CELEX: 62015CJ0015
Begäran om förhandsavgörande
Fri rörlighet för varor
Förbud mot åtgärder med motsvarande verkan som kvantitativa exportrestriktioner
Artikel 35 FEUF
Bolag etablerat i den nederländska språkregionen i Konungariket Belgien
Lagstiftning som kräver att fakturor ska avfattas på nederländska vid äventyr av att dessa annars blir ogiltiga
Gränsöverskridande koncessionsavtal
Restriktion
Motivering
Oproportionerlig

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 45 FEUF.
Begäran har framställts i ett mål mellan New Valmar BVBA och Global Pharmacies Partner Health Srl (nedan kallat GPPH). Målet rör utebliven betalning av ett antal fakturor.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
I artikel 226 i rådets direktiv 2006/112/EG av den 28 november 2006 om ett gemensamt system för mervärdesskatt (
EUT L 347, 2006, s. 1
), i dess lydelse enligt rådets direktiv 2010/45/EU av den 13 juli 2010 (
EUT L 189, 2010, s. 1
) (nedan kallat direktiv 2006/112), anges vilka uppgifter som måste finnas på fakturor.
I artikel 248a i direktivet stadgas följande:
”För kontrolländamål och vad gäller fakturor som avser leverans av varor eller tillhandahållande av tjänster på deras territorium och fakturor som mottas av beskattningsbara personer som är etablerade på deras territorium, får medlemsstaterna, i fråga om vissa beskattningsbara personer eller i vissa fall kräva översättning till deras officiella språk. Medlemsstaterna får emellertid inte införa något allmänt krav på att fakturorna ska översättas.”
Belgisk rätt
I artikel 4 i Grondwet (grundlagen), i dess samordnade version av den 17 februari 1994 (
Belgisch Staatsblad
, 17 februari 1994, s. 4054), anges följande:
”Belgien består av följande fyra språkregioner: den franska språkregionen, den nederländska språkregionen, den tvåspråkiga huvudstadsregionen Bryssel och den tyska språkregionen.
Varje kommun i konungariket tillhör någon av dessa språkregioner.
…”
Artikel 129 1 § punkt 3 i grundlagen har följande lydelse:
”Det är parlamentet för den franska gemenskapen och parlamentet för den flamländska gemenskapen, och således inte den federala lagstiftaren, som var för sig och genom dekret reglerar språkanvändningen
…
3.
i kontakterna mellan arbetsgivare och arbetstagare samt när det gäller företagshandlingar som föreskrivs i lag eller förordning.”
Följande bestämmelse återfinns i artikel 52.1 första stycket i Wetten op het gebruik van de talen in bestuurzaken (lagarna om användningen av språk i förvaltningsärenden), som har samordnats genom kunglig kungörelse av den 18 juli 1966 (
Belgisch Staatsblad
, 2 augusti 1966, s. 7798) (nedan tillsammans kallade språkanvändningslagen):
”Privata industri-, handels- och finansinrättningar ska, i de handlingar som föreskrivs i lag eller förordning, … använda det språk som talas i den region där deras driftställe eller olika driftställen finns.”
Decreet tot regeling van het gebruik van de talen voor de sociale betrekkingen tussen de werkgevers en de werknemers, alsmede van de voor de wet en de verordeningen voorgeschreven akten en bescheiden van de ondernemingen (dekret om språkanvändningen i kontakterna mellan arbetsgivare och arbetstagare samt när det gäller företagshandlingar som föreskrivs i lag eller förordning) av den 19 juli 1973 (
Belgisch Staatsblad
, 6 september 1973, s. 10089) (nedan kallat språkanvändningsdekretet) antogs med stöd av artikel 129, 1 § punkt 3 i grundlagen.
I artikel 1 i dekretet föreskrivs följande:
”Detta dekret är tillämpligt på fysiska och juridiska personer som har driftställe i den nederländska språkregionen. I dekretet regleras språkanvändningen i kontakterna mellan arbetsgivare och arbetstagare samt när det gäller företagshandlingar som föreskrivs i lag.
