CELEX: 62018CJ0468
Predhodno odločanje
Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah
Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zvezi s preživninskimi obveznostmi
Uredba (ES) št. 4/2009
Člen 3(a) in (d) ter člen 5
Sodišče, pri katerem so vloženi trije povezani zahtevki, ki se nanašajo na razvezo zakonske zveze staršev mladoletnega otroka, na starševsko odgovornost in na preživninsko obveznost v zvezi s tem otrokom
Izrek o pristojnosti glede razveze zakonske zveze in o nepristojnosti glede starševske odgovornosti
Pristojnost za odločanje o zahtevku glede preživninske obveznosti
Sodišče kraja, v katerem ima tožena stranka svoje običajno prebivališče in pri katerem se spusti v postopek

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(a) in (d) ter člena 5 Uredbe Sveta (ES) št. 4/2009 z dne 18. decembra 2008 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb ter sodelovanju v preživninskih zadevah (
UL 2009, L 7, str. 1
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med R, ki prebiva v Združenem kraljestvu, in P, ki prebiva v Romuniji, v zvezi z zahtevkom za razvezo zakonske zveze, zahtevkom za plačevanje preživnine za vzdrževanje njunega mladoletnega otroka in zahtevkom glede starševske odgovornosti.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba (ES) št. 2201/2003
V uvodnih izjavah 5 in 12 Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 243, in popravek
UL 2009, L 70, str. 19
) je navedeno:
„(5)
Da bi se zagotovila enakost za vse otroke, zajema ta uredba vse odločbe o starševski odgovornosti, vključno z ukrepi za zaščito otrok, neodvisno od kakršne koli povezave s postopki v zakonskih sporih.
[…]
(12)
Temelji pristojnosti v zadevah starševske odgovornosti, določeni v tej uredbi, so oblikovani tako, da kar najbolj upoštevajo interese otroka, zlasti kriterij povezanosti. To pomeni, da je v prvi vrsti pristojna država članica, v kateri ima otrok običajno prebivališče, z izjemo nekaterih primerov spremembe otrokovega prebivališča ali v skladu s sporazumom med nosilcema starševske odgovornosti.“
Člen 1 te uredbe določa:
„1.   Ta uredba se uporablja ne glede na vrsto sodišča v civilnih zadevah, ki se nanašajo na:
(a)
razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze;
(b)
podelitev, izvrševanje, prenos, omejitev ali odvzem starševske odgovornosti.
[…]
3.
Ta uredba se ne uporablja za:
[…]
(e)
preživninske obveznosti;
[…]“.
Člen 2, točka 7, navedene uredbe določa:
„V tej uredbi:
7.
‚starševska odgovornost‘ pomeni vse pravice in dolžnosti v zvezi z osebnostjo ali s premoženjem otroka, ki so fizični ali pravni osebi podeljene s sodno odločbo, po samem zakonu ali s pravno veljavnim dogovorom. Izraz zajema pravice do varstva in vzgoje otroka in pravice do stikov z otrokom“.
V skladu s členom 3(1)(b) te uredbe so v zadevah glede razveze pristojna sodišča države članice, katere državljana sta oba zakonca.
Člen 8 Uredbe št. 2201/2003 določa:
„1.   Sodišča države članice so pristojna v zadevah starševske odgovornosti v zvezi z otrokom, ki običajno prebiva v tisti državi članici v trenutku, ko je sodišče začelo postopek.
2.   Odstavek 1 se uporablja ob upoštevanju členov 9, 10 in 12.“
Člen 12 te uredbe, naslovljen „Dogovor o pristojnosti“, določa:
„1.   Sodišča države članice, ki so pristojna na podlagi člena 3 za zahtevek za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze, so pristojna v vseh zadevah, ki se nanašajo na starševsko odgovornost, povezano z navedenim zahtevkom, če:
(a)
ima vsaj en zakonec starševsko odgovornost do otroka;
in
(b)
so zakonca in nosilci starševske odgovornosti pristojnost sodišč sprejeli izrecno ali na drugačen nedvoumen način v trenutku, ko se je pred sodiščem začel postopek, in je to v otrokovo korist.
[…]“.
