CELEX: 62019CJ0383
Præjudiciel forelæggelse
lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer
direktiv 2009/103/EF
artikel 3, stk. 1
forpligtelse til at indgå en forsikringsaftale
rækkevidde
lokal myndighed, der har erhvervet et køretøj ved en retssag
indregistreret køretøj, der befinder sig på privat grund og er bestemt til skrot

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/103/EF af 16. september 2009 om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse (
EUT 2009, L 263, s. 11
).
Denne anmodning er blevet fremsat i forbindelse med en tvist mellem Powiat Ostrowski (distriktet Ostrów, Polen) (herefter »distriktet«) og Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny (garantifonden for forsikringsgivere, Polen) (herefter »garantifonden«) vedrørende distriktets eventuelle pligt til at indgå en forsikringsaftale vedrørende ansvar for motorkøretøjer for et køretøj, som distriktet havde erhvervet ved en retssag, og som var bestemt til ophugning.
Retsforskrifter
EU-retten
Første og anden betragtning til direktiv 2009/103 har følgende ordlyd:
»(1)
Rådets direktiv 72/166/EØF af 24. april 1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse [(EFT 1972 II, s. 345)], Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer [(
EFT 1984, L 8, s. 17
)], Rådets tredje direktiv 90/232/EØF af 14. maj 1990 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer [(
EFT 1990, L 129, s. 33
)] og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/26/EF af 16. maj 2000 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (fjerde motorkøretøjsforsikringsdirektiv) [(
EFT 2000, L 181, s. 65
)] er blevet ændret væsentligt flere gange […]. De fire direktiver samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/14/EF af 11. maj 2005 om ændring af Rådets direktiv [72/166], [84/5], 88/357/EØF og [90/232] og [2000/26] om ansvarsforsikring for motorkøretøjer [(
EUT 2005, L 149, s. 14
)] bør af klarheds- og rationaliseringshensyn kodificeres.
(2)
Ansvarsforsikring for motorkøretøjer (motorkøretøjsforsikring) er af særlig betydning for Europas borgere, uanset om de er forsikringstagere eller ofre for en ulykke. Den har ligeledes væsentlig betydning for forsikringsselskaberne, da den udgør den største del af skadesforsikringsmarkedet i Fællesskabet. Motorkøretøjsforsikring har også indflydelse på fri bevægelighed for personer og køretøjer. […]«
Artikel 1 i direktiv 2009/103 indeholder følgende definitioner:
»I dette direktiv forstås ved:
1)
»køretøj«: ethvert motordrevet køretøj, der er bestemt til trafik til lands, og som ikke kører på skinner, såvel som påhængskøretøjer, selv om de ikke er tilkoblede
[…]
4)
»det område, hvor et køretøj er hjemmehørende«:
a)
den stats område, hvis nummerplader køretøjet er forsynet med, uanset om nummerpladen er permanent eller midlertidig
[…]«
Dette direktivs artikel 3 med overskriften »Lovpligtig forsikring af motorkøretøjer« fastsætter følgende i stk. 1:
»Hver medlemsstat træffer med forbehold af artikel 5 passende foranstaltninger til at sikre, at erstatningsansvaret for køretøjer, der er hjemmehørende i det pågældende land, er dækket af en forsikring.«
Nævnte direktivs artikel 4 vedrørende »[k]ontrol med forsikring« har følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne fører ikke kontrol med ansvarsforsikring for køretøjer, der er hjemmehørende på en anden medlemsstats område, eller for køretøjer, der er hjemmehørende på et tredjelands område, når de kommer ind på deres område fra en anden medlemsstats område. De kan dog føre kontrol med forsikringer, såfremt dette ikke sker systematisk, ikke er diskriminerende og foretages som led i en kontrol, som ikke alene vedrører forsikringskontrol.«
Artikel 5 i direktiv 2009/103 med overskriften »Undtagelse fra den lovpligtige forsikring af motorkøretøjer« bestemmer:
»1.   Hver medlemsstat kan gøre undtagelse fra artikel 3 for bestemte offentlige eller private fysiske og juridiske personer, som det pågældende land optager på en liste, der sendes til de andre medlemsstater og til Kommissionen.
I sådanne tilfælde træffer den medlemsstat, der gør undtagelse fra artikel 3, passende foranstaltninger til dækning af skader forvoldt i denne medlemsstat og i andre medlemsstater af køretøjer, der tilhører de pågældende personer.
[…]
2.   Hver medlemsstat kan gøre undtagelse fra artikel 3 for bestemte arter af køretøjer eller for køretøjer, der er forsynet med særligt kendemærke, og som det pågældende land optager på en liste, der sendes til de andre medlemsstater og til Kommissionen.