…”
Det anges i artikel 2 i dekretet att ”[n]ederländska ska användas i kontakterna mellan arbetsgivare och arbetstagare samt när det gäller företagshandlingar som föreskrivs i lag”.
Enligt artikel 10 i dekretet gäller följande:
”Handlingar som strider mot bestämmelserna i detta dekret är ogiltiga. Ogiltigheten ska slås fast ex officio av domstol.
…
Domstolen ska ex officio förordna om att de berörda handlingarna ska ersättas.
Ett upphävande av ogiltigheten har rättsverkan först från den dag då handlingarna ersätts, och vad gäller skriftliga handlingar, från den dag då de handlingar som ersätter de ogiltiga handlingarna ges in till arbetsdomstolens kansli.
…”
Bakgrund till tvisten och tolkningsfrågan
Den 12 november 2010 ingick New Valmar, ett bolag bildat enligt belgisk rätt med säte i Evergem (Belgien) och GPPH, ett bolag bildat enligt italiensk rätt med säte i Milano (Italien) ett avtal varigenom GPPH utsågs till New Valmars exklusiva koncessionsinnehavare i Italien för försäljning av barnartiklar. Avtalet skulle löpa ut den 31 december 2014.
Enligt artikel 18 i koncessionsavtalet skulle italiensk lag vara tillämplig på detta avtal, och domstolarna i Gent (Belgien) pekades ut som behöriga domstolar för att pröva eventuella tvister mellan parterna.
Genom skrivelse som skickades som rekommenderat brev den 29 december 2011 sade New Valmar upp koncessionsavtalet i förtid, med verkan från och med den 1 juni 2012.
Genom stämningsansökan av den 30 mars 2012 väckte New Valmar talan vid Rechtbank van koophandel te Gent (Handelsdomstolen i Gent, Belgien) och yrkade att GPPH skulle förpliktas att utge ett belopp på cirka 234192 euro som betalning för flera obetalda fakturor.
GPPH väckte genkäromål och yrkande däri att New Valmar skulle förpliktas att utge 1467448 euro i skadestånd på grund av otillåten uppsägning av koncessionsavtalet mellan parterna.
Till bestridande av New Valmars yrkande gjorde GPPH gällande att de berörda fakturorna var ogiltiga därför att dessa, vilka utgör ”handlingar som föreskrivs i lag eller förordning” i den mening som avses i språkanvändningslagen och språkanvändningsdekretet (nedan tillsammans kallade den nationella lagstiftningen), hade upprättats i strid med de regler som utgör tvingade rätt enligt denna lagstiftning. Förutom New Valmars identitetsuppgifter och uppgifterna om mervärdesskatt och bankkonton angavs nämligen samtliga uppgifter i fakturorna, bland annat de allmänna villkoren, på ett annat språk än nederländska, nämligen italienska, trots att New Valmar är etablerat i den nederländska språkregionen i Konungariket Belgien.
Den 14 januari 2014, medan handläggningen av målet fortfarande pågick, lät New Valmar tillsända GPPH en översättning av fakturorna till nederländska. Det framgår dock av handlingarna i målet att fakturorna var och förblev ogiltiga enligt den nationella lagstiftningen.
New Valmar har inte bestritt att de aktuella fakturorna strider mot den nationella lagstiftningen. Bolaget har emellertid gjort gällande att denna lagstiftning strider mot bland annat unionsrättens bestämmelser om den fria rörligheten för varor, särskilt artiklarna 26.2, 34 och 35 FEUF.
Den hänskjutande domstolen frågar sig, mot bakgrund av domen av den 16 april 2013, Las (
C‑202/11
,
EU:C:2013:239
), huruvida den skyldighet som åvilar företag som har sitt säte inom den nederländska språkregionen i Konungariket Belgien att utställa sina fakturor på nederländska, vid äventyr av att dessa annars blir ogiltiga, kan utgöra ett hinder för internationell handel, Vidare frågar den sig huruvida detta eventuella hinder kan motiveras av ett eller flera mål av allmänintresse, såsom att främja och stimulera användningen av ett officiellt språk eller att underlätta myndighetskontrollen, och huruvida detta eventuella hinder står i proportion till de mål som eftersträvas.
