CELEX: 62017CJ0123
Trimitere preliminară
Asociere CEE Turcia
Decizia nr. 2/76
Articolul 7
Clauza de standstill
Drept de ședere al membrilor familiei unui lucrător turc
Obligația de a obține o viză pentru admisia pe teritoriul unui stat membru

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 7 din Decizia nr. 2/76 din 20 decembrie 1976, adoptată de Consiliul de asociere înființat prin Acordul de instituire a unei asocieri între Comunitatea Economică Europeană și Turcia, care a fost semnat la 12 septembrie 1963 la Ankara de Republica Turcia, pe de o parte, precum și de statele membre ale CEE și de Comunitate, pe de altă parte, și care a fost încheiat, aprobat și confirmat în numele acesteia din urmă prin Decizia 64/732/CEE a Consiliului din 23 decembrie 1963 (
JO 1964, 217, p. 3685
, Ediție specială, 11/vol. 1, p. 10, denumit în continuare „acordul de asociere”), precum și a articolului 13 din Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere din 19 septembrie 1980 privind dezvoltarea asocierii.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Nefiye Yön, pe de o parte, și Landeshauptstadt Stuttgart (orașul Stuttgart, capitală de land, Germania) (denumit în continuare „orașul Stuttgart”), pe de altă parte, în legătură cu respingerea de către acesta din urmă a cererii sale de eliberare a unui permis de ședere în Germania în scopul reîntregirii familiei.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Acordul de asociere
Din articolul 2 alineatul (1) din acordul de asociere rezultă că acesta are drept scop să promoveze consolidarea continuă și echilibrată a relațiilor comerciale și economice între părțile contractante, ținând seama pe deplin de necesitatea de a asigura dezvoltarea accelerată a economiei Republicii Turcia și ridicarea nivelului de ocupare și a condițiilor de viață ale poporului turc.
În acest scop, acordul de asociere prevede o etapă pregătitoare care permite Republicii Turcia să își consolideze economia cu ajutorul Comunității (articolul 3), o etapă de tranziție, pe parcursul căreia părțile contractante asigură instituirea treptată a unei uniuni vamale și apropierea politicilor economice (articolul 4), și o etapă definitivă, care se bazează pe uniunea vamală și care presupune consolidarea coordonării politicilor economice ale părților contractante (articolul 5).
Articolul 6 din acordul de asociere are următorul cuprins:
„Pentru a asigura punerea în aplicare și dezvoltarea treptată a regimului de asociere, părțile contractante se întrunesc în cadrul unui Consiliu de asociere care acționează în limitele atribuțiilor conferite prin […] acord[ul de asociere].”
Potrivit articolului 8 din acordul de asociere, cuprins în titlul II din acesta, intitulat „Punerea în aplicare a etapei de tranziție”:
„Pentru realizarea obiectivelor prevăzute la articolul 4, Consiliul de asociere stabilește, înainte de începutul etapei de tranziție și în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 1 din protocolul [adițional], condițiile, modalitățile și ritmurile de punere în aplicare a dispozițiilor din domeniile care intră sub incidența [Tratatului CE] și care urmează să fie luate în considerare, în special cele menționate în prezentul titlu, precum și orice clauză de salvgardare care s‑ar dovedi utilă.”
Articolul 12 din acordul de asociere, care figurează în capitolul 3, intitulat „Alte dispoziții cu caracter economic”, din titlul II al acestuia, prevede:
„Părțile contractante convin să se întemeieze pe articolele [39], [40] și [41 CE] pentru a realiza treptat libera circulație a lucrătorilor între acestea.”
Protocolul adițional
Protocolul adițional, semnat la 23 noiembrie 1970 la Bruxelles și încheiat, aprobat și confirmat în numele Comunității prin Regulamentul (CEE) nr. 2760/72 al Consiliului din 19 decembrie 1972 (
JO 1972, L 293, p. 1
, Ediție specială, 11/vol. 1, p. 37, denumit în continuare „protocolul adițional”), care, potrivit articolului 62, face parte integrantă din acordul de asociere, prevede, la articolul 1, condițiile, modalitățile și ritmurile de realizare a etapei tranzitorii menționate la articolul 4 din acordul menționat.
Protocolul adițional cuprinde un titlu II, denumit „Circulația persoanelor și a serviciilor”, al cărui capitol I privește „[l]ucrătorii”, iar capitolul II este intitulat „Drept de stabilire, servicii și transporturi”.
Potrivit articolului 36 din protocolul adițional, care face parte din capitolul I menționat:
„Libera circulație a lucrătorilor între statele membre ale Comunității și Turcia se va realiza treptat, în conformitate cu principiile enunțate la articolul 12 din acordul de asociere, între sfârșitul celui de al doisprezecelea an și sfârșitul celui de al douăzeci și doilea an de la data intrării în vigoare a acordului respectiv.
Consiliul de asociere decide cu privire la modalitățile necesare în acest sens.”
Articolul 41 alineatul (1) din protocolul adițional, care figurează în capitolul II din titlul II menționat anterior, prevede:
„Părțile contractante se abțin să introducă în relațiile dintre ele noi restricții cu privire la libertatea de stabilire și libertatea de prestare a serviciilor.”
Decizia nr. 2/76
Articolul 1 din Decizia nr. 2/76 prevede:
„1.   Prezenta decizie stabilește, într‑o primă etapă, regulile aplicabile în vederea punerii în aplicare a articolului 36 din protocolul adițional.
