CELEX: 62019CJ0591
Fellebbezés
Közszolgálat
Az Európai Csalás Elleni Hivatal (OLAF) belső vizsgálata
Információknak az OLAF által a nemzeti igazságügyi hatóságok részére történő továbbítása
Az Európai Bizottság által tett feljelentés
A »név szerint megjelölt« és a »személyesen érintett« tisztviselő fogalma
Az érdekelt értesítésének hiánya
A Bizottság azon joga, hogy az OLAF vizsgálatának befejezését megelőzően feljelentést tegyen a nemzeti igazságügyi hatóságok előtt
Kártérítési kereset

Fellebbezésében az Európai Bizottság az Európai Unió Törvényszéke 2019. június 11‑iDe Esteban Alonso kontra Bizottság ítéletének (
T‑138/18
, a továbbiakban: megtámadott ítélet,
EU:T:2019:398
) hatályon kívül helyezését kéri, amely ítéletben a Törvényszék arra kötelezte a Bizottságot, hogy az Európai Csalás Elleni Hivatal (OLAF) és a Bizottság által tanúsított jogellenes magatartás miatt Fernando De Esteban Alonsót állítólagosan ért nem vagyoni kár megtérítése címén 62000 eurót fizessen a felperes részére.
Jogi háttér
Az 1999. április 28‑i 1999/352/EK, ESZAK, Euratom bizottsági határozattal (
HL 1999. L 136., 20. o.
; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 110. o.) létrehozott OLAF feladata e határozat 2. cikke értelmében többek között az intézményeken belüli igazgatási vizsgálatok lefolytatása a csalás, a korrupció és az Unió pénzügyi érdekeit sértő minden más jogellenes tevékenység elleni küzdelem, valamint a szolgálati feladatok teljesítéséhez kapcsolódó, súlyosnak minősülő olyan tények kivizsgálása érdekében, amelyek az Unió tisztviselői és alkalmazottai kötelességeinek feltehetően fegyelmi vagy adott esetben büntetőeljárást eredményező elhanyagolásának vagy elmulasztásának minősülhetnek.
Az 1073/1999/EK rendelet
Az Európai Csaláselleni Hivatal (OLAF) által lefolytatott vizsgálatokról szóló, 1999. május 25‑i 1073/1999/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 1999. L 136., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 91. o.) az OLAF alkalmazottainak a feladataik teljesítésének keretein belül végzett felügyeleti, ellenőrzési és egyéb tevékenységeit szabályozta. Az OLAF által lefolytatott vizsgálatok „külső” – azaz az Unió intézményein kívüli –, valamint „belső” – tehát ezen intézményeken belüli – vizsgálatokból állnak. Ezen, a tényállásra időbeli hatályánál fogva alkalmazandó rendeletet hatályon kívül helyezte az OLAF által lefolytatott vizsgálatokról szóló, 2013. szeptember 11‑i 883/2013/EU, Euratom európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2013. L 248., 1. o.
), és annak helyébe lépett.
Az 1073/1999 rendelet (10) preambulumbekezdése kimondta:
„mivel ezen vizsgálatokat a Szerződés és különösen az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről szóló jegyzőkönyv rendelkezéseivel összhangban kell lefolytatni, és ugyanakkor tiszteletben kell tartani az Európai Közösségek tisztviselőinek személyzeti szabályzata és a Közösségek egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételekben […] előírt rendelkezéseket, és teljes mértékben tiszteletben kell tartani az emberi jogokat és az alapvető szabadságjogokat, különösen a méltányosság elvét, az érintett személyek jogát arra, hogy a velük kapcsolatos ügyekben elmondhassák álláspontjukat, és azt az elvet, hogy a vizsgálat eredményeként levont következtetéseknek kizárólag bizonyíték erejű tényeken kell alapulniuk; mivel ennek biztosítása céljából az intézmények, szervek, hivatalok és ügynökségek kötelesek megállapítani azon szabályokat és feltételeket, amelyek hatálya alatt az ilyen belső vizsgálatokat lefolytatják; mivel következésképpen a személyzeti szabályzatokat módosítani kell olyan módon, hogy azok tartalmazzák a tisztviselők és egyéb alkalmazottak belső vizsgálatokkal kapcsolatos jogait és kötelességeit”.
E rendelet „Belső vizsgálatok” című 4. cikke a következőket írta elő:
„(1)   Az 1. cikk rendelkezéseiben említett területeken, a[z OLAF] az intézményeken, szerveken, hivatalokon és ügynökségeken belül igazgatási vizsgálatot […] folytat le.
Ezen belső vizsgálatokat a Szerződések, különösen az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről szóló jegyzőkönyv rendelkezéseinek függvényében, az e rendeletben előírt eljárásoknak és az egyes intézmények, szervek, hivatalok és ügynökségek által elfogadott határozatoknak megfelelően folytatják le, és megfelelő figyelmet fordítanak a személyzeti szabályzat rendelkezéseire. Az intézmények konzultálnak egymással azon szabályokról, amelyeket az ilyen határozatokkal kell megállapítani.
[….]
(5)   Olyan esetekben, amikor a vizsgálatok feltárják, hogy a vizsgálatokban egy tag, igazgató, tisztviselő vagy egyéb alkalmazott személyesen érintett, értesítik az érintett intézményt, szervet, hivatalt vagy ügynökséget, amelyhez az ilyen személy tartozik.
Olyan esetekben, amikor a vizsgálat célja érdekében teljes titoktartásra van szükség, vagy ha a használt vizsgálati eszköz nemzeti igazságügyi hatóság illetékességébe tartozik, az ilyen információ szolgáltatását késleltetni lehet.
[…]”
Az említett rendelet „Vizsgálati jelentés és a vizsgálatot követő intézkedések” címet viselő 9. cikke a következőképpen rendelkezett:
„(1)   A[z OLAF] által végrehajtott vizsgálat befejezését követően a[z OLAF] az igazgató felügyelete mellett összeállít egy jelentést, amelyben feltüntetik a megállapított tényeket, a pénzügyi veszteség mértékét, amennyiben van, továbbá a vizsgálat által feltárt eredményeket és az igazgató javaslatait a meghozandó intézkedésekről.