I dette tilfælde sikrer medlemsstaterne, at køretøjerne i stk. 1 behandles på samme måde som køretøjer, for hvilke den i artikel 3 omhandlede lovpligtige forsikring ikke er tegnet.
[…]«
Direktivets artikel 10 med overskriften »Erstatningsorgan« bestemmer følgende i stk. 1:
»Hver medlemsstat opretter eller godkender et organ, der mindst inden for den lovpligtige forsikrings grænser skal erstatte tingsskade og personskade, der forvoldes af et ukendt køretøj, eller et køretøj, for hvilket den i artikel 3 omhandlede lovpligtige forsikring ikke er tegnet.«
Polsk ret
Ustawa o ubezpieczeniach obowiązkowych, Ubezpieczeniowym Funduszu Gwarancyjnym i Polskim Biurze Ubezpieczycieli Komunikacyjnych (lov om obligatorisk ansvarsforsikring, om garantifonden for forsikringsgiver og om det polske kontor for forsikringsgivere, der dækker færdsel med køretøjer) af 22. maj 2003 i den udgave, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (Dz. U. af 2018, pos. 473) (herefter »lov om obligatorisk ansvarsforsikring«), bestemmer følgende i artikel 10, stk. 2:
»Der kan anlægges sag ved en almindelig domstol med det formål at fastslå, om forsikringspligten er opfyldt, eller om den ikke foreligger.«
Artikel 23, stk. 1, i lov om obligatorisk ansvarsforsikring bestemmer, at indehaveren af et motorkøretøj er forpligtet til at tegne en obligatorisk ansvarsforsikring for motorkøretøjsindehaver med hensyn til skader, der forvoldes af anvendelsen af det motorkøretøj, som denne ejer.
Lovens artikel 31, stk. 3, har følgende ordlyd:
»I tilfælde af overdragelse eller erhvervelse af ejendomsretten til et indregistreret motorkøretøj, hvis indehaver i strid med sin forpligtelse [i denne lov] ikke indgik en aftale om ansvarsforsikring for indehavere af motorkøretøjer, er indehaveren, som har fået overdraget eller har erhvervet ejendomsretten, forpligtet til at indgå en aftale om ansvarsforsikring for indehavere af motorkøretøjer på datoen for overdragelsen eller erhvervelsen af ejendomsretten til motorkøretøjet og senest på det tidspunkt, hvor motorkøretøjet tages i brug. […]«
Nævnte lovs artikel 33 præciserer, at den obligatoriske ansvarsforsikring for indehavere af motorkøretøjer navnlig ophører, når motorkøretøjet afmeldes ved enten indlevering af et ufuldstændigt køretøj til en virksomhed for ophugning og genanvendelse af køretøjer, i henhold til et certifikat for modtagelsen af et ufuldstændigt køretøj som omhandlet i ustawa o recyklingu pojazdów wycofanych z eksploatacji (lov om genanvendelse af køretøjer, der er taget ud af drift) af 20. januar 2005 (Dz. U. af 2018, pos. 578), eller i medfør af et tilsvarende dokument udstedt af en anden medlemsstat.
I overensstemmelse med samme lovs artikel 84, stk. 1, er garantifonden det organ, som er bemyndiget til at kontrollere, at indehavere af motorkøretøjer overholder forpligtelsen til at indgå en aftale om ansvarsforsikring. Lovens artikel 88, stk. 7, indeholder et krav om, at enhver, der ikke indgår en sådan aftale, skal betale en bøde til garantifonden.
Ustawa Prawo o ruchu drogowym (færdselsloven) af 20. juni 1997 i den udgave, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, (Dz. U. af 2018, pos. 1990) fastsætter i artikel 130a betingelserne for at kunne fjerne et køretøj på indehaverens regning. Denne artikels stk. 10, første afsnit, bestemmer følgende:
»For så vidt angår et køretøj, som er blevet fjernet fra vejen under de i stk. 1 eller 2 omhandlede omstændigheder[, navnlig i tilfælde af manglende overholdelse af parkeringsreglerne, eller når et køretøjs tekniske stand udgør en fare for trafiksikkerheden], kan
starosta
(distriktsformanden) fremsætte begæring om, at retten træffer en afgørelse om beslaglæggelse af køretøjet til fordel for
powiat
[(distriktet)], hvis ejeren eller en bemyndiget person, der har modtaget behørig meddelelse, ikke har hentet køretøjet senest tre måneder fra datoen, hvor det blev fjernet. Meddelelsen skal indeholde oplysninger om konsekvenserne af ikke at hente køretøjet.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Ved afgørelse af 16. januar 2018 pålagde Sąd Rejonowy w Ostrowie Wielkopolskim (retten i første instans i Ostrów Wielkopolski, Polen), at et polsk indregistreret køretøj blev beslaglagt til fordel for distriktet i henhold til den procedure, der er fastsat i færdselslovens artikel 130a, stk. 10. Afgørelsen fik retskraft den 7. februar 2018, på hvilken dato distriktet blev ejer af køretøjet.
