CELEX: 62018CJ0053
Præjudiciel forelæggelse
markeder for finansielle instrumenter
direktiv 2004/39/EF
artikel 8, 23, 50 og 51
anvendelsesområde
finansiel rådgiver med autorisation til dørsalg
agent, der er tiltalt i en straffesag
national lovgivning, som fastsætter en mulighed for midlertidigt at forbyde udøvelse af virksomheden
grundlæggende friheder
rent intern situation
finder ikke anvendelse

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/39/EF af 21. april 2004 om markeder for finansielle instrumenter, om ændring af Rådets direktiv 85/611/EØF og 93/6/EØF samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/12/EF og om ophævelse af Rådets direktiv 93/22/EØF (
EUT 2004, L 145, s. 1
), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/78/EU af 24. november 2010 (
EUT 2010, L 331, s. 120
) (herefter »MiFID-direktivet«), og navnlig direktivets artikel 8, 23 og 51, samt traktaternes principper og bestemmelser om forbud mod forskelsbehandling, forholdsmæssighed, fri udveksling af tjenesteydelser og etableringsfrihed.
Denne anmodning er indgivet i forbindelse med en tvist mellem Antonio Pasquale Mastromartino og Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob) (det nationale selskabs- og børstilsyn, Italien) vedrørende lovligheden af den beslutning om midlertidigt forbud mod at udøve virksomhed som finansiel rådgiver med autorisation til dørsalg, som er blevet truffet i forhold til sagsøgeren i hovedsagen.
Retsforskrifter
EU-retten
36. og 38. betragtning til MiFID-direktivet har følgende ordlyd:
»(36)
Personer, som yder investeringsservice på flere end et investeringsselskabs vegne, bør betragtes ikke som tilknyttede agenter, men som investeringsselskaber, hvis de falder ind under definitionen i dette direktiv, med undtagelse af visse personer, der kan være undtaget.
[…]
(38)
Direktivet bør ikke omfatte betingelserne for at udøve virksomhed uden for investeringsselskabets område (dørsalg).«
Dette direktivs artikel 1 med overskriften »Anvendelsesområde« har følgende ordlyd:
»1.   Dette direktiv finder anvendelse på investeringsselskaber og regulerede markeder.
2.   Følgende bestemmelser finder tillige anvendelse på kreditinstitutter, som i henhold til [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv 2000/12/EF [af 20. marts 2000 om adgang til at optage og udøve virksomhed som kreditinstitut (
EFT 2000, L 126, s. 1
)] har tilladelse til at yde en eller flere investeringsserviceydelser og/eller udføre en eller flere investeringsaktiviteter […]«
Nævnte direktivs artikel 4, stk. 1, nr. 1), 14) og 25), har følgende ordlyd:
»1.   I dette direktiv forstås ved:
1)
»[I]nvesteringsselskab«: en juridisk person, hvis erhvervsmæssige virksomhed består i at yde én eller flere former for investeringsservice til tredjemand og/eller udføre én eller flere former for investeringsaktiviteter på erhvervsmæssigt grundlag.
Medlemsstaterne kan lade definitionen af investeringsselskab omfatte selskaber, som ikke er juridiske personer […]:
[…]
Når en fysisk person leverer tjenesteydelser, der medfører opbevaring af tredjemands midler eller værdipapirer, kan denne dog kun betragtes som et investeringsselskab i dette direktivs forstand, hvis følgende betingelser er opfyldt, uden at de øvrige krav i dette direktiv og i direktiv 93/6/EØF derved berøres:
a)
[T]redjemands ejendomsret til værdipapirer og midler skal være sikret […]
b)
[S]elskabet skal være omfattet af bestemmelser om tilsyn med selskabets, herunder ejernes, solvens.
c)
[S]elskabets årsregnskaber skal revideres […]
d)
[N]år selskabet kun har én ejer, skal denne sørge for beskyttelse af investorerne i tilfælde af ophør af selskabets virksomhed som følge af ejerens død, uarbejdsdygtighed eller andre lignende forhold.
[…]
14)
»[R]eguleret marked«: et multilateralt system, der drives og/eller forvaltes af en markedsoperatør, som – inden for systemet og under iagttagelse af dettes ufravigelige regler – sætter forskellige tredjeparters interesse i køb og salg af finansielle instrumenter i forbindelse med hinanden eller befordrer dette på en sådan måde, at der indgås en aftale om finansielle instrumenter, der er optaget til handel efter dette markeds regler og/eller systemer, og som har opnået tilladelse og fungerer efter forskrifterne samt bestemmelserne i afsnit III.