Mot denna bakgrund har Rechtbank van koophandel te Gent (Handelsdomstolen i Gent) beslutat att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Ska artikel 45 FEUF tolkas på så sätt att den utgör hinder för en lagstiftning antagen av en federerad enhet inom en medlemsstat, såsom i det aktuella fallet den flamländska gemenskapen inom den federala staten Belgien, som innebär att samtliga företag som har sitt driftställe inom nämnda enhets territorium, med stöd av artikel 52 i [språkanvändningslagen] jämförd med artikel 10 i [språkanvändningsdekretet], är skyldiga att uteslutande använda den federerade enhetens officiella språk när de ställer ut fakturor som avser gränsöverskridande transaktioner, vid äventyr av att fakturorna annars ogiltigförklaras av domstol ex officio?”
Tolkningsfrågan
Huruvida tolkningsfrågan kan tas upp till prövning och omfattningen av frågan
Domstolen konstaterar för det första att det framgår av beslutet om hänskjutande att det avtal som målet handlar om innehöll en uttrycklig skrivning om att det var italiensk lag som skulle vara tillämplig på avtalet. Frågan har dock ställs utifrån antagandet att den i det nationella målet aktuella lagstiftningen är tillämplig i det målet, trots att italiensk rätt hade valts som tillämplig lag för avtalet.
Eftersom det uteslutande ankommer på den nationella domstolen, vid vilken målet anhängiggjorts och vilken har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet, bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till EU-domstolen (se, bland annat, dom av den 18 februari 2016, Finanmadrid EFC,
C‑49/14
,
EU:C:2016:98
, punkt
) ska frågan besvaras utifrån detta antagande. Det ankommer emellertid på den hänskjutande domstolen att pröva huruvida antagandet är korrekt, och att därvid, såsom generaladvokaten har framhållit i punkterna 25–28 i sitt förslag till avgörande, ta hänsyn till bland annat bestämmelserna i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av den 17 juni 2008 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (Rom I) (
EUT 2008 L 177, s. 6
).
För det andra har den belgiska regeringen, såväl i sitt skriftliga yttrande som under förhandlingen, gjort gällande att kravet i den nationella lagstiftningen på att nederländska ska användas, inte – såsom den hänskjutande domstolen har angett i sitt beslut – gäller samtliga uppgifter i fakturan, utan endast dem som är obligatoriska enligt den på mervärdesskatteområdet tillämpliga lagstiftningen. Då dessa uppgifter räknas upp i artikel 226 i direktiv 2006/112 är det enligt den belgiska regeringen enkelt att hitta en översättning till samtliga av Europeiska unionens språk.
Det ska erinras om att det ankommer på domstolen, i enlighet med fördelningen av behörighet mellan unionsdomstolen och de nationella domstolarna, att beakta den faktiska och rättsliga bakgrunden till tolkningsfrågorna, såsom den angetts i beslutet om hänskjutande. Oaktat de invändningar som framförts av den belgiska regeringen mot den tolkning av den nationella rätten som valts av den hänskjutande domstolen, ska förevarande begäran om förhandsavgörande alltså prövas utifrån nämnda domstols tolkning (se, för ett liknande resonemang, bland annat, dom av den 29 oktober 2009, Pontin,
C‑63/08
,
EU:C:2009:666
, punkt
).
I det nu aktuella fallet ska frågan från den hänskjutande domstolen således besvaras utifrån antagandet att den nationella lagstiftningen kräver att samtliga uppgifter på fakturan anges på nederländska.
För det tredje har den belgiska regeringen, i sitt skriftliga yttrande, anfört att eftersom det saknas koppling mellan situationen i det nationella målet och den fria rörligheten för arbetstagare, ska det fastställas att begäran om förhandsavgörande inte kan prövas, eller åtminstone att det inte behöver lämnas något svar, då denna avser tolkningen av artikel 45 FEUF.