Distriktet anmodede om, at den nævnte afgørelse blev forkyndt med en afgørelse om eksigibilitet forsynet med fuldbyrdelsespåtegning. Denne anmodning blev imødekommet den 20. april 2018. Eftersom denne dag var en fredag, tegnede distriktet forsikring på køretøjet på forvaltningens næste åbningsdag, dvs. mandag den 23. april 2018.
Ifølge sagsakterne for Domstolen blev det omhandlede køretøj undersøgt af en sagkyndig den 2. maj 2018. Denne undersøgelse viste, at det var umuligt at starte køretøjet, at det var i ringe teknisk stand, at der var tale om metalskrot, og at det havde en markedsværdi på 400 polske zloty (PLN) (ca. 89 EUR).
Henset til køretøjets tekniske stand besluttede distriktet at sende køretøjet til skrot. Køretøjet blev med henblik på skrot således overgivet til et ophugningsanlæg, som udstedte et certifikat om ophugning heraf. I henhold til dette certifikat blev køretøjet afmeldt den 22. juni 2018.
Ved skrivelse af 10. juli 2018 meddelte garantifonden distriktet, at den havde konstateret, at det nævnte køretøj ikke havde været registreret indtil den 22. april 2018, og at distriktet skulle betale en bøde på 4200 PLN (ca. 933 EUR) for at have tilsidesat sin pligt til at indgå en aftale om ansvarsforsikring for dette køretøj for perioden fra den 7. februar til den 22. april 2018 (herefter »den omtvistede periode«).
Den 25. september 2018 har distriktet anlagt sag for den forelæggende ret, Sąd Rejonowy w Ostrowie Wielkopolskim (retten i første instans i Ostrów Wielkopolski), med påstand om, at det fastslås, at distriktet ikke havde pligt til at forsikre køretøjet i den omtvistede periode. I denne forbindelse har distriktet for det første gjort gældende, at det ikke kunne tegne en forsikringsaftale, inden det den 20. april 2018 modtog en kopi af beslaglæggelseskendelsen, og for det andet, at køretøjet i denne periode befandt sig på en overvåget parkeringsplads og ikke kunne køre, hvorfor der ikke ville kunne forårsages nogen skade ved færdslen med dette.
Garantifonden har nedlagt påstand om frifindelse, eftersom køretøjets stand efter dennes opfattelse er uden betydning for pligten for indehavere af motorkøretøjer til at indgå en aftale om ansvarsforsikring for motorkøretøjer.
Den forelæggende ret har anført, at køretøjer, for hvilke der er udstedt en beslaglæggelseskendelse, underkastes en sagkyndigs tekniske undersøgelse, og at et køretøj, der anses for ikke længere at være egnet til brug, ved en afleveringsprotokol overgives til et ophugningsanlæg med henblik på destruktion, idet ophugningsanlægget udfærdiger et certifikat om ophugning, som danner grundlag for, at køretøjet afmeldes.
Den forelæggende ret har præciseret, at den forsikringspligt, der er fastsat i artikel 23, stk. 1, i lov om obligatorisk ansvarsforsikring, finder anvendelse, uanset om køretøjet er egnet til at køre eller er bestemt til skrot som følge af sin tekniske stand, der hindrer det i at blive anvendt som transportmiddel, og at den forsikringspligt, der foreskrives i denne lovs artikel 31 stk. 3, i tilfælde af overdragelse af ejendomsretten til et indregistreret køretøj, hvis oprindelige ejer på trods af sin forpligtelse hertil ikke havde indgået en sådan aftale, ligesom i den sag, som retten er forelagt, på samme måde finder anvendelse, uanset om det pågældende køretøj kan anvendes som transportmiddel, og selv om den nye ejer bestemmer dette køretøj til skrot.
Hvad angår de faktiske omstændigheder har den forelæggende ret anført, at det pågældende køretøj i hele den omtvistede periode for det første var parkeret på en overvåget parkeringsplads, og at enhver køretur med dette, henset til dets tekniske stand, var umulig. For det andet var køretøjet i overensstemmelse med ejerens ønske bestemt til at blive ophugget, hvilken destruktion rent faktisk skete, idet dets tekniske stand blev defineret som »metalskrot«.