2.   Această primă etapă va dura patru ani, începând cu data de 1 decembrie 1976.” [traducere neoficială]
Articolul 7 din această decizie prevede:
„Statele membre ale Comunității și Turcia nu pot introduce noi restricții cu privire la condițiile de acces la încadrarea în muncă aplicabile lucrătorilor care se găsesc pe teritoriul acestor state în situație legală în ceea ce privește șederea și accesul pe piața muncii.” [traducere neoficială]
Potrivit articolului 9 din decizia menționată, „[d]ispozițiile prezentei decizii sunt aplicate sub rezerva restricțiilor justificate de motive de ordine publică, de siguranță publică și de sănătate publică”. [traducere neoficială]
Articolul 11 din aceeași decizie are următorul cuprins:
„Un an înainte de sfârșitul primei etape și în lumina rezultatelor obținute în cursul acesteia, Consiliul de asociere va începe discuțiile pentru a stabili conținutul etapei următoare și pentru a se asigura că decizia cu privire la această etapă este pusă în aplicare la data expirării primei etape. Dispozițiile prezentei decizii se aplică până la începutul etapei următoare.” [traducere neoficială]
În conformitate cu articolul 13 din Decizia nr. 2/76, această decizie a intrat în vigoare la 20 decembrie 1976.
Decizia nr. 1/80
Astfel cum reiese din al treilea considerent al acesteia, Decizia nr. 1/80 urmărește să îmbunătățească, în domeniul social, tratamentul acordat lucrătorilor turci și membrilor familiilor acestora în legătură cu regimul introdus prin Decizia nr. 2/76.
Secțiunea 1, intitulată „Aspecte legate de ocuparea forței de muncă și de libera circulație a lucrătorilor”, din capitolul II, intitulat „Dispoziții sociale”, din Decizia nr. 1/80 cuprinde articolul 13, care prevede:
„Statele membre ale Comunității și Turcia nu pot introduce noi restricții cu privire la condițiile de acces la încadrarea în muncă aplicabile lucrătorilor și membrilor familiilor acestora care se găsesc pe teritoriul acestor state în situație legală în ceea ce privește șederea și accesul pe piața muncii.” [traducere neoficială]
Potrivit articolului 14 din această decizie, care face de asemenea parte din secțiunea 1 menționată:
„1.   Dispozițiile prezentei secțiuni sunt aplicate sub rezerva restricțiilor justificate de motive de ordine publică, de siguranță publică și de sănătate publică.
2.   Aceste dispoziții nu aduc atingere drepturilor și obligațiilor care decurg din legislațiile naționale sau din acordurile bilaterale existente între Turcia și statele membre ale Comunității, în măsura în care acordurile prevăd, în favoarea resortisanților lor, un regim mai favorabil.” [traducere neoficială]
Conform articolului 16 din Decizia nr. 1/80, dispozițiile din secțiunea 1 din capitolul II din aceasta sunt aplicabile începând cu data de 1 decembrie 1980.
Dreptul german
Intitulat „Obiectivul prezentei legi; domeniu de aplicare”, articolul 1 alineatul (1) prima teză din Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (Legea privind șederea, încadrarea în muncă și integrarea străinilor pe teritoriul federal) din 30 iulie 2004 (BGBl. 2004 I, p. 1950, denumită în continuare „AufenthG”), în versiunea aplicabilă litigiului principal, prevede:
„Obiectivul prezentei legi este de a controla și a limita intrarea străinilor în Republica Federală Germania.”
Articolul 4, intitulat „Necesitatea unei autorizații care conferă un drept de ședere”, din AufenthG prevede la alineatul (1):
„În lipsa oricăror dispoziții contrare în dreptul Uniunii Europene sau într‑un act normativ și cu excepția cazului în care există un drept de ședere în temeiul [acordului de asociere], străinii trebuie să dețină o autorizație care conferă un drept de ședere pentru a intra și a locui în Republica Federală [Germania]. Autorizația care conferă un drept de ședere se acordă ca:
1.
viză, în sensul articolului 6 alineatul (1) punctul 1 și al articolului 6 alineatul (3) din prezenta lege,
2.
permis de ședere temporară (articolul 7),
[…]”
Articolul 5, intitulat „Condiții generale de acordare”, din AufenthG prevede la alineatul (2):
„Eliberarea unui permis de ședere temporară se supune printre altele condițiilor […] ca străinul
1.
să fi intrat cu viza necesară și
2.
să fi furnizat deja în cererea sa de viză informațiile care sunt necesare pentru eliberarea [unui permis de ședere temporară].
De la aceste cerințe se poate deroga în cazul în care sunt îndeplinite cerințele de fond pentru eliberarea unui permis de ședere sau dacă, având în vedere circumstanțele specifice din speță, este nerezonabil să se impună reiterarea procedurii de eliberare a vizei.”
Articolul 6, intitulat „Viză”, din AufenthG are următorul cuprins:
„(1)   În aplicarea [Regulamentului (CE) nr. 810/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 iulie 2009 privind instituirea unui Cod comunitar de vize (Codul de vize) (
JO 2009, L 243, p. 1
)], următoarele vize pot fi eliberate unui străin:
1.
o viză de tranzit sau de ședere pe teritoriul statelor Schengen pentru o perioadă care să nu depășească trei luni în decursul unei perioade de șase luni cu începere de la data primei intrări (viză Schengen)
[…]
(3)   Pentru șederile pe termen lung, este necesară o viză pentru teritoriul federal (viză națională), eliberată înainte de intrarea pe acest teritoriu.”
Articolul 30, intitulat „Reunirea soților”, din AufenthG prevede la alineatul (1):
„Permisul de ședere temporară se acordă soțului unui străin dacă:
[…]
2.
soțul poate comunica în limba germană cel puțin la un nivel de bază
[…]
Fără a aduce atingere dispozițiilor punctului 2 din prima teză, permisul de ședere temporară se acordă atunci când:
[…]
2.
soțul nu este în măsură să facă dovada cunoașterii la nivel de bază a limbii germane din cauza unei boli fizice, psihice sau psihologice sau a unui handicap,
[…]
6.
în circumstanțele din speță, nu este posibil sau rezonabil să se aștepte ca acesta să depună eforturi pentru a dobândi cunoștințe de bază de limba germană înainte de a intra pe teritoriul național.