(2)   Az ilyen jelentések összeállításánál figyelembe veszik az érintett tagállam nemzeti jogában előírt eljárási követelményeket. Az ilyen alapon összeállított jelentések azon tagállamban, amelyben azok felhasználása szükségesnek bizonyul, ugyanolyan módon és ugyanolyan feltételek mellett, mint az adott ország nemzeti közigazgatási felügyelői által készített jelentések, igazgatási vagy bírósági eljárásban elfogadható bizonyítéknak minősülnek. A jelentések tartalmát ugyanolyan értékelési szabályok alapján ugyanolyan értékelésnek vetik alá, mint az adott ország nemzeti közigazgatási felügyelői által összeállított jelentéseket, és a jelentéseket azokkal azonos értékű dokumentumnak tekintik.
(3)   A külső vizsgálatot követően összeállított jelentéseket és az összes vonatkozó felhasználható dokumentumot az érintett tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságainak küldik meg azon szabályok betartásával, amelyeket a külső vizsgálatokra kell alkalmazni.
(4)   A belső vizsgálatot követően összeállított jelentéseket és az összes vonatkozó felhasználható dokumentumot az érintett intézménynek, szervnek, hivatalnak vagy ügynökségnek küldik meg. Az érintett intézmény, szerv, hivatal vagy ügynökség megteszi a vizsgálat eredményeiből fakadó, különösen a fegyelmi vagy a jogi intézkedéseket, és a[z OLAF] igazgatója számára jelentést küld az intézkedések megtételéről az igazgató által az igazgató jelentésének következtetéseiben megállapított határidőn belül.”
Az 1073/1999 rendeletnek az „Információ továbbítása a[z OLAF] által” című 10. cikke kimondta:
„(1)   E rendelet 8., 9. és 11. cikkének, valamint a[z Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek csalással és egyéb szabálytalanságokkal szembeni védelmében a Bizottság által végzett helyszíni ellenőrzésekről és vizsgálatokról szóló, 1996. november 11‑i] 2185/96/Euratom, EK [tanácsi] rendelet [(
HL 1996. L 292., 2. o.
; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 303. o.)] rendelkezéseinek sérelme nélkül a[z OLAF] mindenkor jogosult a külső vizsgálatok lefolytatása alkalmával megszerzett információt az érintett tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságai számára megküldeni.
(2)   E rendelet 8., 9. és 11. cikke rendelkezéseinek sérelme nélkül, a[z OLAF] igazgatója a feltehetően büntetőeljárást eredményező vizsgálatok lefolytatása alkalmával megszerzett információt megküldi az érintett tagállam igazságügyi hatóságai számára [helyesen: a[z OLAF] igazgatója megküldi az érintett tagállam igazságügyi hatóságai számára azokat az információkat, amelyeket a[z OLAF] belső vizsgálatai során feltehetően büntetőeljárást eredményező cselekményekről szerzett]. A vizsgálattal kapcsolatos elvárásokra [helyesen: A vizsgálat követelményeire] is figyelemmel az igazgató egyidejűleg tájékoztatja az érintett tagállamot is.
(3)   E rendelet 8. és 9. cikke rendelkezéseinek sérelme nélkül, a[z OLAF] mindenkor jogosult a belső vizsgálatok lefolytatása alkalmával megszerzett információt az érintett intézmény, szerv, hivatal vagy ügynökség számára megküldeni.”
Az 1999/396/EK, ESZAK, Euratom határozat
A csalás, a korrupció és a Közösségek érdekeit sértő jogellenes tevékenységek elleni küzdelemmel kapcsolatos belső vizsgálatok feltételeiről és módjairól szóló, 1999. június 2‑i 1999/396/EK, ESZAK, Euratom bizottsági határozat (
HL 1999. L 149., 57. o.
; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 118. o.) „Az érdekelt felek tájékoztatása” című 4. cikkében a következőket írja elő:
„Ha személyes érintettség lehetősége merül fel a Bizottság tagjára, tisztviselőjére vagy alkalmazottjára vonatkozóan, az érdekeltet rövid időn belül értesítik, feltéve hogy ez a vizsgálatot nem veszélyezteti. Semmilyen esetben sem lehet az illető bizottsági tagra, tisztviselőre vagy alkalmazottra név szerint utaló következtetést levonni, ha a vizsgálatot anélkül folytatták le, hogy az érdekeltnek lehetősége lett volna véleményét kifejteni az őt érintő valamennyi tényről.
Azon esetekben, amikor a vizsgálat céljai érdekében a teljes titoktartás fenntartása és a nemzeti bíróságok hatáskörébe tartozó vizsgálati eljárás alkalmazása válik szükségessé, a Bizottság érintett tagjának, tisztviselőjének vagy alkalmazottjának a nyilatkozattétel érdekében történő értesítési kötelezettség teljesítése a Bizottság elnökének vagy különösen a főtitkárnak a hozzájárulásával elhalasztható.”
A jogvita előzményei
F. De Esteban Alonso a Bizottság 2006. augusztus 1‑jétől nyugalmazott korábbi tisztviselője, aki többek között 1993. január 1‑jétől 1997. január 31‑ig az Európai Unió Statisztikai Hivatala (Eurostat) informatikáért, kiadványokért és külkapcsolatokért felelős igazgatójának feladatait látta el, mielőtt a Bizottságon belül más feladatok ellátásával bízták volna meg.
Statisztikai adatainak terjesztése érdekében az Eurostat az Európai Közösségek Hivatalos Kiadványainak Hivatalára (Kiadóhivatal) támaszkodott. A Kiadóhivatal 1996 során „datashopnak” nevezett árusítóhelyek hálózatát alakította ki. Az Eurostat, a Kiadóhivatal és az egyes datashopok közötti jogviszonyokat pénzügyi szerződések rendezték. Egy, az Eurostat által 1999 szeptemberében lefolytatott belső ellenőrzés a szerződésekkel kapcsolatos pénzgazdálkodást érintő szabálytalanságokat állapított meg, és hűtlen kezelés gyanúját vetette fel. 2000. március 17‑én az OLAF‑hoz fordultak, amely több vizsgálatot indított.
