivs emellertid att ett avgörande av tribunalen varigenom en förordning förklaras ogiltig, med avvikelse från artikel 280 FEUF, ska gälla först efter utgången av fristen för överklagande eller, om ett överklagande har skett inom den tiden, efter det att överklagandet har avslagits
Domstolen har slagit fast att förordningar om frysning av utpekade personers och enheters tillgångar kan betraktas både som rättsakter med allmän giltighet – då de innehåller ett allmänt och abstrakt förbud för en grupp särskilda personer mot att bland annat ställa penningmedel och ekonomiska resurser till förfogande för personer och enheter vilkas namn återfinns i förteckningarna i bilagorna – och som en rad individuella beslut i förhållande till dessa personer och enheter (se, för ett liknande resonemang, dom Kadi och Al Barakaat International Foundation/rådet och kommissionen,
C‑402/05 P och C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, punkterna
‐
, och dom Gbagbo m.fl./rådet,
C‑478/11 P‐C‑482/11 P
,
EU:C:2013:258
, punkt
).
Enligt artiklarna 275 andra stycket FEUF och 263 fjärde stycket FEUF är det dessa rättsakters individuella karaktär som ger fysiska och juridiska personer möjlighet att väcka talan vid unionsdomstolen (dom Gbagbo m.fl./rådet,
C‑478/11 P–C‑482/11 P
,
EU:C:2013:258
, punkt
). Den omständigheten att de personer och enheter som är föremål för de restriktiva åtgärder som införs genom den omtvistade förordningen namnges, så att de framstår som direkt och personligen berörda av denna i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF, innebär emellertid inte att denna rättsakt saknar allmän giltighet i den mening som avses i artikel 288 andra stycket FEUF, och att den inte kan kvalificeras som en ”förordning” (dom Kadi och Al Barakaat International Foundation/rådet och kommissionen,
C‑402/05 P och C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, punkt
).
Såsom tribunalen slagit fast i punkt 123 i den överklagade domen har förordning nr 267/2012, bilaga IX inbegripen, karaktär av en förordning, eftersom det i artikel 51 andra stycket i nämnda förordning föreskrivs att förordningen är till alla delar bindande och direkt tillämplig i alla medlemsstater, vilket överensstämmer med de rättsverkningar som föreskrivs för förordningar i artikel 288 FEUF.
Tribunalen gjorde således inte någon felaktig rättstillämpning när den i punkt 124 i den överklagade domen slog fast att artikel 60 andra stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol är tillämplig i förevarande fall.
Anslutningsöverklagandet kan således inte bifallas.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 184.2 i rättegångsreglerna ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet avvisas eller ogillas.
Artikel 138 i rättegångsreglerna ska enligt artikel 184.1 tillämpas i mål om överklagande. Enligt artikel 138.1 ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Bank Saderat Iran har i huvudöverklagandet yrkat att rådet ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom rådet har tappat målet, ska rådet bära sina rättegångskostnader och ersätta Bank Saderat Irans rättegångskostnader i båda instanserna.
Rådet har i anslutningsöverklagandet yrkat att Bank Saderat Iran ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom banken har tappat målet, ska den bära sina rättegångskostnader och ersätta rådets rättegångskostnader vad avser anslutningsöverklagandet.
I artikel 140.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 i dessa regler också ska tillämpas i mål om överklagande, föreskrivs att medlemsstater och institutioner som har intervenerat ska bära sina rättegångskostnader.
Förenade kungariket och kommissionen ska bära sina rättegångskostnader i båda instanserna.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:

1)
Överklagandet ogillas.

2)
Anslutningsöverklagandet ogillas.

3)
Europeiska unionens råd ska bära sina rättegångskostnader och ersätta Bank Saderat Irans rättegångskostnader i båda instanserna, förutom de kostnader som är att hänföra till anslutningsöverklagandet.

4)
Bank Saderat Iran ska bära sina rättegångskostnader som är att hänföra till anslutningsöverklagandet och ersätta de kostnader som uppkommit för Europeiska unionens råd vad avser anslutningsöverklagandet.

5)
Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland och Europeiska kommissionen ska bära sina rättegångskostnader i båda instanserna.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.