Uredba (ES) št. 4/2009
V skladu z uvodnima izjavama 1 in 2 Uredbe št. 4/2009 je namen te uredbe sprejetje ukrepov v zvezi s pravosodnim sodelovanjem v civilnih zadevah s čezmejnimi posledicami in zlasti spodbujanje združljivosti pravil, ki se uporabljajo v državah članicah glede kolizije zakonov in sporov o pristojnosti.
V uvodni izjavi 9 Uredbe št. 4/2009 je navedeno:
„Preživninski upravičenec bi moral imeti možnost, da v državi članici zlahka pridobi sodno odločbo, ki bo neposredno izvršljiva v drugi državi članici brez nadaljnjih formalnosti.“
V uvodni izjavi 15 te uredbe je navedeno:
„Zaradi varovanja interesov preživninskih upravičencev in spodbujanja ustreznega sodnega varstva v Evropski uniji bi bilo treba pravila o pristojnosti, kot izhajajo iz Uredbe [Sveta] (ES) št. 44/2001 [z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42)], prilagoditi. Dejstvo, da je običajno prebivališče tožene stranke v tretji državi, ne bi smelo več biti razlog, da se pravila Skupnosti o pristojnosti ne uporabijo, in prav tako ne bi bilo več treba predvideti napotitve na nacionalna pravila o pristojnosti. Zato pa bi bilo treba v tej uredbi opredeliti, v kakšnem primeru lahko sodišče neke države članice uveljavi pomožno pristojnost.“
V členu 2(1), točka 10, navedene uredbe je „upravičenec“ opredeljen kot „vsak[a] fizičn[a] oseb[a][,] ki ima pravico do preživnine ali to pravico uveljavlja“.
Člen 3 te uredbe določa:
„V državah članicah ima sodno pristojnost v preživninskih zadevah:
(a)
sodišče kraja, kjer ima tožena stranka običajno prebivališče, ali
(b)
sodišče kraja, kjer ima upravičenec običajno prebivališče, ali
(c)
sodišče, ki je po svojem pravu pristojno za postopke v zvezi s statusom osebe, če je zahtevek glede preživnine povezan s tem postopkom, razen če ta pristojnost temelji izključno na državljanstvu ene izmed strank, ali
(d)
sodišče, ki je po svojem pravu pristojno za postopke v zvezi s starševsko odgovornostjo, če je zahtevek glede preživnine povezan s tem postopkom, razen če ta pristojnost temelji izključno na državljanstvu ene izmed strank.“
Člen 5 Uredbe št. 4/2009, naslovljen „Pristojnost sodišča pred katerim se stranka spusti v postopek“, določa:
„Poleg pristojnosti, ki izhaja iz drugih določb te uredbe, je pristojno tudi sodišče države članice, pred katerim se toženec spusti v postopek. To pravilo pa ne velja, če se je stranka spustila v postopek, da bi ugovarjala pristojnosti.“
Člen 10 te uredbe, naslovljen „Preizkus pristojnosti“, določa:
„Če se pred sodiščem države članice začne postopek v zadevi, za katero to sodišče po tej uredbi ni pristojno, se po uradni dolžnosti izreče za nepristojno.“
Romunsko pravo
V skladu z navedbami iz predložitvene odločbe morajo romunska sodišča svojo pristojnost preveriti po uradni dolžnosti. Pri sodišču, ki se je izreklo za pristojno, pa lahko katera koli stranka kljub temu vloži ugovor nepristojnosti in to sodišče ga mora preučiti.
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
R in P, ki sta romunska državljana, sta se poročila 15. avgusta 2015 v Romuniji. Sta mati in oče otroka, rojenega 8. novembra 2015 v Belfastu (Združeno kraljestvo), kjer sta živela, preden sta se ločila.
Po njuni ločitvi leta 2016 se je oče, P, vrnil v Romunijo, medtem ko je mati, R, ostala v Belfastu z otrokom.
R je 29. septembra 2016 proti P‑ju vložila tožbo pri Judecătoria Constanța (prvostopenjsko sodišče v Constanți, Romunija), s katero je zahtevala razvezo zakonske zveze, določitev stalnega prebivališča otroka pri njej, odobritev, da bi sama izvajala starševsko skrb, in naložitev plačevanja preživnine za otroka P-ju.
P je ugovarjal pristojnosti predložitvenega sodišča, pri katerem je bila vložena tožba.