I detta avseende räcker det med att erinra om att det inom ramen för det förfarande för samarbete mellan nationella domstolar och EU-domstolen som införts genom artikel 267 FEUF ankommer på EU‑domstolen att ge den nationella domstolen ett användbart svar, som gör det möjligt för den domstolen att avgöra det mål som den ska pröva. I detta syfte kan EU-domstolen behöva omformulera de frågor som hänskjutits. EU-domstolen ska nämligen tolka alla bestämmelser i unionsrätten som de nationella domstolarna behöver för att avgöra de mål som de ska pröva, även om dessa bestämmelser inte anges uttryckligen i de frågor som dessa domstolar har ställt (se, bland annat, dom av den 17 december 2015, Szemerey,
C‑330/14
,
EU:C:2015:826
, punkt
).
Den omständigheten att den hänskjutande domstolen formellt sett har begränsat sina frågor till att avse tolkningen av artikel 45 FEUF, utgör således inte hinder för att EU-domstolen tillhandahåller den hänskjutande domstolen alla uppgifter om unionsrättens tolkning som kan vara användbara vid avgörandet av det nationella målet, oberoende av om det har hänvisats därtill i frågorna eller inte. Det ankommer härvidlag på EU-domstolen att utifrån samtliga uppgifter som den nationella domstolen har lämnat, och i synnerhet utifrån skälen i beslutet om hänskjutande, avgöra vilka delar av unionsrätten som behöver tolkas med hänsyn till saken i det nationella målet (se, analogt, bland annat, dom av den 17 december 2015, Szemerey,
C‑330/14
,
EU:C:2015:826
, punkt
).
I det nu aktuella fallet konstaterar domstolen att det trots omnämnandet av artikel 45 FEUF i tolkningsfrågan klart framgår av skälen i beslutet om hänskjutande att den hänskjutande domstolen önskar få fastställt huruvida den nationella lagstiftningen är förenlig med de regler i EUF-fördraget som avser den fria rörligheten för varor. Den hänskjutande domstolen har i detta hänseende uttryckligen nämnt att New Valmar, i det nationella målet, har hänvisat till artiklarna 26.2, 34 och 35 FEUF.
Eftersom det nationella målet inte handlar om import, utan om export av varor från Belgien till en annan medlemsstat, i detta fall Italien, finner domstolen att det endast är artikel 35 FEUF, som förbjuder åtgärder med motsvarande verkan, som är tillämplig.
Den belgiska regeringen har dock anfört att den nationella lagstiftningen inte ska bedömas mot bakgrund av unionens primärrätt, utan endast mot bakgrund av direktiv 2006/112, eftersom det genom detta direktiv har skett en fullständig harmonisering på området. Artikel 248a i direktivet tillåter nämligen medlemsstaterna att i sin lagstiftning införa krav på att fakturor som har utställts i ett gränsöverskridande sammanhang ska vara avfattade på ett annat språk än språket i den medlemsstat som utgör tjänsternas eller varornas destination. Genom att införa en möjlighet för medlemsstaterna att när det gäller leverans av varor eller tillhandahållande av tjänster på deras territorium begära en översättning av fakturorna till deras officiella språk, innebär denna bestämmelse för övrigt att fakturorna, i regel, upprättas på det officiella språket i den medlemsstat där det företag som utställer fakturan är etablerat.
Det ska i detta avseende emellertid erinras om att unionens mervärdesskattesystem endast innebär en gradvis och delvis harmonisering av de nationella lagstiftningarna (se, för ett liknande resonemang, bland annat, dom av den 26 februari 2015, VDP Dental Laboratory m.fl.,
C‑144/13, C‑154/13 och C‑160/13
,
EU:C:2015:116
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Således innehåller varken artikel 226 i direktiv 2006/112, som rör fakturornas innehåll, eller artikel 248a i det direktivet, som ger medlemsstaterna rätt att i vissa fall kräva översättning till ett av deras officiella språk av en faktura för en gränsöverskridande leverans – vilket generaladvokaten har framhållit i punkterna 45–48 i sitt förslag till avgörande – någon reglering av en möjlighet för medlemsstaterna att ålägga företag som är etablerade inom deras territorier en skyldighet att upprätta samtliga fakturor på det officiella språket i dessa medlemsstater eller inom det berörda territoriet.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska tolkningsfrågan omformuleras på så sätt att den fråga som den hänskjutande domstolen har ställt är denna: Ska artikel 35 FEUF ska tolkas på så sätt att den utgör hinder för en lagstiftning antagen av en federerad enhet i en medlemsstat, såsom den flamländska gemenskapen inom Konungariket Belgien, enligt vilken företag som har driftställe inom denna enhets territorium är skyldiga att uteslutande använda den federerade enhetens officiella språk vad gäller samtliga uppgifter i fakturor som avser gränsöverskridande transaktioner, vid äventyr av att fakturorna annars ogiltigförklaras av domstol ex officio?