[…]
25)
»[T]ilknyttet agent«: fysisk eller juridisk person, som på kun ét investeringsselskabs fulde og betingelsesløse ansvar, for hvis regning der handles over for kunder eller potentielle kunder markedsfører investeringsservice og accessoriske tjenesteydelser, modtager og formidler kundens instrukser eller ordrer vedrørende investeringstjenesteydelser eller finansielle instrumenter, placerer finansielle instrumenter og/eller rådgiver kunder eller potentielle kunder om sådanne finansielle instrumenter eller tjenesteydelser.«
I henhold til MiFID-direktivets artikel 5, stk. 1, skal medlemsstaterne stille krav om, at en investeringsvirksomheds udøvelse af investeringsservice eller ‑aktiviteter betinges af en forudgående tilladelse. Dette direktivs artikel 8 fastsætter de betingelser, hvorunder de kompetente myndigheder kan inddrage en tilladelse, som er blevet givet til en sådan virksomhed.
Direktivets artikel 13 med overskriften »Organisatoriske krav« bestemmer i stk. 2:
»Et investeringsselskab skal opstille sådanne regler og procedurer, som måtte være nødvendige til sikring af, at selskabet, herunder dets ledere, ansatte og tilknyttede agenter, overholder selskabets forpligtelser i henhold til dette direktivs bestemmelser samt passende regler for disse personers personlige transaktioner.«
MiFID-direktivets artikel 23 med overskriften »Investeringsselskabers forpligtelser, når de udpeger tilknyttede agenter« har følgende ordlyd:
»1.   Medlemsstaterne kan beslutte at tillade, at et investeringsselskab udpeger tilknyttede agenter til at fremme salget af investeringsselskabets tjenesteydelser, hverve kunder eller modtage ordrer fra kunder eller potentielle kunder, formidle disse, placere finansielle instrumenter og rådgive om disse samt om de tjenesteydelser, der tilbydes af det pågældende investeringsselskab.
2.   Medlemsstaterne stiller krav om, at et investeringsselskab, hvis det beslutter at udpege en tilknyttet agent, skal bevare det fulde og ubetingede ansvar for alle handlinger eller undladelser fra den tilknyttede agents side, når denne handler for selskabets regning. Medlemsstaterne stiller krav om, at investeringsselskabet sørger for, at en tilknyttet agent oplyser alle kunder eller potentielle kunder om, i hvilken egenskab han handler, og hvilket selskab han repræsenterer, når han kontakter disse, eller inden han handler med dem.
[…]
Medlemsstaterne stiller krav om, at investeringsselskaber fører tilsyn med deres tilknyttede agenters virksomhed for at sikre, at de fortsat overholder bestemmelserne i dette direktiv, når de handler gennem tilknyttede agenter.
3.   Medlemsstater, der beslutter at tillade investeringsselskaber at udpege tilknyttede agenter, opretter et offentligt register. Tilknyttede agenter registreres i det offentlige register i den medlemsstat, hvor de er etablerede. […]
[…]
Medlemsstaten sikrer, at tilknyttede agenter kun optages i det offentlige register, hvis det er godtgjort, at de har et tilstrækkeligt godt omdømme og er i besiddelse af den nødvendige almene, forretningsmæssige og faglige viden til præcist at kunne give kunden eller den potentielle kunde alle relevante oplysninger om den tilbudte tjenesteydelse.
[…]
4.   Medlemsstaterne stiller krav om, at investeringsselskaber, der udpeger tilknyttede agenter, træffer de nødvendige foranstaltninger til at undgå eventuelle negative virkninger, som de af den tilknyttede agents aktiviteter, der ikke er omfattet af nærværende direktiv, kunne have på vedkommendes aktiviteter for investeringsselskabets regning.
[…]
5.   Medlemsstaterne stiller krav om, at investeringsselskaber kun udpeger tilknyttede agenter, som er optaget i de i stk. 3 omhandlede offentlige registre.