[…]”
Din decizia de trimitere reiese că obligația de a obține o viză în scopul reîntregirii familiei a fost introdusă prin articolul 1 din Elfte Verordnung zur Änderung der Verordnung zur Durchführung des Ausländergesetzes (Al unsprezecelea regulament de modificare a Regulamentului de punere în aplicare a Legii privind șederea, încadrarea în muncă și integrarea străinilor pe teritoriul federal) din 1 iulie 1980 (BGBl. 1980 I, p. 782), care a intrat în vigoare la 5 octombrie 1980.
Litigiul principal și întrebările preliminare
Reclamanta din litigiul principal, doamna Yön, este o resortisantă turcă al cărei soț, de asemenea cetățean turc, locuiește în Germania din 1995. El deține un permis de ședere permanentă în acest stat membru din anul 2005 și este angajat într‑o brutărie din luna aprilie 2009. Domnul și doamna Yön s‑au căsătorit în luna august 2004. Cuplul are trei copii majori care locuiesc în Turcia, în Germania și, respectiv, în Austria.
În cursul anilor 2007 și 2011, doamna Yön a depus trei cereri succesive de eliberare a unei vize la ambasada Germaniei din Ankara (Turcia) pentru a se alătura soțului său în Germania. Aceste cereri au fost respinse pentru motivul că reclamanta din litigiul principal nu dispunea de cunoștințe suficiente de limbă germană.
În cursul lunii martie 2013, doamna Yön s‑a deplasat în Țările de Jos pe baza unei vize Schengen eliberate de ambasada neerlandeză din Ankara, pentru a o vizita pe sora sa. În cursul lunii aprilie 2013, aceasta a intrat în Germania din Țările de Jos, pentru a se alătura soțului său.
În luna mai 2013, doamna Yön a solicitat autorităților germane eliberarea unui permis de ședere temporară, în scopul reîntregirii familiei, indicând că depindea de ajutorul soțului său din cauza stării de sănătate și a analfabetismului ei.
Printr‑o decizie din luna martie 2014, orașul Stuttgart a respins această cerere pentru motivul că, pe de o parte, doamna Yön nu demonstrase că dispune de cunoștințele lingvistice necesare, în conformitate cu articolul 30 alineatul (1) prima teză punctul 2 din AufenthG, și, pe de altă parte, intrase pe teritoriul federal fără viza națională necesară.
Sesizată cu o acțiune formulată de doamna Yön împotriva acestei decizii, Verwaltungsgericht (Tribunalul Administrativ, Germania), prin hotărârea din 21 iulie 2014, a admis această acțiune, recunoscând dreptul reclamantei din litigiul principal la eliberarea permisului de ședere solicitat, din moment ce atât cerința cunoștințelor lingvistice, cât și obligația de a obține o viză în scopul reîntregirii familiei constituiau noi restricții contrare clauzelor de standstill prevăzute în cadrul acordului de asociere. În ceea ce privește în special obligația de a obține o viză, această instanță a statuat că o asemenea obligație era contrară clauzei de standstill prevăzute la articolul 7 din Decizia nr. 2/76.
Orașul Stuttgart a formulat recurs împotriva acestei hotărâri la Bundesverwaltungsgericht (Curtea Administrativă Federală, Germania).
Instanța de trimitere ridică problema compatibilității obligației, pentru un resortisant al unui stat terț, de a obține o viză, impusă de dreptul național al unui stat membru, pentru a se alătura soțului său de cetățenie turcă care lucrează pe teritoriul acestui stat, având în vedere clauza de standstill prevăzută la articolul 7 din Decizia nr. 2/76.
În schimb, această instanță nu exprimă îndoieli cu privire la compatibilitatea cerinței cunoștințelor lingvistice cu dreptul Uniunii. Aceasta arată, în acest sens, că a fost introdusă o clauză specifică pentru cazuri extreme la articolul 30 alineatul (1) a treia teză punctul 6 din AufenthG, prin Gesetz zur Neubestimmung des Bleiberechts und der Aufenthaltsbeendigung (Legea privind reforma dreptului de ședere și a încetării șederii) din 27 iulie 2015 (BGBl. 2015 I, p. 1386), pentru a pune în practică Hotărârea din 10 iulie 2014, Dogan (
C‑138/13
,
EU:C:2014:2066
). Instanța de trimitere apreciază de asemenea că, întrucât această clauză specifică pentru cazuri extreme a intrat în vigoare în cursul procedurii în cauza principală și, prin urmare, Verwaltungsgericht (Tribunalul Administrativ) nu a examinat dacă, în speță, era posibil să se deroge de la cerința dovedirii unor cunoștințe lingvistice elementare în conformitate cu clauza menționată, ar trebui, dacă este cazul, să se procedeze la această examinare după ce Curtea se va fi pronunțat asupra compatibilității cu dreptul Uniunii a obligației de a obține o viză.
În aceste condiții, Bundesverwaltungsgericht (Curtea Administrativă Federală) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Clauza de standstill prevăzută la articolul 13 din [Decizia nr. 1/80] a înlocuit în întregime clauza de standstill prevăzută la articolul 7 din [Decizia nr. 2/76] sau legalitatea noilor restricții cu privire la libera circulație a lucrătorilor, care au fost introduse între data intrării în vigoare a Deciziei nr. 2/76 și momentul în care articolul 13 din Decizia nr. 1/80 a devenit aplicabil, trebuie să fie apreciată în continuare în lumina articolului 7 din Decizia nr. 2/76?
2)
În cazul în care la prima întrebare trebuie să se răspundă în sensul că articolul 7 din Decizia nr. 2/76 nu a fost înlocuit în întregime: jurisprudența Curții referitoare la articolul 13 din Decizia nr. 1/80 trebuie să fie transferată în totalitate asupra aplicării articolului 7 din Decizia nr. 2/76, consecința fiind că [această dispoziție] se aplică, de asemenea, în cazul unei dispoziții naționale aplicabile începând de la data de 5 octombrie 1980, care prevede că posibilitatea soției unui lucrător turc de a i se alătura lucrătorului respectiv în scopul reîntregirii familiei depinde de acordarea unei vize naționale?