Az egyik ilyen, az „Eurostat‑Datashop‑Planistat” ügyre vonatkozó vizsgálat keretében az OLAF főigazgatója egy 2003. március 19‑i feljegyzésben esetlegesen büntetőjogi következményeket maga után vonó tényállásra vonatkozó információkat továbbított a francia igazságügyi hatóságoknak (a továbbiakban: 2003. március 19‑i feljegyzés). E feljegyzés név szerint csak Yves Franchet‑t és Daniel Byket, ezen időpontban és a szóban forgó tényállás idején az Eurostat főigazgatóját, illetve egységvezetőjét nevezte meg.
2003. április 4‑én a tribunal de grande instance de Paris (párizsi általános hatáskörű elsőfokú bíróság, Franciaország) mellett működő procureur de la République (államügyész) bűnpártolás és hűtlen kezelésben való bűnrészesség miatt nyomozást indított. Előző nap az OLAF főigazgatója összefoglaló feljegyzést küldött a Bizottság főtitkárának az Eurostatra vonatkozóan folyamatban levő vizsgálatokat illetően. 2003. július 10‑én a Bizottság magánfélként fellépve feljelentést tett ismeretlen tettes ellen az említett államügyésznél.
2003. szeptember 25‑én az OLAF elfogadta az „Eurostat‑Datashop‑Planistat” ügyre vonatkozó végleges jelentését, amelyet továbbítottak a francia igazságügyi hatóságoknak. F. De Esteban Alonsót e jelentés sem említette név szerint.
2004. január 29‑én az ügyészség megkeresésére adott válaszában a Bizottság a kiváltságokról és mentességekről szóló jegyzőkönyv 17. cikke második bekezdésének megfelelően visszavonta F. De Esteban Alonso mentességét. Utóbbit erről nem értesítették.
2008. szeptember 9‑én az érdekeltet a rendőrség által tanúként való kihallgatását követően őrizetbe vették, majd másnap vizsgálat alá vonták hűtlen kezelés miatt.
2013. szeptember 9‑én a tribunal de grande instance de Paris (párizsi általános hatáskörű elsőfokú bíróság) vizsgálóbírója végzésével a vizsgálat alá vont valamennyi személy, köztük F. De Esteban Alonso vonatkozásában megszüntette az eljárást (a továbbiakban: eljárást megszüntető végzés). A Bizottság által e végzéssel szemben benyújtott fellebbezést a cour d’appel de Paris (párizsi fellebbviteli bíróság, Franciaország) 2014. június 23‑i ítéletével elutasította. A Bizottság által ez utóbbi határozattal szemben benyújtott felülvizsgálati kérelmet a Cour de cassation (semmítőszék, Franciaország) 2016. június 15‑i ítéletével elutasította.
F. De Esteban Alonso az Európai Unió személyzeti szabályzatának (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 24. cikke alapján 2008. szeptember 15‑én, majd 2013. december 12‑én segítségnyújtás iránti kérelmet terjesztett elő, amelyeket a Bizottság elutasított. Az érdekelt a második elutasítással szemben keresetet nyújtott be, amelyet az Európai Unió Közszolgálati Törvényszéke a 2015. július 15‑iDe Esteban Alonso kontra Bizottság végzéssel (
F‑35/15
,
EU:F:2015:87
) elutasított, amely végzést a Törvényszék fellebbezési eljárásban a 2016. szeptember 9‑iDe Esteban Alonso kontra Bizottság ítéletben (
T‑557/15 P
, nem tették közzé,
EU:T:2016:456
) helybenhagyta.
2016. december 22‑én F. De Esteban Alonso a személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése alapján az OLAF és a Bizottság magatartása következtében keletkezett kárának megtérítése iránti kérelmet terjesztett elő. Mivel a kinevezésre jogosult hatóság e kérelmet mint megalapozatlant elutasította, az érdekelt az elutasító határozattal szemben panaszt nyújtott be. 2017. november 29‑i határozatában az említett hatóság e panaszt elutasította.
A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
A Törvényszék Hivatalához 2018. február 28‑án benyújtott beadványával F. De Esteban Alonso az EUMSZ 270. cikken alapuló, az OLAF és a Bizottság által elkövetett hibák következtében őt állítólagosan ért nem vagyoni és vagyoni károk, valamint személyi sérülés miatt bekövetkezett kár megtérítése iránti keresetet terjesztett elő, mivel egyrészt nem hallgatták meg azt megelőzően, hogy az ellene felhozott vádakat továbbították a francia hatóságoknak, másrészt pedig a Bizottság indokolatlanul meghosszabbította a vele szembeni büntetőeljárást. E károkat az érdekelt 1102291,68 euróra becsülte.
A megtámadott ítéletben a Törvényszék megállapította, hogy a nem vagyoni kár egy részét illetően teljesül az Unió felelősségének alapjául szolgáló három feltétel, nevezetesen az intézményeknek felrótt magatartás jogellenessége, a kár tényleges bekövetkezése, valamint az e magatartás és a hivatkozott kár közötti okozati összefüggés fennállása. Következésképpen az érdekelt által e kár címén előterjesztett kérelemnek részben helyt adott, és arra kötelezte a Bizottságot, hogy utóbbinak fizessen 62000 eurót.
Az OLAF és a Bizottság magatartásának jogellenes jellegét illetően a Törvényszék elsősorban megállapította, hogy az OLAF az „Eurostat‑Datashop‑Planistat” ügy iratanyagának a francia igazságügyi hatóságok részére történő megküldésekor megsértette az 1999/396 határozat 4. cikkének első bekezdését és a védelemhez való jogot, és mindenesetre nem teljesítette az e rendelkezés szerinti, F. De Esteban Alonso értesítésére vonatkozó kötelezettségét. A Törvényszék szerint az érdekeltet a tényállás idején általa ellátott feladatokra tekintettel az OLAF által lefolytatott vizsgálat végén levont következtetésekben az 1999/396 határozat 4. cikke első bekezdésének második mondata értelmében „név szerint megjelölt” személynek kellett volna „tekinteni”, vagy mindenesetre az e vizsgálat alapjául szolgáló tényállás vonatkozásában személyesen érintettnek kellett volna tekinteni, és ennélfogva e határozat 4. cikke első bekezdésének első mondata értelmében rövid időn belül értesíteni kellett volna. Másodsorban a Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság megsértette az 1073/1999 rendelet 9. cikkének (4) bekezdését, amikor a francia bíróságok előtt magánfélként fellépve feljelentést tett azt megelőzően, hogy az OLAF végleges jelentése elkészült volna, anélkül hogy elegendő bizonyíték állt volna rendelkezésre.