6.   Medlemsstaterne kan skærpe kravene i denne artikel eller tilføje andre krav for tilknyttede agenter, som er registreret i deres område.«
I henhold til dette direktivs artikel 50, stk. 1, og artikel 50, stk. 2, litra g), tillægges de kompetente myndigheder alle de tilsyns- og undersøgelsesbeføjelser, der er nødvendige for, at de kan udøve deres funktioner, som udøves i overensstemmelse med national ret, og som mindst omfatter retten til at »kræve nedlagt midlertidigt forbud mod erhvervsvirksomhed«.
Dette direktivs artikel 51 med overskriften »Administrative sanktioner« bestemmer i stk. 1:
»Uden at dette berører reglerne for inddragelse af tilladelse eller medlemsstaternes ret til at iværksætte strafferetlige sanktioner, sikrer medlemsstaterne i henhold til national lovgivning, at der kan træffes fyldestgørende administrative foranstaltninger over for de ansvarlige personer, eller at de kan pålægges administrative sanktioner, såfremt de bestemmelser, der vedtages i forbindelse med gennemførelsen af dette direktiv, ikke overholdes. Medlemsstaterne sikrer, at disse foranstaltninger er effektive, står i rimeligt forhold til overtrædelsen og har afskrækkende virkning.«
Italiensk ret
Artikel 31 i decreto legislativo n. 58 – Testo unico delle disposizioni in materia di intermediazione finanziaria, ai sensi degli articoli 8 e 21 della legge 6 febbraio 1996, n. 52 (lovdekret nr. 58 om den konsoliderede lovtekst vedrørende bestemmelserne om finansiel formidling som omhandlet i artikel 8 og 21 i lov nr. 52 af 6.2.1996) af 24. februar 1998 (almindeligt tillæg til GURI nr. 71 af 26.3.1998) (herefter »TUF«) bestemmer i stk. 1 og 2:
»1.   De enheder, der har opnået tilladelse, anvender ved udøvelsen af virksomhed uden for virksomhedens område finansielle rådgivere med autorisation til dørsalg. […]
2.   Virksomhed som finansiel rådgiver med autorisation til dørsalg udøves udelukkende for én enkelt enhed med tilladelse. Den finansielle rådgiver med autorisation til dørsalg markedsfører og leverer investeringstjenester og/eller accessoriske tjenesteydelser hos klienter eller potentielle klienter, modtager og formidler kundens instrukser eller ordrer vedrørende finansielle instrumenter eller investeringstjenester, markedsfører og leverer finansielle produkter og/eller leverer investeringsrådgivning om disse produkter eller tjenesteydelser til klienter eller potentielle klienter. […]«
I henhold til TUF’s artikel 55, stk. 2, kan Consob træffe foreløbig afgørelse om suspension af en finansiel rådgiver i op til et år fra udøvelsen af virksomheden som finansiel rådgiver med autorisation til dørsalg, bl.a. hvis vedkommende er tiltalt i medfør af strafferetsplejelovens artikel 60 i forbindelse med de lovovertrædelser, der omhandles i denne artikel 55, stk. 2.
Artikel 111, stk. 2, i regolamento recante norme di attuazione del decreto legislativo 24 febbraio 1998, n. 58 in materia di intermediari (bekendtgørelse til gennemførelse af lovdekret nr. 58 af 24.2.1998 om formidlere), vedtaget af Consob ved beslutning nr. 16190 af 29. oktober 2007, bestemmer:
»Med henblik på vedtagelsen af eventuelle bevarende foranstaltninger som omhandlet i [TUF’s] artikel 55, stk. 2, vurderer Consob inden for grænserne af de beføjelser, dette organ er blevet tildelt ved lov, under hvilke omstændigheder en finansiel rådgiver med autorisation til dørsalg […] har fået status som tiltalt for en af de forbrydelser, der er omhandlet i den ovennævnte retsnorm, og tager navnlig den omhandlede overtrædelses karakter og det omfang, disse omstændigheder kan påvirke de konkrete interesser, der er forbundet med udøvelsen af virksomhed som finansiel rådgiver med autorisation til dørsalg, i betragtning.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Antonio Pasquale Mastromartino driver virksomhed som finansiel rådgiver med autorisation til dørsalg. Ved afgørelse af 11. november 2015 gav Consob ham på grundlag af TUF’s artikel 55, stk. 2, midlertidigt forbud mod at udøve denne virksomhed i ét år med den begrundelse, at han var genstand for en strafferetlig procedure.