To sodišče se je na podlagi člena 3(1)(b) Uredbe št. 2201/2003 zaradi državljanstva zakoncev izreklo za pristojno za odločanje o zahtevku za razvezo zakonske zveze.
Vendar je navedeno sodišče 8. junija 2017 odločilo, da se tožbeni predlog v zvezi s starševsko odgovornostjo matere in določitvijo stalnega prebivališča otroka pri njej loči od tožbenega predloga, ki se je nanašal na plačilo preživnine za otroka. Zato je začelo dva nova postopka v zvezi s tema tožbenima predlogoma.
Glede prvega tožbenega predloga, ki se je nanašal na starševsko odgovornost, se je predložitveno sodišče, ki je ugotovilo, da pogoji za razširitev pristojnosti iz člena 12(1) Uredbe št. 2201/2003, vključno s pogojem v zvezi z otrokovo koristjo, niso izpolnjeni, izreklo za nepristojno. To sodišče je poleg tega menilo, da so v skladu s členom 8(1) Uredbe št. 2201/2003 za odločanje o tem tožbenem predlogu pristojna sodišča Združenega kraljestva, ker je bilo otrokovo običajno prebivališče od njegovega rojstva v tej državi članici. Stranki se zoper odločbo, s katero se je predložitveno sodišče v zvezi s tem izreklo za nepristojno, nista pritožili.
Glede drugega tožbenega predloga, ki se je nanašal na to, da naj oče plača preživnino za otroka, se je predložitveno sodišče na podlagi člena 3(a) Uredbe št. 4/2009 zaradi običajnega prebivališča tožene stranke izreklo za pristojno. To sodišče dodaja, da se je P sicer spustil v postopek pred njim, pri čemer v zvezi s tem tožbenim predlogom ni ugovarjal pristojnosti, vendar je, tako kot R, predlagal, naj predložitveno sodišče pri Sodišču vloži predlog za sprejetje predhodne odločbe v zvezi s tem.
Predložitveno sodišče se strinja s pomisleki strank v sporu, o katerem odloča, v zvezi s njegovo pristojnostjo in pojasnjuje, da lahko na podlagi romunskega prava po uradni dolžnosti preizkusi svojo pristojnost v vseh fazah postopka. Sprašuje se, ali iz sodbe z dne 16. julija 2015, A (
C‑184/14
,
EU:C:2015:479
), izhaja, da je v primeru, ko je eno sodišče pristojno za odločanje o prenehanju zakonske zveze med staršema mladoletnega otroka, drugo sodišče pa za odločanje v zvezi s starševsko odgovornostjo do tega otroka, samo zadnjenavedeno sodišče pristojno za odločanje o preživninski obveznosti v zvezi z navedenim otrokom.
Predložitveno sodišče poudarja, da se sprašuje zlasti o razmerju med členom 3(a) Uredbe št. 4/2009, ki določa pristojnost sodišča kraja, v katerem ima tožena stranka običajno prebivališče, členom 3(d) te uredbe, ki določa sodišče, pristojno v zvezi s starševsko odgovornostjo, in členom 5 navedene uredbe, ki določa pristojnost sodišča, pri katerem se je tožena stranka spustila v postopek, ne da bi ugovarjala pristojnosti.
V teh okoliščinah je Judecătoria Constanța (prvostopenjsko sodišče v Constanți) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je določbe člena 3(a) in (d) ter člena 5 Uredbe št. 4/2009, če je bila pri sodišču države članice vložena tožba s tremi zahtevki, ki se nanašajo na razveljavitev zakonske zveze staršev mladoletnega otroka, starševsko odgovornost do mladoletnega otroka in preživninske obveznosti staršev do mladoletnega otroka, mogoče razlagati tako, da je sodišče, ki odloča o razvezi zakonske zveze in ki je hkrati tudi sodišče v kraju običajnega prebivališča tožene stranke ter sodišče, pred katerim se je tožena stranka spustila v postopek, pristojno za odločanje o plačilu preživnine za mladoletnega otroka, čeprav se je izreklo za nepristojno za odločanje o starševski odgovornosti do mladoletnega otroka, oziroma ali lahko o zahtevku v zvezi s plačilom preživnine odloča samo sodišče, pristojno za odločanje o zahtevku v zvezi s starševsko odgovornostjo do mladoletnega otroka?
2.