Huruvida det föreligger en restriktion enligt artikel 35 FEUF
Domstolen har tidigare slagit fast att en nationell åtgärd som är tillämplig på alla näringsidkare som bedriver verksamhet i medlemsstaten och som i själva verket har en större inverkan på exporten av medlemsstatens varor än på försäljningen av varor på medlemsstatens inhemska marknad, omfattas av förbudet i artikel 35 FEUF (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 december 2008, Gysbrechts och Santurel Inter,
C‑205/07
,
EU:C:2008:730
, punkterna
–
).
Alla inskränkningar i någon av de grundläggande friheter som stadfästs i EUF-fördraget är dessutom förbjudna enligt fördraget, även de av mindre betydelse (se, för ett liknande resonemang, dom av den 1 april 2008, Gouvernement de la Communauté française och gouvernement wallon,
C‑212/06
,
EU:C:2008:178
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I det aktuella fallet framgår det av beslutet om hänskjutande att den nationella lagstiftningen kräver att fakturor, inklusive dem som avser gränsöverskridande transaktioner, som ställs ut av företag som har sitt driftställe i den nederländska språkregionen i Konungariket Belgien, ska avfattas på nederländska, vid äventyr av att fakturorna annars ogiltigförklaras av domstol ex officio, då endast en faktura som avfattats på detta språk äger giltighet.
Enligt den belgiska regeringen kan en sådan lagstiftning inte anses utgöra en inskränkning i den fria rörligheten för varor, eftersom en faktura – och lagstiftningen gäller bara fakturor – inte är något annat än en bekräftelse av den fordran som följer av ett avtal som ingåtts mellan de berörda parterna. Till skillnad från vad som var fallet i målet Las (
C‑202/11
,
EU:C:2013:239
), i vilket dom meddelades den 16 april 2013, påverkar en sådan lagstiftning som den nu aktuella inte parternas möjlighet att själva välja på vilket språk de vill upprätta ett avtal, och enligt den belgiska regeringen påverkar den således inte utväxlingen av viljeförklaringar mellan dessa parter. Den nationella lagstiftningen kan därmed inte anses ha någon inverkan på handeln mellan medlemsstaterna.
Domstolen konstaterar dock att en sådan lagstiftning som den som är i fråga i det nationella målet – vilken berövar de berörda näringsidkarna möjligheten att välja att avfatta sina fakturor på ett språk som de båda behärskar och vilken tvingar dem att för detta ändamål använda ett språk som inte nödvändigtvis motsvarar det som de har kommit överens om att använda inom ramen för avtalsförhållandet dem emellan – kan öka risken för invändningar mot och utebliven betalning av fakturor. Fakturamottagarna skulle nämligen kunna frestas att vägra betalning med åberopande av en, faktisk eller påstådd, oförmåga att förstå fakturans innehåll.
Omvänt kan man tänka sig att den som tar emot en faktura som är avfattad på ett annat språk än nederländska, då en sådan faktura är att betrakta som ogiltig, skulle kunna frestas att bestrida dess giltighet med detta som enda grund, och detta även om fakturan har avfattats på ett språk som vederbörande förstår. En sådan ogiltighet skulle dessutom kunna ge upphov till betydande olägenheter för fakturautställaren, till exempel förlust av dröjsmålsränta. Det framgår nämligen av handlingarna i målet vid domstolen att om inget annat avtalats, börjar denna ränta i princip inte löpa förrän den dag då en ny faktura som avfattats på nederländska utställs.