Antonio Pasquale Mastromartino har anlagt sag til prøvelse af denne afgørelse ved Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (den regionale forvaltningsdomstol for Lazio, Italien). Han har for denne retsinstans navnlig gjort gældende, at TUF’s artikel 55, stk. 2, som tjener som retsgrundlag for det i hovedsagen omhandlede midlertidige forbud mod at udøve erhverv som finansiel rådgiver, er uforenelig med MiFID-direktivets bestemmelser. Derudover tilsidesætter den skønsbeføjelse til at pålægge et sådant midlertidigt forbud, som Consob råder over i medfør af den nationale lovgivning, principperne om gennemsigtighed og objektivitet, som fastslået i Domstolens praksis om grundlæggende friheder.
Consob har bestridt denne argumentation, bl.a. med den begrundelse, at dette direktiv ikke finder anvendelse på tvisten i hovedsagen.
På denne baggrund har Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (den regionale forvaltningsdomstol for Lazio) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Omfattes virksomheden som tilknyttet agent (tied agent) af harmoniseringen ved [MiFID-direktivet], og med hensyn til hvilke aspekter?
2)
Er en national lovgivning, som den der følger af [TUF’s] artikel 55, stk. 2, […] med senere ændringer, samt af artikel 111, stk. 2, i [bekendtgørelse til gennemførelse af lovdekret nr. 58 af 24. februar 1998 om formidlere, vedtaget af Consob ved beslutning nr. 16190 af 29. oktober 2007], til hinder for den korrekte anvendelse af [MiFID-direktivet], især direktivets artikel 8, 23 og 51, samt de i traktaterne fastlagte principper og bestemmelser om forbud mod forskelsbehandling, proportionalitet, fri udveksling af tjenesteydelser og fri etableringsret, såfremt den omhandlede lovgivning
a)
tillader, at der »skønsmæssigt« kan fastsættes et forbud mod udøvelsen af virksomheden som »tilknyttet agent« (rådgiver med autorisation til dørsalg – tidligere finansiel mægler) som følge af omstændigheder, der dels ikke indebærer, at kravene om godt omdømme, såsom det er defineret i den nationale retsorden, ikke længere er opfyldt, dels samtidig ikke vedrører overholdelsen af bestemmelser til gennemførelse af [dette direktiv]
b)
tillader, at der »skønsmæssigt« kan fastsættes et forbud i op til et år mod udøvelsen af virksomheden som »tilknyttet agent« (rådgiver med autorisation til dørsalg – tidligere finansiel mægler) i en procedure med henblik på at undgå »strepitus« som følge af tiltale i en straffesag, hvis varighed almindeligvis er meget længere end et år?«
De præjudicielle spørgsmål
Med sine spørgsmål, der behandles samlet, søger den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om MiFID-direktivet, og navnlig dets artikel 8, 23, 50 og 51, bestemmelserne i EUF-traktaten om etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser samt princippet om forbud mod forskelsbehandling og proportionalitetsprincippet skal fortolkes således, at de er til hinder for et midlertidigt forbud mod at udøve virksomhed som finansiel rådgiver med autorisation til dørsalg, såsom det i hovedsagen omhandlede.
MiFID-direktivet
For at kunne besvare disse spørgsmål, bør det først undersøges, om et sådant forbud er omfattet af MiFID-direktivets anvendelsesområde
I henhold til MiFID-direktivets artikel 1, stk. 1, finder dette direktiv anvendelse på investeringsselskaber og regulerede markeder. I henhold til denne artikel 1, stk. 2, finder visse af dette direktivs bestemmelser tillige anvendelse på kreditinstitutter, som i henhold til direktiv 2000/12 har tilladelse til at yde en eller flere investeringsserviceydelser og/eller udføre en eller flere investeringsaktiviteter.
Da det i hovedsagen omhandlede midlertidige forbud mod at udøve virksomhed som »finansiel rådgiver med autorisation til dørsalg« under alle omstændigheder er uden forbindelse med forvaltningen af et reguleret marked som omhandlet i MiFID-direktivets artikel 4, stk. 1, nr. 14), og ikke vedrører et sådant kreditinstitut, er det kun spørgsmålet om, hvorvidt en sådan rådgiver er omfattet af begrebet »investeringsselskab« som omhandlet i dette direktiv, der er relevant.