Den forelæggende ret ønsker på denne baggrund oplyst, om det er muligt at fravige forpligtelsen om at indgå en aftale om ansvarsforsikring for motorkøretøjer i en situation, hvor det pågældende køretøj er parkeret på privat område, i medfør af en endelig retsafgørelse er blevet erhvervet af en lokal myndighed, ikke er egnet til brug og som følge af ejerens beslutning er bestemt til skrot.
I denne henseende, og navnlig under hensyn til dom af 4. september 2018, Juliana (
C-80/17
,
EU:C:2018:661
), er den forelæggende ret i tvivl om, hvorvidt et køretøjs evne til at køre og til at blive anvendt som transportmiddel udgør et nødvendigt element i kvalificeringen som »køretøj« som omhandlet i artikel 1, nr. 1), i direktiv 2009/103. Det er den forelæggende rets opfattelse, at distriktet i henhold til denne dom ikke har pligt til at tegne en ansvarsforsikring for motorkøretøjer, eftersom distriktet fra tidspunktet for erhvervelsen af det pågældende køretøj ikke havde til hensigt at tage det i brug, og at køretøjet fra dette tidspunkt til destruktionen heraf hverken kunne køre eller var bestemt til at køre og således ikke kunne fungere som transportmiddel. Det følger imidlertid af artikel 31, stk. 3, i lov om obligatorisk ansvarsforsikring, at distriktet var forpligtet til at tegne en sådan forsikring for det pågældende køretøj.
På denne baggrund har Sąd Rejonowy w Ostrowie Wielkopolskim (retten i første instans i Ostrów Wielkopolski) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 3 i direktiv 2009/103 fortolkes således, at forpligtelsen til at tegne en ansvarsforsikring for motorkøretøjer også omfatter de situationer, hvor en regional myndighed på grundlag af en domstolsafgørelse har erhvervet ejendomsretten til køretøjet, hvilket køretøj ikke kan startes, befinder sig på en privat ejendom i form af en overvåget parkeringsplads væk fra en offentlig vej og som følge af ejerens beslutning er bestemt til ophugning?
2)
Skal denne bestemmelse endvidere fortolkes således, at der under disse omstændigheder ikke påhviler den regionale myndighed, der ejer køretøjet, en forpligtelse til at tegne en forsikring for køretøjet, uanset at dette påvirker det erstatningsansvar, som [garanti]fonden påtager sig over for skadelidte tredjeparter?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Formaliteten
Garantifonden har anfægtet, at de forelagte spørgsmål kan antages til realitetsbehandling. Garantifonden har i denne henseende gjort gældende, at for så vidt som de forelagte spørgsmål vedrører den status, som den myndighed, der ejer køretøjet, har, og metoden for erhvervelse heraf, har de ingen forbindelse med fortolkningen af artikel 3 i direktiv 2009/103 og vedrører reelt fortolkningen af national ret, og at for så vidt som spørgsmålene vedrører køretøjets tekniske stand, stedet, hvor det er parkeret, og dets ejers hensigt om at sende det til skrot, har Domstolen tidligere besvaret dette, hvorfor det ikke er nødvendigt atter at give en besvarelse heraf.
I første række skal det bemærkes, at det følger af Domstolens faste praksis, at det inden for rammerne af samarbejdet mellem Domstolen og de nationale retter i henhold til artikel 267 TEUF udelukkende tilkommer de nationale retter, for hvilke tvisten er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af de konkrete omstændigheder i hver sag at vurdere såvel, om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at de kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, de forelægger Domstolen. Når de stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse (dom af 15.1.2013, Križan m.fl.,
C-416/10
,
EU:C:2013:8
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og af 24.11.2020, Openbaar Ministerie (Dokumentfalsk),
C-510/19
,
EU:C:2020:953
, præmis
).
Heraf følger, at der foreligger en formodning for, at spørgsmål om EU-retten er relevante. Domstolen kan kun afvise at træffe afgørelse om et præjudicielt spørgsmål fremsat af en national ret, hvis det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål (dom af 15.1.2013, Križan m.fl.,
C-416/10
,
EU:C:2013:8
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og af 24.11.2020, Openbaar Ministerie (dokumentfalsk),
C-510/19
,
EU:C:2020:953
, præmis
).
I det foreliggende tilfælde vedrører de forelagte spørgsmål udtrykkeligt fortolkningen af artikel 3 i direktiv 2009/103, idet den forelæggende ret nærmere bestemt nærer tvivl om rækkevidden af forpligtelsen til at tegne en ansvarsforsikring for motorkøretøjer som den i denne artikel foreskrevne.