Domstolen finner således att en sådan lagstiftning som den som är i fråga i det nationella målet, även om den gäller det språk som ska användas för uppgifterna på fakturan och inte det språk som ska användas för innehållet i det bakomliggande avtalsförhållandet, på grund av den rättsosäkerhet som denna medför, leder till begränsande effekter på handelsförbindelserna som kan avskräcka från att träda in eller stanna kvar i ett avtalsförhållande med ett företag som är etablerat i den nederländska språkregionen i Konungariket Belgien.
Även om en sådan lagstiftning kan påverka såväl den interna handeln i den berörda medlemsstaten som den gränsöverskridande handeln, eftersom den är tillämplig utan åtskillnad på alla fakturor som utställs av ett företag som har sitt driftställe i denna region, är det inte desto mindre mest sannolikt att det är på den gränsöverskridande handeln som den kommer att ha en skadlig inverkan, vilket generaladvokaten har framhållit i punkterna 61–68 i förslaget till avgörande, eftersom det är mindre troligt att en köpare som är etablerad i en annan medlemsstat än Konungariket Belgien har kunskaper i nederländska än en köpare som är etablerad i Konungariket Belgien, där detta språk ingår bland de officiella språken.
Med anledning av den belgiska regeringens argument avseende innebörden av den nationella lagstiftningen (se ovan punkt 24), konstaterar domstolen att det inte på något sätt skulle påverka lagstiftningens restriktiva karaktär om det visade sig att, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att bedöma, det endast är de obligatoriska uppgifter som räknas upp i artikel 226 i direktiv 2006/112 som måste avfattas på nederländska, eftersom samma rättsosäkerhet som den som nämns ovan i punkt 43 skulle uppstå även i det fallet.
Vidare kan de begränsande effekterna av nämnda lagstiftning inte betraktas som så slumpmässiga eller indirekta att det, i enlighet med domstolens praxis, särskilt dom av den 7 mars 1990, Krantz (
C‑69/88
,
EU:C:1990:97
, punkterna
och
), och dom av den 13 oktober 1993, CMC Motorradcenter (
C‑93/92
,
EU:C:1993:838
, punkterna
–
), inte kan anses att den utgör en restriktion i den mening som avses i artikel 35 FEUF.
En sådan lagstiftning kan nämligen, såsom framgår ovan av punkterna 40–43, ha en inverkan, om än av mindre betydelse, på avtalsförhållandena. Detta gäller särskilt som det inte är ovanligt att det enda konkreta uttrycket av dessa förhållanden är just upprättandet av en faktura, vilket har påpekats under förhandlingen. Såsom generaladvokaten har framhållit i punkt 69 i förslaget till avgörande är denna inverkan inte beroende av en framtida hypotetisk händelse, utan av utövandet av rätten till fri rörlighet för varor (se, analogt, bland annat, dom av den 1 april 2008, Gouvernement de la Communauté française och gouvernement wallon,
C‑212/06
,
EU:C:2008:178
, punkt
).
Detta innebär att en sådan lagstiftning som den som det nationella målet handlar om utgör en restriktion enligt artikel 35 FEUF.
Huruvida restriktionen kan rättfärdigas
Av domstolens fasta praxis framgår att en nationell åtgärd som inskränker denna frihet därför endast kan godtas om det mål som eftersträvas med åtgärden är av allmänintresse, om den är ägnad att säkerställa förverkligandet av målet och om den inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta (se, för ett liknande resonemang, bland annat, dom av den 1 oktober 2015, Trijber och Harmsen,
C‑340/14 och C‑341/14
,
EU:C:2015:641
, punkt
).
Den belgiska regeringen har gjort gällande att syftet med den nationella lagstiftningen är dels att stimulera användningen av det officiella språket i den berörda språkregionen, dels att säkerställa att de behöriga myndigheterna kan genomföra effektiva kontroller i mervärdesskattehänseende.