I henhold til nævnte direktivs artikel 4, stk. 1, nr. 1), første afsnit, omfatter dette begreb juridiske personer, hvis erhvervsmæssige virksomhed består i at yde én eller flere former for investeringsservice til tredjemand og/eller udføre én eller flere former for investeringsaktiviteter på erhvervsmæssigt grundlag. Selv om en fysisk person under de i dette nr. 1), andet og tredje afsnit, fastsatte betingelser ligeledes kan betragtes som et investeringsselskab, gælder dette ikke, når denne person handler på kun ét investeringsselskabs ansvar og for dets regning.
En sådan person udgør ikke et »investeringsselskab« som omhandlet i MiFID-direktivets artikel 4, stk. 1, nr. 1), men er omfattet af det særskilte begreb en »tilknyttet agent« som omhandlet i denne artikel 4, stk. 1, nr. 25). Denne sidstnævnte bestemmelse definerer en »tilknyttet agent« som »en fysisk eller juridisk person, som på kun ét investeringsselskabs fulde og betingelsesløse ansvar, for hvis regning der handles over for kunder eller potentielle kunder, markedsfører investeringsservice og accessoriske tjenesteydelser, modtager og formidler kundens instrukser eller ordrer vedrørende investeringstjenesteydelser eller finansielle instrumenter, placerer finansielle instrumenter og/eller rådgiver kunder eller potentielle kunder om sådanne finansielle instrumenter eller tjenesteydelser«.
Det fremgår af dette direktivs artikel 4, stk. 1, nr. 1) og 25), at direktivet fastsætter en klar sondring mellem begreberne »investeringsselskab« og »tilknyttet agent«, idet dette sidstnævnte begreb i det væsentlige er karakteriseret ved den omstændighed, at den tilknyttede agent handler på kun ét investeringsselskabs ansvar og for dettes regning. Det præciseres i denne henseende i 36. betragtning til samme direktiv, at »[p]ersoner, som yder investeringsservice på flere end et investeringsselskabs vegne, bør betragtes ikke som tilknyttede agenter, men som investeringsselskaber«.
I den foreliggende sag gælder det, selv om det alene påhviler den forelæggende ret at træffe afgørelse vedrørende kvalifikationen af »finansielle rådgivere med autorisation til dørsalg« på grundlag af de konkrete omstændigheder i den sag, der verserer for den, ikke desto mindre, at Domstolen har kompetence til at fastlægge de kriterier, som den nationale retsinstans skal anvende til det formål (jf. i denne retning dom af 16.11.2017, Robeco Hollands Bezit m.fl.,
C-658/15
,
EU:C:2017:870
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I henhold til det i forelæggelseskendelsen anførte markedsfører og leverer »en finansiel rådgiver med autorisation til dørsalg« som omhandlet i den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning bl.a. investeringstjenesteydelser og/eller accessoriske tjenesteydelser samt investeringsrådgivning til kunder eller potentielle kunder og det udelukkende på ét eneste investeringsselskabs vegne. Det fremgår således, at en sådan rådgiver, henset til de funktioner, vedkommende varetager, skal anses for at være en »tilknyttet agent« som omhandlet i MiFID-direktivets artikel 4, stk. 1, nr. 25), og ikke for et »investeringsselskabs« som omhandlet i denne bestemmelses nr. 1).
For så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt MiFID-direktivets artikel 8, 23 og 51, som den forelæggende ret har henvist til, finder anvendelse i tvisten i hovedsagen, skal det indledningsvis fastslås, at dette direktivs artikel 8 fastsætter de betingelser, hvorunder de kompetente myndigheder kan fratage et investeringsselskab den tilladelse, som medlemsstaterne skal stille krav om, at en virksomheds udøvelse af investeringsservice eller ‑aktiviteter betinges af. Direktivet underkaster imidlertid ikke de tilknyttede agenters virksomhed et vilkår om forudgående udstedelse af tilladelse, således at det i hovedsagen omhandlede midlertidige forbud mod virksomhed som »finansiel rådgiver med autorisation til dørsalg« ikke henhører under denne artikel 8.
Endvidere regulerer MiFID-direktivets artikel 23, som Kommissionen har anført i sit skriftlige indlæg, ikke de tilknyttede agenters virksomhed som sådan, men fastsætter de betingelser, hvorunder investeringsselskaberne kan anvende sådanne agenter. Navnlig pålægger dette direktivs artikel 23, stk. 2, tredje afsnit, sammenholdt med direktivets artikel 13, stk. 2, investeringsselskaberne at opstille sådanne regler og procedurer, som måtte være nødvendige til sikring af, at de overholder de forpligtelser, der følger af dette direktiv, når de handler gennem tilknyttede agenter, uden at direktivet fastsætter de betingelser, hvorunder disse agenter kan udøve deres virksomhed.