Det er endvidere klart, at nærværende sag ikke henhører under et af de tre tilfælde, som er opstillet i den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 30, idet ingen af de argumenter, som garantifonden har fremsat, umiddelbart kan godtgøre, at et af disse tilfælde er opfyldt, og således afkræfte den formodning for relevans, som spørgsmål om EU-retten nyder.
I anden række er en national ret på ingen måde udelukket fra at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål, hvor svaret ifølge en af parterne i hovedsagen ikke giver anledning til nogen rimelig tvivl. Selv hvis det antages, at dette er tilfældet, skal spørgsmålet ikke afvises (dom af 1.12.2011, Painer,
C-145/10
,
EU:C:2011:798
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis, og af 9.7.2020, Vueling Airlines,
C-86/19
,
EU:C:2020:538
, præmis
).
Det skal derfor fastslås, at de forelagte spørgsmål kan antages til realitetsbehandling.
Realiteten
Det skal indledningsvis for det første bemærkes, at den forelæggende ret med sine to spørgsmål, som skal behandles samlet, nærmere bestemt ønsker, at Domstolen oplyser om rækkevidden af den forsikringspligt, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2009/103. Direktiv 2009/103 foretog, som det fremgår af første betragtning hertil, en kodificering af de tidligere direktiver om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse, uden at det materielle indhold blev ændret. Retspraksis vedrørende disse tidligere direktiver kan således overføres på fortolkningen af de tilsvarende bestemmelser i direktiv 2009/103.
For det andet fremgår det af artikel 3, stk. 1, i direktiv 2009/103, at hver medlemsstat med forbehold af artikel 5 træffer passende foranstaltninger til at sikre, at erstatningsansvaret for køretøjer, der er hjemmehørende i det pågældende land, er dækket af en forsikring.
Selv om artikel 5 i direktiv 2009/103 fastsætter, at hver medlemsstat på de betingelser, der defineres i denne artikel, kan gøre undtagelse fra direktivets artikel 3 for bestemte offentlige eller private fysiske og juridiske personer i henhold til stk. 1 i nævnte artikel 5 eller for bestemte arter af køretøjer eller for køretøjer, der er forsynet med særligt kendemærke i henhold til stk. 2 i samme artikel 5, ses det, at Republikken Polen ikke har udøvet denne mulighed for køretøjer, som lokale myndigheder har erhvervet i medfør af en retsafgørelse, som det af hovedsagen omhandlede. Den omstændighed, at en lokal myndighed erhvervede dette køretøj i medfør af en retsafgørelse, har i det foreliggende tilfælde følgelig ingen betydning for anvendeligheden af nævnte artikel 3, stk. 1, som led i nærværende anmodning om præjudiciel afgørelse.
På denne baggrund må det fastslås, at den forelæggende ret med de to spørgsmål, som skal behandles samlet, nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 3, stk. 1, i direktiv 2009/103 skal fortolkes således, at indgåelsen af en aftale om ansvarsforsikring for motorkøretøjer er obligatorisk, når det pågældende køretøj er indregistreret i en medlemsstat, befinder sig på privat grund, ikke er egnet til brug som følge af sin tekniske stand og efter ejerens valg er bestemt til skrot.
Som Domstolen tidligere har fastslået, pålægger denne artikel 3, stk. 1, som er affattet i meget generelle vendinger, medlemsstaterne at etablere en generel forpligtelse til forsikring af køretøjer i deres nationale retssystemer (dom af 4.9.2018, Juliana,
C-80/17
,
EU:C:2018:661
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Hver medlemsstat skal således sikre, at ethvert køretøj, der er hjemmehørende i det pågældende land, med forbehold af de i sidstnævnte direktivs artikel 5 fastsatte undtagelser, er omfattet af en aftale indgået med et forsikringsselskab med henblik på i det mindste inden for de i EU-retten fastsatte grænser at garantere erstatningsansvaret for så vidt angår nævnte køretøj (dom af 4.9.2018, Juliana,
C-80/17
,
EU:C:2018:661
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal i denne henseende bemærkes, at begrebet »køretøj« i artikel 1, nr. 1), i direktiv 2009/103 defineres som »ethvert motordrevet køretøj, der er bestemt til trafik til lands, og som ikke kører på skinner, såvel som påhængskøretøjer, selv om de ikke er tilkoblede«.