Ali se mora v istem primeru v zvezi s pristojnostjo nacionalnega sodišča zahtevek v zvezi s plačilom preživnine za mladoletnega otroka obravnavati skupaj z zahtevkom o starševski odgovornosti, kot določa člen 3(d) navedene uredbe?
3.
Če je odgovor na drugo vprašanje negativen, ali je v korist mladoletnega otroka, da sodišče države članice, ki je pristojno na podlagi člena 3(a) Uredbe št. 4/2009, odloča o vprašanju preživninske obveznosti starša do mladoletnega otroka, rojenega v zakonski zvezi, za katero je bil vložen zahtevek za njeno razveljavitev, ob upoštevanju, da se je to sodišče izreklo za nepristojno za odločanje o starševski odgovornosti, ker je bilo pravnomočno ugotovljeno, da niso izpolnjene zahteve iz člena 12 [Uredbe št. 2201/2003]?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče želi s tremi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu izvedeti, ali je treba člen 3(a) in (d) ter člen 5 Uredbe št. 4/2009 razlagati tako, da je – v primeru, ko sodišče države članice odloča o treh povezanih tožbenih zahtevkih, ki se nanašajo na razvezo zakonske zveze staršev mladoletnega otroka, na starševsko odgovornost do tega otroka in na preživninsko obveznost v zvezi z njim – sodišče, ki odloča o razvezi zakonske zveze in ki se je izreklo za nepristojno za odločanje o zahtevku glede starševske odgovornosti, kljub temu pristojno za odločanje o zahtevku glede preživninske obveznosti, ki se nanaša na navedenega otroka, ker je to sodišče hkrati sodišče kraja, v katerem ima tožena stranka običajno prebivališče, in sodišče, pri katerem se je ta stranka spustila v postopek, ali pa lahko zgolj sodišče, ki je pristojno za odločanje o zahtevku, ki se nanaša na starševsko odgovornost do otroka, odloča o zahtevku, ki se nanaša na preživninsko obveznost v zvezi z njim.
Iz besedila člena 3 Uredbe št. 4/2009, naslovljenega „Splošna sodna pristojnost“, izhaja, da ta člen vsebuje splošne kriterije glede dodelitve pristojnosti za sodišča držav članic, ki odločajo v preživninskih zadevah. Ti kriteriji so alternativni, kar potrjuje uporaba prirednega veznika „ali“ po navedbi vsakega izmed njih (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2015, A,
C‑184/14
,
EU:C:2015:479
, točka
).
V zvezi s tem je treba opozoriti, da ker je cilj Uredbe št. 4/2009, kot izhaja iz njene uvodne izjave 15, varovanje interesov preživninskega upravičenca, ki se v postopku v zvezi s preživninskimi obveznostmi šteje za šibkejšo stranko, člen 3 navedene uredbe temu upravičencu – kadar nastopa kot tožeča stranka – daje možnost, da svoj zahtevek vloži na podlagi izbire drugih kriterijev za določitev pristojnosti namesto kriterija iz člena 3(a) te uredbe (glej v tem smislu sodbi z dne 15. januarja 2004, Blijdenstein,
C‑433/01
,
EU:C:2004:21
, točka
, ter z dne 18. decembra 2014, Sanders in Huber,
C‑400/13 in C‑408/13
,
EU:C:2014:2461
, točki
in
).
Preživninski upravičenec lahko svoj zahtevek tako vloži bodisi v skladu s točko (a) tega člena 3 pri sodišču kraja, v katerem ima tožena stranka svoje običajno prebivališče, bodisi v skladu s točko (b) navedenega člena pri sodišču kraja, v katerem ima upravičenec svoje običajno prebivališče, ali pa v skladu s točkama (c) in (d) tega člena – če je zahtevek glede preživninske obveznosti akcesoren glede na glavno tožbo, ki se nanaša na status oseb, kot je zahtevek za razvezo zakonske zveze (točka (c)), ali na starševsko odgovornost (točka (d)) – pri sodišču, ki je pristojno za odločanje o eni ali o drugi tožbi.
Člen 5 Uredbe št. 4/2009 poleg tega določa pristojnost sodišča države članice, pred katerim se je tožena stranka spustila v postopek, razen če se je tožena stranka spustila v postopek, da bi ugovarjala navedeni pristojnosti. Kot je razvidno iz besedne zveze „[p]oleg pristojnosti, ki izhaja iz drugih določb te uredbe“, ta člen določa pristojnost, ki velja, zlasti če se kriteriji iz člena 3 te uredbe ne uporabljajo.
V položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ima tako sodišče kraja, v katerem ima tožena stranka svoje običajno prebivališče in pri katerem je preživninski upravičenec vložil tožbo, pristojnost za odločanje o zahtevku glede preživninskih obveznosti v zvezi z otrokom na podlagi člena 3(a) Uredbe št. 4/2009. Pristojno je tudi na podlagi člena 5 te uredbe kot sodišče, pri katerem se je ta tožena stranka spustila v postopek, ne da bi ugovarjala pristojnosti.
Vendar želi predložitveno sodišče izvedeti, ali dejstvo, da se je izreklo za nepristojno za odločanje o zahtevku glede starševske odgovornosti, ki se je nanašal zlasti na izvajanje starševske skrbi in na pravico do varstva in vzgoje, vključno z običajnim prebivališčem otroka, povzroči njegovo nepristojnost za odločanje o zahtevku glede preživninske obveznosti v zvezi s tem otrokom.
Kot je bilo navedeno v točki 23 te sodbe, zadevno sodišče poudarja, da se je izreklo za nepristojno za odločanje o tožbenem predlogu, ki se je nanašal na starševsko odgovornost, ker pogoji za razširitev pristojnosti iz člena 12 Uredbe št. 2201/2003 niso bili izpolnjeni. Meni tudi, da so v skladu s členom 8(1) te uredbe pristojna sodišča Združenega kraljestva, kjer ima otrok običajno prebivališče. Poleg tega je iz predložitvene odločbe razvidno, da pri sodiščih te države članice ni bil vložen predlog v zvezi s starševsko odgovornostjo.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče v točki 40 sodbe z dne 16. julija 2015, A (
C‑184/14
,
EU:C:2015:479
), ugotovilo, da je zahtevek v zvezi s preživninskimi obveznostmi do mladoletnih otrok neločljivo povezan z zahtevkom v zvezi s starševsko odgovornostjo. Sodišče je v točki 43 navedene sodbe poleg tega navedlo, da je sodišče, ki je pristojno za odločanje o zahtevku v zvezi s starševsko odgovornostjo, v najboljšem položaju, da
in concreto
presodi podrobnosti zahtevka v zvezi s preživninsko obveznostjo do mladoletnega otroka in da določi znesek te obveznosti, katere namen je prispevati k stroškom vzdrževanja in izobraževanja mladoletnega otroka, pri čemer znesek prilagodi glede na vrsto skrbništva, ki je lahko skupno ali samostojno, pravico do stikov z otrokom, trajanje te pravice in druge dejanske vidike izvajanja starševske odgovornosti.
Sodišče je ob koncu razlogovanja v točki 48 navedene sodbe odločilo, da je v primeru, ko sodišče ene države članice odloča o tožbi glede prenehanja življenjske skupnosti ali razvezi staršev mladoletnega otroka, sodišče druge države članice pa o tožbi glede starševske odgovornosti v zvezi s tem otrokom, zahtevek glede preživninske obveznosti, ki se nanaša na istega otroka, akcesoren le glede na tožbo v zvezi s starševsko odgovornostjo v smislu člena 3(d) Uredbe št. 4/2009.
Vendar iz sodbe z dne 16. julija 2015, A (
C‑184/14
,
EU:C:2015:479
), ne izhaja, da bi bilo – v primeru, v katerem se je, kot v postopku v glavni stvari, sodišče izreklo za nepristojno za odločanje o tožbi, ki se nanaša na starševsko odgovornost v zvezi z mladoletnim otrokom, in je določilo drugo sodišče kot pristojno za odločanje o tej tožbi – vedno samo zadnjenavedeno sodišče pristojno za odločanje o vseh zahtevkih v zvezi s preživninsko obveznostjo do tega otroka.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je Sodišče v sodbi z dne 16. julija 2015, A (
C‑184/14
,
EU:C:2015:479
), razlagalo zgolj točki (c) in (d) člena 3 Uredbe št. 4/2009, in ne ostalih kriterijev pristojnosti, določenih v členu 3 oziroma v členu 5 te uredbe. Ti ostali kriteriji v navedeni zadevi niso bili upoštevni, ker sta drugače kot v dejanskih okoliščinah v postopku v glavni stvari zakonca, starša otrok, ki sta bila preživninska upravičenca, imela svoje običajno prebivališče v isti državi članici kot njuna otroka, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 52 sklepnih predlogov, poleg tega pa se je tožena stranka spustila v postopek pred sodiščem, pri katerem je bila vložena tožba, zgolj zato, da bi ugovarjala njegovi pristojnosti.