Az F. De Esteban Alonsót ért nem vagyoni kárt, valamint a fent említett jogsértések és e kár közötti okozati összefüggést illetően a Törvényszék elsősorban megállapította, hogy a Bizottság által magánfélként a francia igazságügyi hatóságok előtt azt megelőzően tett feljelentés, hogy az OLAF vizsgálata befejeződött volna, sértette az érdekelt becsületét és szakmai jóhírnevét. Másodsorban a Törvényszék arra a következtetésre jutott, hogy az, hogy az OLAF a 2003. március 19‑i feljegyzést anélkül küldte meg az említett hatóságoknak, hogy F. De Esteban Alonsót meghallgatták vagy mindenesetre értesítették volna, nem vagyoni kárt okozott neki, mivel megfosztotta őt attól a lehetőségtől, hogy védekezzen és nyilatkozzon a vele szemben indított büntetőeljárás alapjául szolgáló tényekkel kapcsolatban.
A felek kérelmei és a Bíróság előtti eljárás
Fellebbezésében a Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, utasítsa el az F. De Esteban Alonso által első fokon benyújtott keresetet, és ez utóbbit kötelezze a két eljárásban felmerült összes költség viselésére.
F. De Esteban Alonso elsődlegesen azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, és a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezése esetén teljes egészében adjon helyt a Törvényszékhez benyújtott keresetének. Emellett kéri, hogy a Bíróság kötelezze a Bizottságot az összes költség viselésére.
A fellebbezésről
Fellebbezésében foglalt kérelmeinek alátámasztása érdekében a Bizottság három jogalapra hivatkozik.
Az első jogalapról
A felek érvelése
A fellebbezés első jogalapja azon alapul, hogy a Törvényszék téves jogi minősítést alkalmazott, amikor úgy ítélte meg, hogy F. De Esteban Alonsót a 2003. március 19‑i feljegyzésben név szerint megjelölt személyekkel azonos módon kellett volna kezelni, vagy mindenesetre a kifogásolt tényállás vonatkozásában személyesen érintettnek kellett volna tekinteni, és ennélfogva az 1999/396 bizottsági határozat 4. cikkének megfelelően értesíteni kellett volna azon vizsgálatokról, amelyek eredményeképpen e személyt adott esetben eljárás alá vonhatják. A Bizottság azt állítja, hogy az érdekelt nem tartozik a személyek e két kategóriájának egyikébe sem.
Ezen intézmény arra hivatkozik, hogy a 2003. március 19‑i feljegyzés nem nevezte meg F. De Esteban Alonsót, és hogy az OLAF 2003‑ban egyébként sem rendelkezett olyan információkkal, amelyek alapján feltételezhető lett volna, hogy az érdekelt személyesen érintett. A Törvényszék a 2008. július 8‑iFranchet és Byk kontra Bizottság ítéletében (
T‑48/05
,
EU:T:2008:257
) csak azért állapította meg az ezen ügyben érintett két tisztviselő értesítésére vonatkozó kötelezettséget, mert a 2003. március 19‑i feljegyzés rájuk név szerint utaló következtetéseket tartalmazott. Pontosan ez különbözteti meg őket F. De Esteban Alonsótól, akit e feljegyzésben nem neveztek meg.
A Törvényszék akkor, amikor a megtámadott ítélet 76., illetve 83. pontjában megállapította, hogy F. De Esteban Alonsót mégis név szerint megjelölt személynek, vagy mindenesetre személyesen érintett személynek kell tekinteni, a 2003. március 19‑i feljegyzés megküldésének időpontjában az OLAF által nem ismert olyan információk összességére támaszkodott, amelyek csak a nemzeti bíróság által tíz évvel később kihirdetett, eljárást megszüntető végzésben szerepeltek. Márpedig valamely jogi aktus jogszerűségét azon információk alapján kell megítélni, amelyek az aktus meghozatalának időpontjában a kibocsátója számára ismertek voltak. A Törvényszék jogellenesen lépett az intézmény helyébe, amikor olyan tények fényében vizsgálta meg a Bizottság magatartásának jogszerűségét, amelyekről a Bizottságnak nem volt tudomása.
E feljegyzés megküldésének időpontjában csak az volt megállapítható és vitathatatlan, hogy F. De Esteban Alonso 1993 januárjától 1997 januárjáig igazgató volt az Eurostatnál olyan hierarchikus pozícióban, amely őt két gyanúsított tisztviselő közé helyezte. A Bizottság szerint e körülmény nem elegendő ahhoz, hogy úgy lehessen tekinteni, hogy a megtámadott ítélet 71. pontjában használt megfogalmazás szerint „[az érdekelt] személyes érintettsége több mint valószínű volt”, sem pedig ahhoz, hogy az érdekeltet – amint arra a Törvényszék ugyanezen ítélet 77. pontjában rámutatott – „az OLAF következtetéseiben név szerint megjelölt személynek kell[jen] tekinteni”. E bíróság összekeverte azokat a személyeket, akiknek a tanúvallomása segíthette a vizsgálatot, és azokat, akikkel kapcsolatban kellően komoly gyanú merült fel. Márpedig a személyek e két kategóriája – többek között az eljárási garanciák tekintetében – eltérő jogi helyzetben van. Hasonlóképpen, az említett feljegyzés megküldésének időpontjában az OLAF nem rendelkezett elegendő információval ahhoz, hogy úgy lehessen tekinteni, hogy F. De Esteban Alonso „személyesen érintett”. A „személyes érintettség lehetősége” nem vezethető le pusztán abból a megállapításból, hogy az érdekelt meghatározott beosztásban volt az érintett szervezeti egységen belül.
F. De Esteban Alonso szerint, bár az OLAF jelentésének következtetései „név szerint nem utalnak rá”, ettől még „személyesen érintett” volt. A 2003. március 19‑i feljegyzés hallgatólagosan, de szükségszerűen utalt rá, figyelemmel arra, hogy ő volt az Eurostat informatikáért, kiadványokért és külkapcsolatokért felelős igazgatója, valamint D. Byk felettese. Emiatt indult meg 2013. április 4‑én az őt érintő nyomozás azt követően, hogy az OLAF megküldte e feljegyzést a francia igazságügyi hatóságoknak. Hasonlóképpen az említett feljegyzésben szereplő információk alapján vonták vizsgálat alá. Ellentétben azzal, amit a Bizottság a fellebbezésében állít, a Törvényszék az e feljegyzésben szereplő elemekre támaszkodott, amelyeket az eljárást megszüntető végzés csupán megerősített.