Domstolen har gentagne gange fastslået, at denne definition er uafhængig af den brug, der gøres eller kan gøres af det pågældende køretøj (dom af 4.9.2018, Juliana,
C-80/17
,
EU:C:2018:661
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Domstolen har ligeledes allerede fastslået, at en sådan definition taler til fordel for en objektiv opfattelse af begrebet »køretøj«, der er uafhængig af hensigten hos køretøjets ejer eller en anden person om faktisk at anvende køretøjet (dom af 4.9.2018, Juliana,
C-80/17
,
EU:C:2018:661
, præmis
).
Domstolen har desuden fremhævet, at rækkevidden af forpligtelsen til at tegne en ansvarsforsikring for motorkøretøjer af hensyn til retssikkerheden skal fastlægges på forhånd, dvs. inden køretøjet eventuelt bliver involveret i en ulykke (dom af 4.9.2018, Juliana,
C-80/17
,
EU:C:2018:661
, præmis
).
Domstolen udledte heraf, at den omstændighed, at den i dom af 4. september 2014, Vnuk (
C-162/13
,
EU:C:2014:2146
), af 28. november 2017, Rodrigues de Andrade (
C-514/16
,
EU:C:2017:908
), og af 20. december 2017, Núñez Torreiro (
C-334/16
,
EU:C:2017:1007
), nærmere bestemt fastslog, at alene de tilfælde af brug af det forsikrede køretøj, der henhører under brugen heraf som transportmiddel og dermed under begrebet »[færdsel med] køretøjer« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2009/103, kan medføre, at forsikringsgiveren i henhold til aftalen om ansvarsforsikring for motorkøretøjer godtgør skader forårsaget af køretøjet, følgelig ikke er ensbetydende med, at forpligtelsen til at tegne en sådan forsikring skal fastlægges på grundlag af den faktiske brug af det pågældende køretøj som transportmiddel på et bestemt tidspunkt (dom af 4.9.2018, Juliana,
C-80/17
,
EU:C:2018:661
, præmis
).
På baggrund af det ovenstående konkluderede Domstolen, at et køretøj, som er indregistreret, og som dermed ikke behørigt er blevet taget ud af brug, og som er egnet til at køre, er omfattet af begrebet »køretøj« som omhandlet i artikel 1, nr. 1), i direktiv 2009/103 og følgelig ikke er ophørt med at være omfattet af den forsikringspligt, der er fastsat i direktivets artikel 3, stk. 1, alene med den begrundelse, at ejeren ikke længere har til hensigt at bruge køretøjet og har parkeret det på privat grund (dom af4.9.2018, Juliana,
C-80/17
,
EU:C:2018:661
, præmis
). Indgåelsen af en aftale om ansvarsforsikring for motorkøretøjer er derfor obligatorisk i medfør af nævnte direktivs artikel 3, stk. 1, hvis det pågældende køretøj stadig er indregistreret i en medlemsstat og er egnet til brug, men er parkeret på privat grund efter ejerens valg alene, idet den pågældende ikke længere har til hensigt at bruge det (dom af 4.9.2018, Juliana,
C-80/17
,
EU:C:2018:661
, præmis
).
Det samme gælder principielt for et køretøj, som er indregistreret i en medlemsstat, som befinder sig på privat grund, og som er bestemt til skrot efter ejerens valg, selv om dette køretøj som følge af sin tekniske stand på et givent tidspunkt ikke er egnet til brug.
Som bemærket i nærværende doms præmis 43 er begrebet »køretøj« som omhandlet i artikel 1, nr. 1), i direktiv 2009/103 nemlig i første række et objektivt begreb. Et køretøjs tekniske stand og dermed dets evne til at køre kan variere med tiden, og dets eventuelle reparation afhænger i hvert fald i vid udstrækning af subjektive forhold, såsom navnlig ejerens eller ihændehaverens ønske om at foretage eller få foretaget de nødvendige reparationer og rådighed over det i denne henseende nødvendige budget. Såfremt den omstændighed alene, at et køretøj på et givent tidspunkt er uegnet til at køre, var tilstrækkelig til at fratage det dets egenskab af køretøj som omhandlet i artikel 1, nr. 1), i direktiv 2009/103 og således fritage det fra den forsikringspligt, der er fastsat i direktivets artikel 3, stk. 1, ville den objektive karakter af begrebet »køretøj« følgelig blive bragt i fare.
Det skal i denne henseende fremhæves, som generaladvokaten har anført i punkt 59 i forslaget til afgørelse, at det følger af den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 44 og 45, at forsikringspligten som fastsat i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2009/103 hverken er forbundet med brugen af køretøjet som transportmiddel på et bestemt tidspunkt eller med spørgsmålet om, hvorvidt det pågældende køretøj i givet fald har forårsaget skade.