Ligeledes er kravet om, at tilknyttede agenter skal være optaget i et offentligt register, således som det følger af MiFID-direktivets artikel 23, stk. 3 og 5, affattet som en betingelse, som investeringsselskaberne skal overholde for at kunne gøre brug af sådanne agenter. Det bemærkes i øvrigt, at en sådan registrering bl.a. forudsætter, at den registrerede person har et tilstrækkeligt godt omdømme. Ifølge det i anmodningen om præjudiciel afgørelse anførte er det i hovedsagen omhandlede forbud mod udøvelse ikke baseret på, at Antonio Pasquale Mastromartino angiveligt har et utilstrækkeligt godt omdømme, men på den omstændighed, at han er tiltalt i en strafferetsag.
Derudover regulerer MiFID-direktivets artikel 23 ikke de betingelser, hvorunder de nationale myndigheder midlertidigt kan forbyde virksomhed som tilknyttet agent. I denne forbindelse bestemmer denne artikel 23, stk. 6, udtrykkeligt, at medlemsstaterne kan skærpe de krav, der er fastsat i artikel 23 eller tilføje andre krav for tilknyttede agenter, som er registreret i deres område, hvilke krav bl.a. kan omfatte et sådant midlertidigt forbud.
I øvrigt er dette midlertidige forbud heller ikke omfattet af MiFID-direktivets artikel 50. Således fremgår det af ovenstående betragtninger, at selv om de kompetente myndigheder i henhold til denne artikels stk. 1 og stk. 2, litra g), skal råde over retten til at kræve nedlagt midlertidigt forbud mod erhvervsvirksomhed, regulerer dette direktiv ikke de tilknyttede agenters virksomhed. Navnlig præciseres det i 38. betragtning til nævnte direktiv, at dette ikke omfatter betingelserne for at udøve virksomhed uden for investeringsselskabets område. Det i hovedsagen omhandlede midlertidige forbud omfatter imidlertid specifikt virksomhed udøvet af finansielle rådgivere, der handler »uden for virksomhedens område«, som ikke er omhandlet i MiFID-direktivet.
Endelig bestemmer dette direktivs artikel 51, stk. 1, at medlemsstaterne skal fastsætte fyldestgørende administrative sanktioner over for de ansvarlige personer, såfremt de bestemmelser, der vedtages i forbindelse med gennemførelsen af nævnte direktiv, ikke overholdes. Ifølge det i anmodningen om præjudiciel afgørelse anførte har de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for det i hovedsagen omhandlede midlertidige forbud mod at udøve virksomhed som »finansiel rådgiver med autorisation til dørsalg«, ingen forbindelse med en overtrædelse af de bestemmelser, der gennemfører dette direktiv. Der er således tale om faktiske omstændigheder, som denne artikel 51, stk. 1, ikke finder anvendelse på.
Derfor er det i hovedsagen omhandlede midlertidige forbud mod at udøve virksomhed som »finansiel rådgiver med autorisation til dørsalg« ikke omfattet af MiFID-direktivets anvendelsesområde, hvilket det imidlertid tilkommer den forelæggende ret at undersøge, henset til omstændighederne i hovedsagen. Med forbehold for denne undersøgelse er nævnte direktiv således uden betydning for et sådant forbud.
Om EUF-traktatens bestemmelser om etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser samt princippet om forbud mod forskelsbehandling og proportionalitetsprincippet
Det bemærkes, at EUF-traktatens bestemmelser om etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser ikke finder anvendelse på en situation, hvor samtlige elementer er begrænset til en enkelt medlemsstat (jf. i denne retning dom af 15.11.2016, Ullens de Schooten,
C-268/15
,
EU:C:2016:874
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og af 14.11.2018, NKBM,
C-215/17
,
EU:C:2018:901
, præmis
).
Det bemærkes i denne forbindelse, at anmodningen om præjudiciel afgørelse giver udtryk for tvivl med hensyn til foreneligheden af et midlertidigt forbud mod at udøve virksomhed som »finansiel rådgiver med autorisation til dørsalg« som det i hovedsagen omhandlede med de grundlæggende friheder, som det fremgår, at den forelæggende ret mener finder anvendelse i den i hovedsagen omhandlede situation, henset bl.a. til de virkninger et sådant forbud kan have for den berørte rådgivers virksomhed, uafhængigt af om denne virksomhed har en grænseoverskridende karakter eller ej.