Válaszában a Bizottság arra hivatkozik, hogy a 2003. március 19‑i feljegyzés nem tartalmaz semmilyen, F. De Esteban Alonsóra való hallgatólagos utalást. Ebben az időpontban még távolról sem merült fel az érdekelt és a vizsgálat tárgya közötti összefüggés.
F. De Esteban Alonso viszonválaszában megjegyzi, hogy a Bizottság őt már 2004. január 29‑én mentesítette a titoktartási kötelezettsége alól – anélkül, hogy erről tájékoztatták volna –, vagyis jóval azelőtt, hogy a vizsgálóbíró elé idézték volna, ami azt bizonyítja, hogy a Bizottság teljes mértékben tudatában volt annak, hogy őt a 2003. március 19‑i feljegyzés kezdettől fogva eljárás alá vonta.
A Bíróság álláspontja
Első jogalapjával a Bizottság azt rója fel a Törvényszéknek, hogy jogilag tévesen minősítette a tényeket, amikor úgy ítélte meg, hogy F. De Esteban Alonsót a 2003. március 19‑i feljegyzés az 1999/396 határozat 4. cikkének első bekezdése értelmében „név szerint megjelöli”, vagy mindenesetre ugyanezen rendelkezés értelmében „személyesen érintett”, ami az OLAF arra vonatkozó kötelezettségét vonta maga után, hogy tájékoztassa őt a neki felróható tényekről.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy e rendelkezés értelmében, „[h]a személyes érintettség lehetősége merül fel a Bizottság tagjára, tisztviselőjére vagy alkalmazottjára vonatkozóan, az érdekeltet rövid időn belül értesítik, feltéve hogy ez a vizsgálatot nem veszélyezteti”, és hogy „[s]emmilyen esetben sem lehet az illető bizottsági tagra, tisztviselőre vagy alkalmazottra név szerint utaló következtetést levonni, ha a vizsgálatot anélkül folytatták le, hogy az érdekeltnek lehetősége lett volna véleményét kifejteni az őt érintő valamennyi tényről”.
E rendelkezés különbséget tesz két eset között, amelyekhez eltérő jogkövetkezmények fűződnek. Egyrészt az OLAF vizsgálata keretében név szerint megjelölt bizottsági tisztviselőt meg kell hallgatni azt megelőzően, hogy a vizsgálat eredményeként vele szemben következtetéseket vonnának le. Másrészt a Bizottság személyesen érintett tisztviselőjét rövid időn belül értesíteni kell, feltéve hogy ez a vizsgálatot nem veszélyezteti.
Mindkét esetet illetően meg kell állapítani, hogy a belső vizsgálatok feltételeiről és módjairól szóló 1999/396 határozat tárgyára tekintettel a Bizottság tisztviselője az e határozat 4. cikkében említett minősítésekkel csak az OLAF vizsgálata során és legkésőbb annak lezárásakor jellemezhető.
Először is azzal kapcsolatban, hogy F. De Esteban Alonsót név szerint megjelölt személynek kellene tekinteni, meg kell állapítani, hogy e személyt a 2003. március 19‑i feljegyzés nem nevezte meg.
Így a Törvényszék az érdekelt e minőségét a „név szerint megjelölt” személy fogalmának kiterjesztő értelmezése alapján ismerte el. A megtámadott ítélet 77. pontja szerint ezen elismerés az F. De Esteban Alonso által a tényállás idején ellátott feladatokra tekintettel indokolt, amely feladatok következtében e személy hierarchikusan az Eurostat igazgatója, Y. Franchet, aki a közvetlen felettese volt, és beosztottja, D. Byk egységvezető között helyezkedett el, amely két személyt a 2003. március 19‑i feljegyzés megnevezte.
Mindazonáltal, amint arra a főtanácsnok az indítványának 40. és 41. pontjában rámutatott, a „név szerint megjelölt” tisztviselő fogalmának ilyen tág értelmezése e fogalmat összemosná a „személyesen érintett” tisztviselő vagy alkalmazott fogalmával, és teljesen megfosztaná értelmétől az 1999/396 határozat 4. cikkének első bekezdésében e két helyzet között tett különbségtételt. Következésképpen F. De Esteban Alonso „név szerint megjelölt” tisztviselőnek minősítése e rendelkezés téves értelmezésén alapul.
Ennélfogva a Törvényszék az 1999/396 határozat 4. cikke első bekezdésének téves értelmezése alapján jogilag tévesen minősítette a tényeket, amikor úgy ítélte meg, hogy e rendelkezés értelmében a 2003. március 19‑i feljegyzés F. De Esteban Alonsót „név szerint megjelöli”.
Másodszor, ami a felperesnek „a jelen ügy tényállása vonatkozásában személyesen érintett” tisztviselőnek minősítését illeti, amelyet a Törvényszék a megtámadott ítélet 83. pontjában másodlagosan állapított meg, a következő észrevételeket kell tenni.
Amint az a jelen ítélet 36. pontjából következik, az e minősítéshez kapcsolódó időbeli elemre tekintettel a Törvényszék – amint arra a Bizottság hivatkozik – nem támaszkodhatott volna az eljárást megszüntető végzésből levont megfontolásokra.