3)
Introducerea unei astfel de dispoziții în legislația națională poate fi justificată pe baza unor motive imperative de interes general, în special obiectivul realizării unui control efectiv al migranților și al ghidării fluxurilor migratorii, în cazul în care o clauză specifică pentru cazuri extreme ține seama de împrejurările speciale ale cauzei?”
Cu privire la întrebările preliminare
Prin intermediul celor trei întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 7 din Decizia nr. 2/76 sau articolul 13 din Decizia nr. 1/80 trebuie interpretate în sensul că o măsură de drept național precum cea în discuție în litigiul principal, introdusă în cursul perioadei cuprinse între 20 decembrie 1976 și 30 noiembrie 1980, care condiționează eliberarea unui permis de ședere în scopul reîntregirii familiei către resortisanții statelor terțe care sunt membri ai familiei unui lucrător turc cu reședința legală în statul membru în cauză de obținerea de către acești resortisanți, înainte de intrarea pe teritoriul național, a unei vize în scopul reîntregirii menționate, constituie o „nouă restricție” în sensul acestor dispoziții și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă o asemenea măsură poate fi justificată de motive care țin de un control efectiv al migranților și al ghidării fluxurilor migratorii.
Astfel cum reiese din jurisprudența Curții, atât articolul 7 din Decizia nr. 2/76, cât și articolul 13 din Decizia nr. 1/80 enunță o clauză neechivocă de standstill în ceea ce privește introducerea unor noi restricții cu privire la accesul la încadrarea în muncă al lucrătorilor care se găsesc în situație legală în ceea ce privește șederea și accesul pe piața muncii pe teritoriul statelor contractante (Hotărârea din 20 septembrie 1990, Sevince,
C‑192/89
,
EU:C:1990:322
, punctul
).
Clauzele de standstill prevăzute la articolul 7 din Decizia nr. 2/76 și la articolul 13 din Decizia nr. 1/80 interzic în mod general introducerea oricărei măsuri interne noi care ar avea ca obiect sau ca efect să facă să depindă exercitarea de către un resortisant turc a liberei circulații a lucrătorilor pe teritoriul național de îndeplinirea unor condiții mai restrictive decât cele aplicabile la data la care deciziile menționate au intrat în vigoare în statul membru în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 martie 2017, Tekdemir,
C‑652/15
,
EU:C:2017:239
, punctul
și jurisprudența citată).
Cu privire la aplicarea
ratione temporis
a articolului 7 din Decizia nr. 2/76 sau a articolului 13 din Decizia nr. 1/80 la măsura națională în discuție în litigiul principal
Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 26 din prezenta hotărâre, măsura națională în discuție în litigiul principal, și anume obligația de a obține o viză în scopul reîntregirii familiei, a fost introdusă printr‑o reglementare națională din 1 iulie 1980 și intrată în vigoare la 5 octombrie 1980. Trebuie, așadar, în primul rând, să se verifice dacă o asemenea măsură intră în domeniul de aplicare temporal al Deciziei nr. 2/76 sau în cel al Deciziei nr. 1/80.
În această privință, trebuie amintit, cu titlu introductiv, că, în conformitate cu articolul 2 alineatul (1) din acordul de asociere, acesta are drept scop să promoveze consolidarea continuă și echilibrată a relațiilor comerciale și economice între părțile contractante.
În acest scop, acordul menționat stabilește între Comunitate și Republica Turcia o asociere care prevede o etapă pregătitoare care permite Republicii Turcia să își consolideze economia cu ajutorul Comunității, o etapă tranzitorie consacrată instituirii treptate a unei uniuni vamale și apropierii politicilor economice, precum și o etapă definitivă, care se bazează pe uniunea vamală și care presupune consolidarea coordonării politicilor economice (Hotărârea din 30 septembrie 1987, Demirel,
12/86
,
EU:C:1987:400
, punctul
).
În ceea ce privește în special libera circulație a lucrătorilor, articolul 12 din acordul de asociere, care figurează în titlul II din acest acord, referitor la punerea în aplicare a etapei de tranziție a asocierii, prevede că părțile contractante convin să se întemeieze pe articolele 39, 40 și 41 CE pentru a realiza treptat libera circulație a lucrătorilor între acestea. Protocolul adițional stabilește la articolul 36 termenele de realizare treptată a acestei libere circulații și prevede că Consiliul de asociere decide cu privire la modalitățile necesare în acest sens (Hotărârea din 10 februarie 2000, Nazli,
C‑340/97
,
EU:C:2000:77
, punctele
și
).
În temeiul articolului 12 din acordul de asociere și al articolului 36 din protocolul adițional, Consiliul de asociere, înființat prin acordul menționat pentru a asigura punerea în aplicare și dezvoltarea treptată a regimului de asociere, a adoptat mai întâi, la 20 decembrie 1976, Decizia nr. 2/76, care se prezintă, potrivit articolului 1 din aceasta, ca o primă etapă în realizarea liberei circulații a lucrătorilor între Comunitate și Turcia, a cărei durată a fost stabilită la patru ani începând de la 1 decembrie 1976 (Hotărârea din 10 februarie 2000, Nazli,
C‑340/97
,
EU:C:2000:77
, punctul
). După cum reiese din articolul 13 din aceasta, decizia respectivă a intrat în vigoare la 20 decembrie 1976.
Articolul 11 din Decizia nr. 2/76 prevedea adoptarea de către Consiliul de asociere a unei decizii ulterioare care să pună în aplicare, pentru o a doua etapă, articolul 36 din protocolul adițional, specificând, pe de o parte, că o asemenea decizie trebuia pusă în aplicare la data expirării primei etape și, pe de altă parte, că dispozițiile Deciziei nr. 2/76 trebuiau să se aplice până la începutul etapei a doua.