Det ska i detta sammanhang erinras om att målet att främja och stimulera användningen av ett av de officiella språken i en medlemsstat utgör ett legitimt intresse som i princip kan motivera en inskränkning av de skyldigheter som följer av unionsrätten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 november 1989, Groener,
C‑379/87
,
EU:C:1989:599
, punkt
, dom av den 12 maj 2011, Runevič-Vardyn och Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
, punkt
, och dom av den 16 april 2013, Las,
C‑202/11
,
EU:C:2013:239
, punkterna
–
).
Vidare har domstolen tidigare slagit fast att behovet av att behålla effektiva skattekontroller utgör ett mål av allmänintresse som kan motivera en begränsning i utövandet av de grundläggande friheter som garanteras i fördraget (se, för ett liknande resonemang, bland annat, dom av den 20 februari 1979, Rewe-Zentral,
120/78
,
EU:C:1979:42
, punkt
, och dom av den 15 maj 1997, Futura Participations och Singer,
C‑250/95
,
EU:C:1997:239
, punkt
).
En sådan lagstiftning som den som det nationella målet handlar om kan leda till att dessa båda mål uppnås, eftersom den dels säkrar en allmän användning av det nederländska språket vid avfattandet av officiella handlingar såsom fakturor, dels kan underlätta de kontroller av sådana handlingar som utförs av de behöriga nationella myndigheterna.
För att de krav som ställs i unionsrätten ska vara uppfyllda, krävs emellertid att en sådan lagstiftning som den som det nationella målet handlar om står i proportion till nämnda mål.
I det nu aktuella fallet delar domstolen generaladvokatens bedömning i punkterna 90–92 i förslaget till avgörande att en lagstiftning i en medlemsstat som dels kräver att statens officiella språk används vid avfattandet av fakturor för gränsöverskridande transaktioner, dels tillåter att det även upprättas en giltig version av sådana fakturor på ett språk som alla berörda parter förstår, skulle utgöra ett mindre omfattande ingrepp i den fria rörligheten för varor än den nu aktuella nationella lagstiftningen och samtidigt vara ägnad att säkerställa att det mål som eftersträvas med lagstiftningen uppnås (se, analogt, dom av den 16 april 2013, Las,
C‑202/11
,
EU:C:2013:239
, punkt
).
Vad gäller målet att säkerställa effektiva skattekontroller har den belgiska regeringen under förhandlingen själv uppgett att det anges i en administrativ rundskrivelse av den 23 januari 2013 att skattemyndigheten inte kan vägra någon avdragsrätt för mervärdesskatt enbart på den grunden att de lagstadgade uppgifterna på en faktura har angetts på ett annat språk än nederländska, vilket tycks tala för att användningen av ett annat språk inte hindrar att det målet uppnås.
Mot bakgrund av ovanstående måste en sådan lagstiftning som den som det nationella målet handlar om anses gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå de mål som nämnts i punkterna 49–51 i denna dom. Lagstiftningen kan således inte anses stå i proportion till dessa mål.
Mot denna bakgrund ska tolkningsfrågan besvara enligt följande. Artikel 35 FEUF ska tolkas på så sätt att den utgör hinder för en lagstiftning antagen av en federerad enhet i en medlemsstat, såsom den flamländska gemenskapen inom Konungariket Belgien, i vilken det föreskrivs att företag som har driftställe inom denna enhets territorium är skyldiga att uteslutande använda den federerade enhetens officiella språk vad gäller samtliga uppgifter i fakturor som avser gränsöverskridande transaktioner, vid äventyr av att fakturorna annars ogiltigförklaras av domstol ex officio.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (stora avdelningen) följande:

Artikel 35 FEUF ska tolkas på så sätt att den utgör hinder för en lagstiftning antagen av en federerad enhet i en medlemsstat, såsom den flamländska gemenskapen inom Konungariket Belgien, i vilken det föreskrivs att företag som har driftställe inom denna enhets territorium är skyldiga att uteslutande använda den federerade enhetens officiella språk vad gäller samtliga uppgifter i fakturor som avser gränsöverskridande transaktioner, vid äventyr av att fakturorna annars ogiltigförklaras av domstol ex officio.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: nederländska.