Zato dejstvo, da se je sodišče izreklo za nepristojno za odločanje o tožbi, ki se nanaša na starševsko odgovornost v zvezi z mladoletnim otrokom, ne posega v njegovo pristojnost za odločanje o zahtevkih v zvezi s preživninskimi obveznostmi do tega otroka, če je to pristojnost, kot v postopku o glavni stvari, mogoče utemeljiti na podlagi člena 3(a) Uredbe št. 4/2009 ali člena 5 te uredbe.
To ugotovitev potrjujejo sistematika in cilji Uredbe št. 4/2009.
V zvezi s sistematiko Uredbe št. 4/2009, ta v poglavju II, naslovljenem „Sodna pristojnost“, določa celovit sklop pravil, ki se uporabljajo za določitev sodišča, pristojnega glede preživninskih obveznosti. V uvodni izjavi 15 te uredbe je v zvezi s tem navedeno, da ne bi bilo več treba predvideti napotitve na nacionalna pravila o pristojnosti, saj je treba pravila, ki izhajajo iz navedene uredbe, šteti za izčrpna.
Če tako sodišče, ki odloča o zahtevku glede preživninskih obveznosti do otroka, ni pristojno za odločanje o tožbi, ki se nanaša na starševsko odgovornost v zvezi s tem otrokom, je treba najprej preveriti, ali je to sodišče pristojno za odločanje na kakšni drugi podlagi iz te uredbe (sklepa z dne 16. januarja 2018, PM,
C‑604/17
, neobjavljen,
EU:C:2018:10
, točka
, in z dne 10. aprila 2018, CV,
C‑85/18 PPU
,
EU:C:2018:220
, točka
).
Poleg tega je treba poudariti, da Uredba št. 4/2009 sodišču, ki je pristojno na podlagi ene od njenih določb in pri katerem je tožba pravilno vložena, ne daje možnosti, da se izreče za nepristojno za obravnavo te tožbe in imenuje sodišče, ki je po njegovem mnenju primernejše za odločanje v tej zadevi, kot to glede starševske odgovornosti omogoča člen 15 Uredbe št. 2201/2003.
Taka razlaga ustreza tudi cilju Uredbe št. 4/2009, na katerega je bilo opozorjeno v točki 30 te sodbe. Kot je generalni pravobranilec navedel v točkah 59 in 61 sklepnih predlogov, navedena uredba določa alternativne kriterije pristojnosti brez hierarhije, ki dajejo prednost izbiri tožeče stranke.
Pomen te izbire z namenom varstva preživninskega upravičenca je razviden tudi v Haaškem protokolu z dne 23. novembra 2007 o pravu, ki se uporablja za preživninske obveznosti, ki je bil v imenu Evropske skupnosti odobren s Sklepom Sveta 2009/941/ES z dne 30. novembra 2009 (
UL 2009, L 331, str. 17
), glede katerega je Sodišče navedlo, da je tesno povezan z Uredbo št. 4/2009 (sodba z dne 7. junija 2018, KP,
C‑83/17
,
EU:C:2018:408
, točka
). Sodišče je tako odločilo, da ta protokol preživninskemu upravičencu omogoča, da
de facto
izbere pravo, ki se bo uporabljalo za njegov zahtevek glede preživninskih obveznosti, s tem, da določa, da se prednostno uporablja pravo sodišča, pred katerim poteka postopek, in ne pravo države članice običajnega prebivališča upravičenca, če ta upravičenec svoj zahtevek vloži pri pristojnem organu običajnega prebivališča zavezanca (glej v tem smislu sodbo z dne 20. septembra 2018, Mölk,
C‑214/17
,
EU:C:2018:744
, točki
in
).