Acesta este contextul în care Consiliul de asociere a adoptat ulterior, la 19 septembrie 1980, Decizia nr. 1/80, care, potrivit celui de al treilea considerent, urmărește să îmbunătățească în domeniul social tratamentul acordat lucrătorilor și membrilor familiilor acestora în legătură cu regimul introdus prin Decizia nr. 2/76 (Hotărârea din 23 ianuarie 1997, Tetik,
C‑171/95
,
EU:C:1997:31
, punctul
).
Dispozițiile din secțiunea 1, intitulată „Aspecte legate de ocuparea forței de muncă și de libera circulație a lucrătorilor”, din capitolul II, intitulat „Dispoziții sociale”, din Decizia nr. 1/80, din care face parte articolul 13, constituie astfel o etapă suplimentară spre realizarea liberei circulații a lucrătorilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 ianuarie 1997, Tetik,
C‑171/95
,
EU:C:1997:31
, punctul
și jurisprudența citată), și sunt aplicabile, în conformitate cu articolul 16 din decizia menționată, de la 1 decembrie 1980.
Din ceea ce precedă rezultă că articolul 7 din Decizia nr. 2/76 se aplică
ratione temporis
măsurilor naționale introduse în cursul perioadei cuprinse între 20 decembrie 1976, data intrării în vigoare a acestei decizii, și 30 noiembrie 1980, data la care a expirat prima etapă de realizare a liberei circulații a lucrătorilor între Comunitate și Turcia. În ceea ce privește articolul 13 din Decizia nr. 1/80, aceasta se aplică
ratione temporis
măsurilor naționale introduse de la 1 decembrie 1980, care este data care marchează intrarea în vigoare a acestei decizii și începutul celei de a doua etape prevăzute în realizarea liberei circulații a lucrătorilor între Comunitate și Turcia.
Această apreciere nu poate fi repusă în discuție de argumentația orașului Stuttgart și a guvernului german, potrivit căreia articolul 13 din Decizia nr. 1/80 a înlocuit articolul 7 din Decizia nr. 2/76, în sensul că, de la intrarea în vigoare a Deciziei nr. 1/80, se poate aprecia dacă în dreptul național a fost introdusă o „nouă restricție”, în sensul acestei dispoziții, numai în raport cu clauza de standstill prevăzută la articolul 13 din această decizie.
Astfel, contrar celor susținute de orașul Stuttgart și de guvernul german, un asemenea efect nu se poate deduce din constatarea efectuată de Curte, în cadrul interpretării articolului 2 din Decizia nr. 2/76 și a articolului 6 din Decizia nr. 1/80, la punctul 14 din Hotărârea din 6 iunie 1995, Bozkurt (
C‑434/93
,
EU:C:1995:168
), la care face trimitere instanța de trimitere, potrivit căreia, de la 1 decembrie 1980, dispozițiile articolului 6 din Decizia nr. 1/80 au înlocuit dispozițiile corespunzătoare, mai puțin favorabile, din Decizia nr. 2/76.
Deși este adevărat că Decizia nr. 2/76 a încetat la data expirării primei etape prevăzute în realizarea liberei circulații a lucrătorilor între Comunitate și Turcia, și anume la 30 noiembrie 1980, și că a fost înlocuită, de la 1 decembrie 1980, prin decizia nr. 1/80, astfel cum rezultă din cuprinsul punctelor 44-47 din prezenta hotărâre, o asemenea înlocuire nu poate fi însă interpretată în sensul că Decizia nr. 2/76 a fost abrogată retroactiv prin Decizia nr. 1/80, astfel încât prima decizie nu mai are aplicabilitate.
Astfel, pe de o parte, nici Decizia nr. 1/80, nici altă dispoziție a dreptului Uniunii nu prevede un asemenea efect retroactiv.
Pe de altă parte, abrogarea retroactivă a Deciziei nr. 2/76 ar conduce la o deteriorare a statutului lucrătorilor turci, întrucât „noi[le] restricții” în sensul articolului 7 din această decizie, introduse de statele membre ulterior datei intrării în vigoare a acestei dispoziții, dar înainte de data intrării în vigoare a articolului 13 din Decizia nr. 1/80, nu ar mai fi avute în vedere de nicio clauză de standstill, ceea ce nu ar fi în conformitate nici cu îmbunătățirea tratamentului acordat lucrătorilor turci și membrilor familiilor acestora prevăzută de Decizia nr. 1/80, nici cu proiectul de bază de realizare treptată a liberei circulații a lucrătorilor între Comunitate și Turcia care stă la baza acordului de asociere.
Prin urmare, în lipsa unei abrogări retroactive a Deciziei nr. 2/76, clauza de standstill prevăzută la articolul 7 din această decizie trebuie să se aplice cu privire la orice măsură introdusă de un stat membru în cursul perioadei cuprinse între 20 decembrie 1976 și 30 noiembrie 1980, astfel cum s‑a constatat la punctul 48 din prezenta hotărâre.
Prin urmare, măsura națională în discuție în litigiul principal intră în domeniul de aplicare temporal al articolului 7 din Decizia nr. 2/76.
În aceste condiții, instanța de trimitere trebuie să aprecieze compatibilitatea măsurii menționate în raport cu clauza de standstill prevăzută la articolul 7 din Decizia nr. 2/76 și, prin urmare, doar această dispoziție trebuie interpretată.
Cu privire la aplicarea
ratione materiae
a articolului 7 din Decizia nr. 2/76 la măsura națională în discuție în litigiul principal
În al doilea rând, trebuie să se verifice dacă măsura națională în discuție în litigiul principal intră în domeniul de aplicare material al articolului 7 din Decizia nr. 2/76.