I modsætning til, hvad den forelæggende ret har anført, følger det heraf, at den omstændighed alene, at et indregistreret køretøj på et givent tidspunkt som følge af sin tekniske stand er uegnet til brug, også selv om det forholder sig således fra tidspunktet for overdragelsen af ejendomsretten, og som således i givet fald er ude af stand til at forårsage skade, der henhører under begrebet »[færdsel med] køretøjer« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2009/103, ikke gør det muligt at udelukke køretøjet fra den forsikringspligt, der foreskrives i denne bestemmelse.
Eftersom det nævnte begreb »køretøj« i henhold til den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 43, er uafhængigt af ejerens eller en anden persons hensigt om rent faktisk at bruge køretøjet, kan den omstændighed, at denne ejer eller en anden person har til hensigt at lade køretøjet destruere, på samme måde heller ikke gøre det muligt at finde, at det nævnte køretøj alene som følge af denne hensigt mister sin egenskab af »køretøj« som omhandlet i artikel 1, nr. 1), i direktiv 2009/103 og således falder uden for denne forsikringspligt, idet dette begrebs objektive karakter ellers ligeledes ville blive bragt i fare.
Hvis kvalificeringen af »køretøj« som omhandlet i denne bestemmelse og dermed rækkevidden af den forsikringspligt, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2009/103, endvidere gøres afhængig af sådanne subjektive forhold, skades ligeledes forudsigeligheden, stabiliteten og kontinuiteten af denne forpligtelse, hvis overholdelse imidlertid er nødvendig for at sikre retssikkerheden, som det i det væsentlige fremgår af den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 44.
I anden række – selv om artikel 10, stk. 1, i direktiv 2009/103 forpligter medlemsstaterne til at oprette et organ, der mindst inden for den lovpligtige forsikrings grænser skal erstatte tingsskade og personskade, der forvoldes af bl.a. et ukendt køretøj, for hvilket den i direktivets artikel 3 omhandlede lovpligtige forsikring ikke er tegnet – skal et sådant organs deltagelse udelukkende anses for en sidste udvej, der kun skal finde anvendelse i tilfælde omhandlet i denne bestemmelse, og kan ikke anses for at udgøre gennemførelsen af en garantiordning for ansvarsforsikring for køretøjer i andre tilfælde (dom af 4.9.2018, Juliana,
C-80/17
,
EU:C:2018:661
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Rækkevidden af den obligatoriske deltagelse for det i denne artikel 10, stk. 1, omhandlede erstatningsorgan for så vidt angår skade forvoldt af et identificeret køretøj er nemlig sammenfaldende med rækkevidden af den generelle forsikringspligt, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2009/103, hvorfor dette organs obligatoriske deltagelse i en sådan situation derfor ikke kan udvides til at omfatte tilfælde, hvor det køretøj, der var involveret i en ulykke, ikke var omfattet af forsikringspligten (jf. i denne retning dom af 4.9.2018, Juliana,
C-80/17
,
EU:C:2018:661
, præmis
).
Det følger heraf, at det af nævnte artikel 10, stk. 1, omhandlede erstatningsorgans eventuelle deltagelse, som medlemsstaterne frit kan foreskrive alene i henhold til national ret i andre tilfælde end i de i denne bestemmelse fastsatte, ikke kan tages i betragtning med henblik på at fastlægge rækkevidden af den forsikringspligt, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2009/103.