Márpedig a megtámadott ítélet 75. és 76. pontjában tett ténymegállapításokból kizárólag az következik, hogy a 2003. március 19‑i feljegyzésből és az OLAF végleges jelentéséből kitűnik, hogy F. De Esteban Alonso az Eurostatnál az e feljegyzésben és e végleges jelentésben megnevezett két személyhez közeli, fontos hivatali státuszt töltött be, és hogy az említett feljegyzés érintett „közösségi tisztviselőkre” utalt, anélkül hogy egyértelműen azonosította volna őket. Bár e tényezők arra engedhettek következtetni, hogy az érdekelt a nyomozás keretében hasznos információkkal szolgálhat, nem voltak elegendők ahhoz, hogy őt „személyesen érintettnek” lehessen tekinteni, azaz a jelen ügyben azon csalárd cselekmények vagy hűtlen kezelés esetleges társtettesének, amelyek elkövetését illetően gyanú merült fel.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy F. De Esteban Alonso személyes felelőssége a kifogásolt tényállás tekintetében annyira kevéssé egyértelmű módon tűnt ki a 2003. március 19‑i feljegyzésből és az OLAF végleges jelentéséből, hogy az érdekeltet a francia igazságügyi hatóságok csak 2008. szeptember 9‑én, és csak tanúként való kihallgatását követően vonták vizsgálat alá. A Bizottság által magánfélként 2003. július 10‑én ismeretlen tettes ellen tett feljelentés nem alkalmas ezen értékelés megkérdőjelezésére, mivel az nem vonatkozott személyesen az érdekeltre.
Ebből következik, hogy a Törvényszék az értékelése során a tények jogi minősítésekor egy másik hibát is vétett, amikor úgy ítélte meg, hogy a vizsgálat eredményeire tekintettel úgy kell tekinteni, hogy F. De Esteban Alonso a vizsgálat tárgyát képező tényállás vonatkozásában személyesen érintett.
A fenti megfontolásokból következően a fellebbezés első jogalapjának helyt kell adni.
A második jogalapról
A felek érvelése
A fellebbezés második jogalapja azon alapul, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 97–109. pontjában megállapította, hogy az 1073/1999 rendelet 9. cikkének (4) bekezdése akadályát képezi annak, hogy a Bizottság az OLAF végleges jelentésének benyújtását megelőzően magánfélként fellépve feljelentést tegyen a nemzeti igazságügyi hatóságok előtt.
Elsősorban az 1073/1999 rendelet 9. cikkének (4) bekezdése csupán azt írja elő, hogy az intézményeknek meg kell tenniük „a vizsgálat eredményeiből fakadó, különösen a fegyelmi vagy a jogi intézkedéseket”, és nem akadályozza meg a Bizottságot abban, hogy az OLAF vizsgálatának lezárása előtt a nemzeti büntetőbíróságokhoz forduljon.
Másodsorban a Törvényszék által adott értelmezés azon paradox, a jogszabályok által elő nem írt helyzethez vezetne, hogy az OLAF folyamatban lévő vizsgálatának hiányában valamely intézmény bármikor feljelentést tehetne, míg e jogát automatikusan elveszítené, amint az OLAF vizsgálatot indít, éspedig a vizsgálat lezárásáig.
Harmadsorban a feljelentésnek nincs végleges jellege, és bármikor módosítható.
Negyedsorban a Bizottság azon joga, hogy magánfélként fellépve feljelentést tegyen, közvetlenül az elsődleges jogból ered, mivel azt az EUMSZ 335. cikk rögzíti, amelynek értelmében az Unió, amelyet „a Bizottság képvisel[…]”, „az adott tagállam jogában a jogi személyeknek biztosított legteljesebb jogképességgel rendelkezik; […] [és] különösen […] bíróság előtt eljárhat”. E lehetőséget semmilyen módon nem korlátozhatja másodlagos jogi aktus. Ennélfogva a Bizottságnak lehetősége kell, hogy legyen arra, hogy bármikor feljelentést tegyen, ha azt célszerűnek tartja, és amennyiben a nemzeti jog által előírt feltételek teljesülnek.
Ötödsorban, a megtámadott ítélet 100. pontjában a Törvényszék tévesen következtetett a személyzeti szabályzat IX. mellékletének 25. cikkéből arra, hogy a nemzeti büntetőeljárás megindítását vagy kiterjesztését lehetővé tévő információk igazságügyi hatóság részére történő továbbítására nem kerülhet sor az OLAF vizsgálatának lezárását megelőzően.
Hatodsorban, az 1073/1999 rendelet 9. cikke (4) bekezdésének a Törvényszék által elfogadott téves értelmezésén túl a Bizottság úgy véli, hogy nincs semmilyen érvényes indok arra, hogy korlátozzák a Bizottság azon lehetőségét, hogy a nemzeti bíróságok előtt feljelentést tegyen. Először is a francia jogban a feljelentés – azon eseteken kívül, amikor a sértett elegendő bizonyítékkal rendelkezik ahhoz, hogy közvetlenül a büntetőbírósághoz forduljon közvetlen idézéssel – a sértett egyetlen eszköze ahhoz, hogy kártérítést kapjon. Másodszor a francia jogban a feljelentést nem feltétlenül meghatározott személyekkel szemben nyújtják be. Feljelentést ismeretlen tettes ellen is be lehet nyújtani, és a Bizottság a jelen ügyben óvintézkedésként pontosan ezt tette. Harmadszor a Bizottság jogainak védelme érdekében szükséges lehet feljelentést tenni a vizsgálat elején, függetlenül az igazgatási vizsgálat kimenetelétől, amely vizsgálatot ezen intézmény nem tudja befolyásolni, különösen annak időtartamát illetően. A Törvényszék által elfogadott értelmezés gyakorlatilag azzal a következménnyel járna, hogy az OLAF‑ra ruházza a feljelentés tételére vonatkozó jogkört, ami az uniós jogalkotónak sosem állt szándékában.
F. De Esteban Alonso azt állítja, hogy a Törvényszék a 2008. július 8‑iFranchet és Byk kontra Bizottság ítélet (
T‑48/05
,
EU:T:2008:257
)
–
125.
pontjában megállapította, hogy a 2003. március 19‑i feljegyzés belső vizsgálatra vonatkozott. Márpedig a mentességét e feljegyzés alapján vonták vissza, őt magát pedig egy megkeresés végrehajtása keretében beidézték. Következésképpen ezen ítélet és az OLAF saját belső rendelkezései értelmében őt még e feljegyzésnek a francia igazságügyi hatóságok részére történő megküldése előtt tájékoztatni kellett volna a rá vonatkozó tényekről, és meg kellett volna hallgatni azokkal kapcsolatban.