Din decizia de trimitere reiese că măsura menționată, care este aplicabilă de la 5 octombrie 1980, condiționează eliberarea unui permis de ședere în scopul reîntregirii familiei de obținerea, înainte de intrarea pe teritoriul german, a unei vize în scopul reîntregirii menționate și că această condiție nu era impusă înainte de această dată.
Rezultă astfel că măsura națională în discuție în litigiul principal a înăsprit condițiile reîntregirii familiei pentru resortisanții statelor terțe cu reședința legală în Germania în calitate de lucrători salariați, printre altele pentru lucrătorii turci, precum soțul doamnei Yön, față de cele care existau la data intrării în vigoare a Deciziei nr. 2/76 în acest stat membru.
În acest context, trebuie amintit că, într‑o primă etapă, la interpretarea clauzei de standstill prevăzute la articolul 41 alineatul (1) din protocolul adițional, Curtea a statuat că o reglementare care face mai dificilă reîntregirea familiei, prin faptul că înăsprește condițiile privind prima admisie pe teritoriul statului membru în cauză a soților resortisanților turci în raport cu cele aplicabile la intrarea în vigoare a protocolului adițional, constituie o „nouă restricție”, în sensul articolului 41 alineatul (1) din protocolul adițional, privind exercitarea libertății de stabilire de către resortisanții turci menționați (Hotărârea din 10 iulie 2014, Dogan,
C‑138/13
,
EU:C:2014:2066
, punctul
).
Curtea a precizat că această concluzie se explica prin faptul că decizia unui resortisant turc de a se stabili într‑un stat membru pentru a exercita în acest stat o activitate economică în mod stabil poate fi influențată negativ în cazul în care legislația acestui stat membru face dificilă sau imposibilă reîntregirea familiei, astfel încât resortisantul menționat poate, după caz, să se vadă obligat să aleagă între activitatea sa în statul membru în cauză și viața sa de familie în Turcia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 iulie 2014, Dogan,
C‑138/13
,
EU:C:2014:2066
, punctul
).
Într‑o a doua etapă, la interpretarea articolului 13 din Decizia nr. 1/80, Curtea a arătat că interpretarea reținută la punctul 60 din prezenta hotărâre, cu privire la articolul 41 alineatul (1) din protocolul adițional, trebuia reținută și în ceea ce privește articolul 13 din Decizia nr. 1/80 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 aprilie 2016, Genc,
C‑561/14
,
EU:C:2016:247
, punctul
).
Astfel, după cum a precizat Curtea, întrucât clauza de standstill enunțată la articolul 13 din Decizia nr. 1/80 are aceeași natură cu cea prevăzută la articolul 41 alineatul (1) din protocolul adițional, iar cele două clauze urmăresc un obiectiv identic, interpretarea acestui articol 41 alineatul (1) trebuie să își păstreze valabilitatea și în contextul obligației de statu‑quo, care reprezintă fundamentul articolului 13 în materia liberei circulații a lucrătorilor (Hotărârea din 12 aprilie 2016, Genc,
C‑561/14
,
EU:C:2016:247
, punctul
).
Astfel, Curtea a statuat că o reglementare națională care înăsprește condițiile reîntregirii familiei lucrătorilor turci cu reședința legală în statul membru în cauză în raport cu cele aplicabile la intrarea în vigoare în acest stat membru a Deciziei nr. 1/80 constituie o nouă restricție, în sensul articolului 13 din această decizie, privind exercitarea de către acești resortisanți turci a liberei circulații a lucrătorilor în statul membru menționat (Hotărârea din 29 martie 2017, Tekdemir,
C‑652/15
,
EU:C:2017:239
, punctul
și jurisprudența citată).
Or, trebuie arătat, pe de o parte, astfel cum Curtea a constatat deja, că clauza de standstill prevăzută la articolul 7 din Decizia nr. 2/76 are aceeași natură precum cele prevăzute la articolul 13 din Decizia nr. 1/80 și la articolul 41 alineatul (1) din protocolul adițional (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 mai 2000, Savas,
C‑37/98
,
EU:C:2000:224
, punctele
și
, precum și jurisprudența citată).
Pe de altă parte, în lumina naturii, a contextului și a obiectului aferente atât protocolului adițional și Deciziilor nr. 2/76 și nr. 1/80, din care fac parte articolul 41 alineatul (1) și, respectiv, articolele 7 și 13, cât și a acordului de asociere de care sunt legate aceste dispoziții, astfel cum sunt prezentate la punctele 41-47 din prezenta hotărâre, este necesar să se considere că clauza de standstill prevăzută la articolul 7 din Decizia nr. 2/76 urmărește, din perspectiva liberei circulații a lucrătorilor, același obiectiv precum cel urmărit de clauzele de standstill prevăzute la articolul 41 alineatul (1) din protocolul adițional și la articolul 13 din Decizia nr. 1/80, și anume, astfel cum reiese din jurisprudența Curții, în special din Hotărârea din 21 octombrie 2003, Abatay și alții (
C‑317/01 și C‑369/01
,
EU:C:2003:572
, punctul
), crearea de condiții favorabile pentru instituirea treptată a dreptului de stabilire și, respectiv, a libertății de a presta servicii, precum și a liberei circulații a lucrătorilor, prin interdicția impusă autorităților naționale de a introduce obstacole noi în calea libertăților menționate, în scopul de a nu face mai dificilă realizarea treptată a acestora din urmă între statele membre și Republica Turcia.
Pe de altă parte, diferența de mod de redactare dintre articolul 7 din Decizia nr. 2/76 și articolul 13 din Decizia nr. 1/80, acesta din urmă menționându‑i pentru prima data, pe lângă lucrători, pe membrii familiilor acestora, nu poate justifica acordarea unei sfere de aplicare mai restrânse, în ceea ce privește măsurile naționale referitoare la reîntregirea familiei lucrătorilor turci cu reședința legală în statul membru în cauză, primei dintre cele două clauze de standstill.