Razlaga Uredbe št. 4/2009, v skladu s katero bi bilo za odločanje o zahtevku glede preživninske obveznosti pristojno samo sodišče, ki je pristojno v zvezi s starševsko odgovornostjo, bi lahko posegla v to možnost upravičenca-vlagatelja zahtevka za preživnino, da izbere ne le pristojno sodišče, temveč posledično tudi pravo, ki se bo uporabljalo za njegov zahtevek.
V položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, je treba navesti, da prvotno izbiro tistega od staršev, ki zastopa mladoletnega otroka-preživninskega upravičenca, da vse svoje vse zahtevke vloži pri istem sodišču, ovira ugovor tožene stranke glede nepristojnosti sodišča, pri katerem je vložena tožba, in odločitev o nepristojnosti tega sodišča na podlagi člena 12 Uredbe št. 2201/2003, v zvezi z zahtevkom, ki se nanaša na starševsko odgovornost.
Tisti od staršev, ki zastopa mladoletnega otroka, lahko ob upoštevanju nevarnosti, da bo moral svoja zahtevka glede preživninske obveznosti in starševske odgovornosti vložiti pri dveh različnih sodiščih, v otrokovo korist umakne svoj prvotni zahtevek glede preživninske obveznosti, ki ga je vložil pri sodišču, ki odloča o zahtevku za razvezo zakonske zveze, tako da bo sodišče, ki je pristojno v zvezi s starševsko odgovornostjo, pristojno tudi za odločanje o tem zahtevku glede preživninske obveznosti.
Vendar lahko tisti od staršev, ki zastopa mladoletnega otroka, v otrokovo korist tudi ohrani svoj prvotni zahtevek glede preživninske obveznosti do otroka pred sodiščem, ki odloča o predlogu za razvezo zakonske zveze, če je to sodišče hkrati sodišče kraja, v katerem ima tožena stranka svoje običajno prebivališče.
Razlogov za tako izbiro preživninskega upravičenca je lahko več, kot na primer tisti, ki jih je generalni pravobranilec navedel v točkah od 65 do 71 sklepnih predlogov, zlasti pa možnost uporabe prava sodišča, pred katerim poteka postopek, v obravnavani zadevi romunskega prava, lažje izražanje v maternem jeziku, manjši morebitni stroški postopka, dejstvo, da sodišče, pri katerem je vložena tožba, pozna plačilno zmožnost tožene stranke in morebitna odprava postopka eksekvature.
Zato je treba na postavljena vprašanja odgovoriti, da je treba člen 3(a) in (d) ter člen 5 Uredbe št. 4/2009 razlagati tako, da je – v primeru, ko sodišče države članice odloča o tožbi, ki vsebuje tri zahtevke, ki se nanašajo na razvezo zakonske zveze staršev mladoletnega otroka, na starševsko odgovornost do tega otroka in na preživninsko obveznost v zvezi z njim – sodišče, ki odloča o razvezi zakonske zveze in ki se je izreklo za nepristojno za odločanje o zahtevku glede starševske odgovornosti, kljub temu pristojno za odločanje o zahtevku glede preživninske obveznosti, ki se nanaša na navedenega otroka, če je to sodišče hkrati sodišče kraja, v katerem ima tožena stranka običajno prebivališče, ali sodišče, pri katerem se je ta stranka spustila v postopek, ne da bi ugovarjala njegovi pristojnosti.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

Člen 3(a) in (d) ter člen 5 Uredbe Sveta (ES) št. 4/2009 z dne 18. decembra 2008 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb ter sodelovanju v preživninskih zadevah je treba razlagati tako, da je – v primeru, ko sodišče države članice odloča o tožbi, ki vsebuje tri zahtevke, ki se nanašajo na razvezo zakonske zveze staršev mladoletnega otroka, na starševsko odgovornost do tega otroka in na preživninsko obveznost v zvezi z njim – sodišče, ki odloča o razvezi zakonske zveze in ki se je izreklo za nepristojno za odločanje o zahtevku glede starševske odgovornosti, kljub temu pristojno za odločanje o zahtevku glede preživninske obveznosti, ki se nanaša na navedenega otroka, če je to sodišče hkrati sodišče kraja, v katerem ima tožena stranka običajno prebivališče, ali sodišče, pri katerem se je ta stranka spustila v postopek, ne da bi ugovarjala njegovi pristojnosti.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: romunščina.