Selv om det ikke på forhånd kan udelukkes, at en national lovgivning, der finder anvendelse uden forskel på en sådan rådgivers interne og grænseoverskridende virksomhed, som følge af sagens omstændigheder kunne have virkninger, som ikke er begrænset til en enkelt medlemsstat, har Domstolen allerede vedrørende et sådant tilfælde fastslået, at den ikke uden angivelser fra den forelæggende ret ud over det forhold, at den nationale lovgivning finder anvendelse uden forskel, kan lægge til grund, at en anmodning om præjudiciel fortolkning af EUF-traktatens bestemmelser om de grundlæggende friheder er nødvendig for afgørelsen af den tvist, der verserer for denne retsinstans (jf. i denne retning dom af 15.11.2016, Ullens de Schooten,
C-268/15
,
EU:C:2016:874
, præmis
og
, og af 14.11.2018, NKBM,
C-215/17
,
EU:C:2018:901
, præmis
-
).
I den foreliggende sag er der ikke noget konkret element i anmodningen om præjudiciel afgørelse, som gør det muligt at fastslå en forbindelse mellem genstanden for tvisten i hovedsagen eller omstændighederne ved denne og Antonio Pasquale Mastromartinos blot potentielle udøvelse af de grundlæggende friheder, der sikres ved artikel 49 [TEUF] og 56 [TEUF].
For så vidt som Antonio Pasquale Mastromartino i sit skriftlige indlæg har lagt vægt på de konsekvenser, et midlertidigt forbud mod at udøve virksomhed som »finansiel rådgiver med autorisation til dørsalg« som det i hovedsagen omhandlede på fuldstændig abstrakt vis kunne have på muligheden for at udøve denne virksomhed i hele Unionen, fremgår det endvidere ikke af hans indlæg, at sådanne konsekvenser har nogen relevans for afgørelsen af tvisten i hovedsagen.
Derfor finder de grundlæggende friheder, som sikres ved artikel 49 TEUF og 56 TEUF ikke anvendelse på et midlertidigt forbud mod at udøve virksomhed som »finansiel rådgiver med autorisation til dørsalg« som det i hovedsagen omhandlede, og de er derfor uden betydning for dette forbud.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at MiFID-direktivet, og navnlig dets artikel 8, 23, 50 og 51, artikel 49 TEUF og 56 TEUF samt princippet om forbud mod forskelsbehandling og proportionalitetsprincippet skal fortolkes således, at i en situation som den i hovedsagen omhandlede er et midlertidigt forbud mod at udøve virksomhed som finansiel rådgiver med autorisation til dørsalg ikke omfattet af anvendelsesområdet for hverken dette direktiv, artikel 49 TEUF og 56 TEUF eller princippet om forbud mod forskelsbehandling og proportionalitetsprincippet. I en sådan situation er dette direktivs artikel 8, 23, 50 og 51, artikel 49 TEUF og 56 TEUF samt princippet om forbud mod forskelsbehandling og proportionalitetsprincippet ikke til hinder for et sådant forbud.
Sagsomkostninger
Da sagen i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/39/EF af 21. april 2004 om markeder for finansielle instrumenter, om ændring af Rådets direktiv 85/611/EØF og 93/6/EØF samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/12/EF og om ophævelse af Rådets direktiv 93/22/EØF, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/78/EU af 24. november 2010, og navnlig direktivets artikel 8, 23, 50 og 51, artikel 49 TEUF og 56 TEUF samt princippet om forbud mod forskelsbehandling og proportionalitetsprincippet skal fortolkes således, at i en situation som den i hovedsagen omhandlede er et midlertidigt forbud mod at udøve virksomhed som finansiel rådgiver med autorisation til dørsalg ikke omfattet af anvendelsesområdet for hverken dette direktiv, artikel 49 TEUF og 56 TEUF eller princippet om forbud mod forskelsbehandling og proportionalitetsprincippet. I en sådan situation er dette direktivs artikel 8, 23, 50 og 51, artikel 49 TEUF og 56 TEUF samt princippet om forbud mod forskelsbehandling og proportionalitetsprincippet ikke til hinder for et sådant forbud.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.