A fegyelmi eljáráshoz kapcsolódó garanciákat szükségszerűen alkalmazni kell, abban az esetben pedig különösen, ha a belső vizsgálat alapján hozott intézkedések nemzeti bírósághoz való forduláshoz vezetnek. Azon kötelezettség, hogy a belső vizsgálati jelentés következtetéseit megvárják, mielőtt bírósághoz fordulnak, valamint az annak lehetővé tételére vonatkozó kötelezettség, hogy az e vizsgálat alá vont személy tájékoztatást kapjon a vele szemben felhozott kifogásokról, az alapjogok védelme szempontjából alapvető eljárási garanciát jelent, és nem fosztja meg a Bizottságot a hatékony bírói jogvédelemhez való jogától. Ennélfogva a megtámadott ítélet 109. pontját nem jellemzi téves jogalkalmazás.
A Bíróság álláspontja
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az 1073/1999 rendelet 9. cikkének (4) bekezdése szerint „[a] belső vizsgálatot követően összeállított jelentéseket és az összes vonatkozó felhasználható dokumentumot az érintett intézménynek, szervnek, hivatalnak vagy ügynökségnek küldik meg”, és hogy „[a]z érintett intézmény, szerv, hivatal vagy ügynökség megteszi a vizsgálat eredményeiből fakadó, különösen a fegyelmi vagy a jogi intézkedéseket, és a[z OLAF] igazgatója számára jelentést küld az intézkedések megtételéről az igazgató által az igazgató jelentésének következtetéseiben megállapított határidőn belül”.
Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy – amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 100. pontjában rámutatott – sem a fent hivatkozott rendelkezés, sem más rendelkezés nem tiltja kifejezetten azt, hogy az érintett intézmény az OLAF vizsgálatának befejezése előtt az igazságügyi hatósághoz forduljon, ha úgy ítéli meg, hogy olyan információkkal vagy adatokkal rendelkezik, amelyek nyomozás megindítását indokolhatják, vagy amelyek az ilyen nyomozás szempontjából hasznos bizonyítéknak minősülhetnek.
Továbbá, amint arra a főtanácsnok az indítványának 59. pontjában rámutatott, ilyen tilalom nem vezethető le az 1073/1999 rendelet 9. cikke (4) bekezdésének szövegéből sem. E rendelkezés csupán azt a kötelezettséget írja elő az érintett intézmény számára, hogy az OLAF belső vizsgálatainak eredményeiből fakadó, többek között jogi intézkedéseket megtegye, és nem célja a Bizottság arra vonatkozó jogkörének korlátozása, hogy az OLAF vizsgálatának befejezését megelőzően büntetőeljárást kezdeményezzen, vagy többek között magánfélként bírósági eljárásban vegyen részt.
Végül sem az a körülmény – még ha bizonyítottnak is vesszük –, hogy a Bizottság az OLAF vizsgálatainak lezárását megelőzően nem indíthatta volna meg a fegyelmi eljárást, sem a személyzeti szabályzat IX. mellékletének 25. cikke, amely úgy rendelkezik, hogy „[h]a a tisztviselővel szemben ugyanazokért a cselekményekért büntetőeljárás indul, a végső határozatot csak az ügyet tárgyaló bíróság végső ítéletének kézbesítése után hozzák meg”, nem érinti azt a kérdést, hogy egy olyan intézmény, mint a Bizottság, az OLAF vizsgálatának befejezését megelőzően feljelentést tehet‑e a nemzeti igazságügyi hatóság előtt. Következésképpen a Törvényszék tévesen vélte úgy, hogy az 1073/1999 rendelet 9. cikke (4) bekezdésének általa elfogadott értelmezése mellett szóló érveket találhat.
A fentiekből következik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy az 1073/1999 rendelet 9. cikkének (4) bekezdése megtiltja, hogy a Bizottság az OLAF végleges jelentésének benyújtását megelőzően magánfélként fellépve feljelentést tegyen valamely nemzeti bíróság előtt.
Mindazonáltal, noha az 1073/1999 rendelet 9. cikkének (4) bekezdése nem korlátozza a Bizottság azon jogát, hogy feljelentést tegyen valamely tisztviselőjével szemben, ezen intézménynek figyelembe kell vennie a tisztviselővel szemben fennálló gondoskodási kötelezettségét. E kötelezettség a személyzeti szabályzat által a közszolgálatot ellátó alkalmazottak és az adminisztrációjuk közötti jogviszonyok tekintetében meghatározott kölcsönös jogok és kötelezettségek egyensúlyát tükrözi. A megfelelő ügyintézés elvével együtt ez magában foglalja többek között azt, hogy a hatóság a tisztviselő helyzetéről való döntéshozatal során tekintettel van a döntését esetlegesen befolyásoló összes körülményre, és így nemcsak a szolgálati érdeket, hanem az érintett tisztviselő érdekeit is figyelembe veszi (1986. október 23‑iSchwiering kontra Számvevőszék ítélet,
321/85
,
EU:C:1986:408
,
18.
pont; 1987. február 4‑iMaurissen kontra Számvevőszék ítélet,
417/85
,
EU:C:1987:61
,
12.
pont).
Akkor, amikor az OLAF vizsgálatot indít, és az még mindig folyamatban van, a Bizottság a gondoskodási kötelezettségére tekintettel csak akkor tehet feljelentést név szerint valamely tisztviselőjével szemben – anélkül, hogy fennállna a veszélye annak, hogy mérlegelési hibát követ el –, ha e vizsgálat eredményei már kellően előre láthatóak ahhoz, hogy előre megállapíthatók legyenek, és ha az említett tisztviselő személyes érintettsége nem tűnik kétségesnek. A jelen ügyben azonban meg kell állapítani, hogy a Bizottsággal szemben nem hozható fel ilyen kifogás, mivel az általa magánfélként tett feljelentés nem F. De Esteban Alonso, hanem ismeretlen tettes ellen irányult.
A fenti megfontolásokból következik, hogy a fellebbezés második jogalapjának is helyt kell adni.
A harmadik jogalapról
A felek érvelése
A harmadik, másodlagosan felhozott fellebbezési jogalapjában a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék nem adhatott volna helyt F. De Esteban Alonso kártérítési keresetének, mivel nem áll fenn kellően közvetlen okozati összefüggés az intézmény magatartása és a hivatkozott kár között.