Det følger ligeledes heraf, at eftersom dette organs deltagelse i medfør af direktiv 2009/103 og vedrørende et identificeret køretøj kun foreskrives i tilfælde, hvor indgåelsen af den i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2009/103 omhandlede forsikring er obligatorisk, gælder den i nærværende doms præmis 47 anførte fortolkning ligeledes for at sikre virkeliggørelsen af formålet om beskyttelse af ofrene for ulykker forvoldt af motorkøretøjer, eftersom denne fortolkning sikrer, at ofrene under alle omstændigheder får erstatning enten af forsikringsgiveren i henhold til en aftale indgået med henblik herpå eller af det organ, der er omhandlet i artikel 10 i direktiv 2009/103, i tilfælde af, at forpligtelsen til at forsikre et køretøj, der har været involveret i en ulykke, ikke er opfyldt, eller i tilfælde af, at køretøjet ikke er identificeret. Det skal i denne henseende bemærkes, at dette formål, som er omhandlet i direktiverne om ansvarsforsikring for motorkøretøjer, konstant er blevet forfulgt og forstærket af Den Europæiske Unions lovgiver, og at det atter bekræftes i anden betragtning til direktiv 2009/103 (jf. i denne retning dom af 4.9.2018, Juliana,
C-80/17
,
EU:C:2018:661
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I tredje række tjener den fortolkning, der er lagt til grund i nærværende doms præmis 47, endvidere til bedst muligt at sikre overholdelsen af formålet om at sikre den frie bevægelighed såvel for køretøjer, der er hjemmehørende på Unionens område, som for personer, der befinder sig i disse, hvilket formål ligeledes er blandt dem, som forfølges med EU-lovgivningen på området for ansvarsforsikring for motorkøretøjer, som det fremgår af anden betragtning til direktiv 2009/103. Som generaladvokaten har anført i punkt 41 i forslaget til afgørelse, er det nemlig alene, når en styrket beskyttelse af potentielle ofre for motorkøretøjsulykker sikres gennem obligatorisk forsikring, at medlemsstaterne i henhold til artikel 4 i direktiv 2009/103 kan anmodes om ikke at føre systematisk kontrol med ansvarsforsikring for motorkøretøjer, der kommer ind på deres område fra en anden medlemsstat, hvilket er grundlæggende for at sikre denne frie bevægelighed.
I fjerde række skal det ikke desto mindre fastslås, at selv om indregistreringen af et køretøj principielt attesterer, at det er egnet til brug og således til at blive anvendt som transportmiddel, kan det ikke udelukkes, at et indregistreret køretøj objektivt set er endeligt uegnet til brug som følge af sin dårlige tekniske stand. I et sådant tilfælde skal konstateringen om denne endelige uegnethed til brug og dermed om fortabelsen af egenskaben af »køretøj« som omhandlet i artikel 1, nr. 1), i direktiv 2009/103 foretages objektivt, således at de betragtninger, der er anført i nærværende doms præmis 48-52, iagttages. Henset til den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 46, skal et køretøj, for at det undtages fra den forsikringspligt, der foreskrives i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2009/103, således have været genstand for en officiel tilbagetrækning fra færdsel i overensstemmelse med gældende national ret.
Selv om afmeldingen af det pågældende køretøjs indregistrering kan udgøre en sådan objektiv konstatering, skal det i denne henseende imidlertid bemærkes, at direktiv 2009/103 ikke fastsætter regler for den måde, hvorpå et sådant køretøj, der er endeligt uegnet til at virke som transportmiddel, lovligt kan tages ud af brug. Dette direktiv forbyder således ikke, at det på anden måde end ved afmelding af det pågældende køretøjs indregistrering i henhold til gældende national ret fastslås, at et sådant køretøj lovligt er taget ud af brug.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det fastslås, at et køretøj, som er indregistreret i en medlemsstat, fortsat er underlagt den forsikringspligt, der foreskrives i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2009/103, for så vidt som det ikke lovligt er taget ud af brug i overensstemmelse med gældende national ret.
I den foreliggende sag fremgår det af sagsakterne for Domstolen, at selv om det pågældende køretøj i den omtvistede periode var parkeret på en overvåget parkeringsplads og ikke kunne bruges som følge af sin dårlige tekniske stand, var det imidlertid fortsat indregistreret i en medlemsstat, hvor det således var hjemmehørende som omhandlet i artikel 1, nr. 4), litra a), i direktiv 2009/103, og det var på intet tidspunkt i denne periode lovligt blevet taget ud af brug i overensstemmelse med gældende national ret. Følgelig synes dette køretøj, med forbehold for den efterprøvelse, som det påhviler den forelæggende ret at foretage, i hele denne periode fortsat at have været omfattet af den forsikringspligt, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2009/103, uanset at det befandt sig på privat grund og som følge af sin tekniske stand ikke var egnet til brug, og at distriktet havde til hensigt at skrotte det nævnte køretøj.
Henset til samtlige ovenstående bemærkninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 3, stk. 1, i direktiv 2009/103 skal fortolkes således, at indgåelsen af en aftale om ansvarsforsikring for motorkøretøjer er obligatorisk, når det pågældende køretøj er indregistreret i en medlemsstat, for så vidt som dette køretøj ikke lovligt er blevet taget ud af brug i overensstemmelse med gældende national ret.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Femte Afdeling) for ret:

Artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/103/EF af 16. september 2009 om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse skal fortolkes således, at indgåelsen af en aftale om ansvarsforsikring for motorkøretøjer er obligatorisk, når det pågældende køretøj er indregistreret i en medlemsstat, for så vidt som dette køretøj ikke lovligt er blevet taget ud af brug i overensstemmelse med gældende national ret.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: polsk.