În această privință, este suficient să se arate că, după cum Curtea a precizat deja, numai în măsura în care o reglementare națională care înăsprește condițiile privind reîntregirea familiei, cum este cea în discuție în litigiul principal, este de natură să afecteze desfășurarea de către resortisanții turci cu reședința legală în statul membru în cauză, cum este soțul doamnei Yön, a unei activități salariate pe teritoriul acestui stat membru, trebuie să se considere că o astfel de reglementare intră în domeniul de aplicare al clauzei de standstill prevăzute la articolul 13 din Decizia nr. 1/80 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 aprilie 2016, Genc,
C‑561/14
,
EU:C:2016:247
, punctul
).
Reiese că o reglementare precum cea descrisă la punctul precedent din prezenta hotărâre constituie o nouă restricție nu în raport cu membrul familiei în cauză, ci cu lucrătorul turc de referință.
Rezultă din cele ce precedă că interpretarea pe care Curtea a consacrat‑o la punctul 31 din Hotărârea din 29 martie 2017, Tekdemir (
C‑652/15
,
EU:C:2017:239
), în ceea ce privește articolul 13 din Decizia nr. 1/80, astfel cum este enunțată la punctul 64 din prezenta hotărâre, trebuie reținută și pentru articolul 7 din Decizia nr. 2/76.
Prin urmare, o măsură națională precum cea în discuție în litigiul principal constituie o „nouă restricție” în sensul articolului 7 din Decizia nr. 2/76 privind exercitarea de către un resortisant turc a liberei circulații a lucrătorilor în statul membru în cauză și, de aceea, intră în domeniul de aplicare material al acestei dispoziții.
Cu privire la eventuala admisibilitate a noii restricții în sensul articolului 7 din Decizia nr. 2/76
În cadrul interpretării articolului 13 din Decizia nr. 1/80, Curtea a arătat că o restricție care ar avea ca obiect sau ca efect să facă să depindă exercitarea de către un resortisant turc a liberei circulații a lucrătorilor pe teritoriul național de îndeplinirea unor condiții mai restrictive decât cele aplicabile la data intrării în vigoare a Deciziei nr. 1/80 este interzisă, cu excepția cazului în care intră în domeniul de aplicare al limitărilor prevăzute la articolul 14 din această decizie sau este justificată de un motiv imperativ de interes general, este de natură să garanteze realizarea obiectivului legitim urmărit și nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului respectiv (Hotărârea din 12 aprilie 2016, Genc,
C‑561/14
,
EU:C:2016:247
, punctul
și jurisprudența citată).
Această apreciere poate fi transpusă în contextul articolului 7 din Decizia nr. 2/76.
Astfel, potrivit articolului 12 din acordul de asociere, părțile la acesta au convenit, conform scopului exclusiv economic care constituie fundamentul asocierii dintre Comunitate și Republica Turcia, să se inspire din dispozițiile dreptului primar al Uniunii privind libera circulație a lucrătorilor, astfel încât principiile admise în cadrul respectivelor dispoziții trebuie transpuse, în măsura posibilului, în cazul resortisanților turci care beneficiază de drepturi în temeiul acestui acord de asociere (Hotărârea din 12 aprilie 2016, Genc,
C‑561/14
,
EU:C:2016:247
, punctul
și jurisprudența citată).
Prin urmare, trebuie să se verifice, în al treilea rând, dacă măsura națională în discuție în litigiul principal îndeplinește criteriile prevăzute la punctul 72 din prezenta hotărâre.
În această privință, trebuie să se atragă atenția, pe de o parte, că măsura națională în discuție în litigiul principal nu intră în domeniul de aplicare al limitărilor prevăzute la articolul 9 din Decizia nr. 2/76, care corespunde articolului 14 din Decizia nr. 1/80, în măsura în care, astfel cum reiese din informațiile furnizate de instanța de trimitere, această măsură răspunde la motive care țin de controlul efectiv al migranților și al ghidării fluxurilor migratorii.
Pe de altă parte, din jurisprudența Curții reiese că obiectivul privind o gestionare eficientă a fluxurilor de migrare poate constitui un motiv imperativ de interes general de natură să justifice o nouă restricție, în sensul articolului 7 din Decizia nr. 2/76 (a se vedea prin analogie Hotărârea din 29 martie 2017, Tekdemir,
C‑652/15
,
EU:C:2017:239
, punctul
).
Prin urmare, trebuie verificat dacă, după cum susțin orașul Stuttgart și guvernul german, măsura națională în discuție în litigiul principal este de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia.
În ceea ce privește, mai întâi, caracterul adecvat al acestei măsuri pentru atingerea obiectivului urmărit, obligația impusă resortisanților statelor terțe, care sunt membri ai familiei unui lucrător turc cu reședința legală în statul membru în cauză, de a obține, înainte de intrarea pe teritoriul german, o viză în scopul reîntregirii familiei, în calitate de condiție prealabilă pentru a li se acorda un permis de ședere în scopul reîntregirii menționate, permite, desigur, să se controleze legalitatea șederii acestor resortisanți în acest stat membru. Astfel, în măsura în care gestionarea eficientă a fluxurilor de migrare necesită un control al acelorași fluxuri, o asemenea măsură este de natură să garanteze realizarea acestui obiectiv.
Apoi, în ceea ce privește aspectul dacă măsura menționată depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului urmărit, este necesar să se arate că, în principiu, obligația impusă resortisanților statelor terțe de a obține o viză pentru intrarea și pentru șederea în Germania în scopul reîntregirii familiei nu poate fi considerată prin ea însăși disproporționată în raport cu obiectivul urmărit.
Cu toate acestea, principiul proporționalității impune de asemenea ca modalitățile de punere în aplicare a unei astfel de obligații să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului urmărit (Hotărârea din 29 martie 2017, Tekdemir,
C‑652/15
,
EU:C:2017:239
, punctul
).
În această privință, trebuie să se observe că, după cum reiese din cuprinsul punctului 23 din prezenta hotărâre, dreptul național prevede o clauză specifică pentru cazuri extreme care permite să se deroge de la obligația de a obține o viză atunci când sunt îndeplinite cerințele de fond pentru un permis de ședere sau atunci când, din cauza împrejurărilor specifice ale cauzei, este nerezonabil să se impună reiterarea procedurii de eliberare a vizei din țara de origine.
În speță, reiese din dosarul aflat la dispoziția Curții că doamna Yön a intrat în Germania din Țările de Jos în posesia nu a vizei necesare în scopul reîntregirii familiei, ci a unei vize Schengen eliberate de ambasada neerlandeză din Ankara.
Astfel cum reiese din decizia de trimitere, în conformitate cu dreptul național, intrarea doamnei Yön pe teritoriul german fără viza necesară nu poate conduce în mod automat la respingerea cererii sale de eliberare a unui permis de ședere în scopul reîntregirii familiei. Totuși, decizia de a deroga, în temeiul clauzei specifice pentru cazuri extreme, de la obligația de a obține viza necesară ține de puterea de apreciere a autorităților competente, având în vedere circumstanțele individuale ale cauzei cu care sunt sesizate.
În speță, astfel cum reiese din decizia de trimitere, doamna Yön invocă gradul său de dependență față de soțul ei, având în vedere starea de sănătate și analfabetismul ei.
Or, în ipoteza în care, pe de o parte, din cauza unor probleme de sănătate sau a altor dificultăți, doamna Yön ar depinde de asistența și de sprijinul personal ale soțului său într‑o asemenea măsură încât acesta ar trebui să o însoțească în Turcia astfel încât ea să poată reîncepe, din acest stat terț, procedura de obținere a vizei necesare și, pe de altă parte, marja de apreciere de care dispun autoritățile competente le‑ar permite acestora din urmă, în asemenea împrejurări, să decidă că nu este necesar să se deroge de la obligația de a obține viza necesară, chiar dacă dispuneau deja de toate elementele necesare pentru a se pronunța cu privire la dreptul de ședere în Germania al reclamantei din litigiul principal, ceea ce este de competența instanței de trimitere să verifice, aplicarea măsurii naționale în discuție în litigiul principal ar depăși ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului urmărit de aceasta.
Astfel, în asemenea împrejurări, nu se poate susține în mod valabil că doar plecarea doamnei Yön de pe teritoriul german pentru inițierea din Turcia a procedurii de obținere a vizei necesare ar permite autorității competente să aprecieze legalitatea șederii sale în scopul reîntregirii familiei și să garanteze astfel realizarea obiectivului privind controlul efectiv al migranților și al ghidării fluxurilor migratorii.
În schimb, în asemenea împrejurări, din cauza dependenței doamnei Yön de soțul său, acesta ar trebui să renunțe la activitatea salariată pe care o exercită în Germania pentru a se deplasa în Turcia cu soția sa în scopul procedurii de obținere a vizei, fără garanția reintegrării profesionale la eventuala sa întoarcere în Turcia, în timp ce examinarea condițiilor reîntregirii familiei ar putea fi efectuată de autoritățile competente în Germania, astfel încât realizarea obiectivului menționat să fie asigurată evitând inconvenientele evocate.
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la întrebările adresate că articolul 7 din Decizia nr. 2/76 trebuie interpretat în sensul că o măsură de drept național precum cea în discuție în litigiul principal, introdusă în cursul perioadei cuprinse între 20 decembrie 1976 și 30 noiembrie 1980, care condiționează eliberarea unui permis de ședere în scopul reîntregirii familiei către resortisanții statelor terțe care sunt membri ai familiei unui lucrător turc cu reședința legală în statul membru în cauză de obținerea de către acești resortisanți, înainte de intrarea pe teritoriul național, a unei vize în scopul reîntregirii menționate, constituie o „nouă restricție” în sensul acestei dispoziții. O astfel de măsură poate fi totuși justificată pentru motive care țin de un control efectiv al migranților și al ghidării fluxurilor migratorii, dar nu poate fi admisă decât în măsura în care modalitățile de punere în aplicare a acesteia nu depășesc ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului urmărit, ceea ce este de competența instanței de trimitere să verifice.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

Articolul 7 din Decizia nr. 2/76 din 20 decembrie 1976 adoptată de Consiliul de asociere înființat prin acordul de instituire a unei asocieri între Comunitatea Economică Europeană și Turcia, care a fost semnat la 12 septembrie 1963 la Ankara de Republica Turcia, pe de o parte, precum și de statele membre ale CEE și de Comunitate, pe de altă parte, și care a fost încheiat, aprobat și confirmat în numele acesteia din urmă prin Decizia 64/732/CEE a Consiliului din 23 decembrie 1963, trebuie interpretat în sensul că o măsură de drept național precum cea în discuție în litigiul principal, introdusă în cursul perioadei cuprinse între 20 decembrie 1976 și 30 noiembrie 1980, care condiționează eliberarea unui permis de ședere în scopul reîntregirii familiei către resortisanții statelor terțe care sunt membri ai familiei unui lucrător turc cu reședința legală în statul membru în cauză de obținerea de către acești resortisanți, înainte de intrarea pe teritoriul național, a unei vize în scopul reîntregirii menționate, constituie o „nouă restricție” în sensul acestei dispoziții. O astfel de măsură poate fi totuși justificată pentru motive care țin de un control efectiv al migranților și al ghidării fluxurilor migratorii, dar nu poate fi admisă decât în măsura în care modalitățile de punere în aplicare a acesteia nu depășesc ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului urmărit, ceea ce este de competența instanței de trimitere să verifice.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.