A 2006. október 4‑iTillack kontra Bizottság ítélet (
T‑193/04
,
EU:T:2006:292
,
70.
pont) szerint az OLAF végleges jelentései csupán ajánlásoknak, illetve véleményeknek minősülnek, amelyek az azok alapján meghozandó intézkedéseket illetően nem kötelezik a nemzeti igazságügyi hatóságot. Kizárólag a nemzeti igazságügyi hatóságok feladata eldönteni, hogy milyen típusú lépéseket kell tenni. Ugyanezen ítélet 122–125. pontjára hivatkozva a Bizottság azt állítja, hogy ezen okból a Törvényszék kimondhatta, hogy a felperes nem bizonyította kellően közvetlen okozati összefüggés fennállását az információknak az OLAF által az 1073/1999 rendelet 10. cikkének (2) bekezdése alapján a nemzeti igazságügyi hatóságok részére történő továbbítása és az állítólagos kár között. Ezen érvelést analógia útján alkalmazni kell a jelen ügyben szóban forgó, a Bizottság által magánfélként ismeretlen tettes ellen tett feljelentésre is.
Ezenkívül sem a 2003. március 19‑i feljegyzés, sem az OLAF végleges jelentése nem nevezte meg F. De Esteban Alonsót, és nem tette lehetővé olyan személyként történő azonosítását sem, aki részt vett a kifogásolt tényállás megvalósításában. Egyébiránt a Bizottság ismeretlen tettes ellen, nem pedig az érdekelttel szemben tett feljelentést. F. De Esteban Alonsót csak azt követően tekintették közvetlenül értintettnek, hogy a nemzeti hatóságok beavatkoztak, és őt konkrétan vizsgálat alá vonták. Az érdekelt által sérelmezett „igazságtalanság, tehetetlenség és frusztráció érzeté[nek]” oka tehát nem a 2003. március 19‑i feljegyzés megküldése volt, ellentétben azzal, amit a megtámadott ítélet 131. pontja megállapít. A Törvényszék ezen ítélet 130. pontjában az érdekelt becsületének és szakmai jóhírnevének sérelmét szintén tévesen tudta be a Bizottság feljelentésének, és nem annak, hogy F. De Esteban Alonsót az igazságügyi hatóságok vizsgálat alá vonták.
F. De Esteban Alonso emlékeztet arra, hogy az ítélkezési gyakorlat már elismerte a valamely alkalmazott bizonytalan és aggodalmat keltő – a Bizottság határozata által indokolatlanul meghosszabbított – helyzetéből eredő nem vagyoni kárt. A Törvényszék 2008. július 8‑iFranchet és Byk kontra Bizottság ítéletében (
T‑48/05
,
EU:T:2008:257
) kimondta, hogy a felperesek bizonyára igazságtalanságot és frusztrációt éreztek, továbbá az OLAF és a Bizottság jogellenes magatartása miatt sérelem érte becsületüket és szakmai jóhírnevüket, következésképpen e nem vagyoni kár megtérítésére kötelezte a Bizottságot. A jelen ügyben a bírósági eljárás kezdeményezéséről való döntés akkor, amikor az OLAF által folytatott belső vizsgálat még mindig nem zárult le, majd az eljárást megszüntető végzéssel szembeni fellebbezés és a felülvizsgálati kérelem előterjesztése, holott a Bizottság nem rendelkezett kellően pontos és releváns információkkal, szükségképpen súlyosan sértette az érdekelt becsületét és szakmai jóhírnevét.
A Bíróság álláspontja
A harmadik fellebbezési jogalap szerint a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor helyt adott a felperes kártérítési keresetének, holott nem áll fenn okozati összefüggés egyrészt a 2003. március 19‑i feljegyzés francia igazságügyi hatóságok részére történő megküldése, és a Bizottság azon döntése, hogy feljelentést tesz ismeretlen tettes ellen, anélkül hogy F. De Esteban Alonsót értesítette volna, másrészt pedig az utóbbi által hivatkozott nem vagyoni kár között.
Igaz ugyan, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 130. pontjában kimondta, hogy az a tény, hogy a Bizottság az OLAF vizsgálatának lezárását megelőzően magánfélként fellépve feljelentést tett a francia igazságügyi hatóságok előtt, sértette F. De Esteban Alonso becsületét és szakmai jóhírnevét, és hogy e kár közvetlenül a Bizottság magatartásából eredt. Ítéletének következő pontjában a Törvényszék megállapította, hogy az a tény, hogy az OLAF a 2003. március 19‑i, az érdekeltet érintő feljegyzést anélkül küldte meg az említett igazságügyi hatóságoknak, hogy az érdekeltet meghallgatta, vagy legalábbis tájékoztatta volna, nem vagyoni kárt okozott neki, amely abból eredt, hogy a vele szemben indított büntetőeljárásra okot adó tényekkel kapcsolatban nem tudott sem védekezni, sem nyilatkozni, és hogy e kár az OLAF jogellenes magatartásából eredt.
Azonban sem F. De Esteban Alonso becsületének és szakmai jóhírnevének sérelme, sem pedig az igazságtalanság, tehetetlenség és frusztráció, amelyet a megtámadott ítélet 131. pontja szerint az érdekelt amiatt érzett, hogy őt nem hallgatták meg, nem az OLAF vagy a Bizottság magatartásának a közvetlen következménye. Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy a 2003. március 19‑i feljegyzés az érdekeltet nem nevezte meg, és nem is tette lehetővé az azonosítását, és a Bizottság által tett feljelentés – azonkívül, hogy az nem ellene, hanem ismeretlen tettes ellen irányult – szintén nem nevezte meg őt. Ezzel szemben F. De Esteban Alonso vizsgálat alá helyezése a francia hatóságok által 2008‑ban, majd az ellene folytatott eljárás volt az, ami a hivatkozott károkat közvetlenül okozta.
Ebből következik, hogy a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy közvetlen okozati összefüggés áll fenn az OLAF és a Bizottság 2003‑ban tanúsított magatartása és az érdekeltet ért nem vagyoni kár között.
Ezért a fellebbezés harmadik jogalapjának szintén helyt kell adni.
A fenti megfontolások összességéből következik, hogy a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni.
A Törvényszékhez benyújtott keresetről
Az Európai Unió Bíróságának alapokmánya 61. cikkének első bekezdése szerint a Bíróság a Törvényszék határozatának hatályon kívül helyezése esetén az ügyet érdemben maga is eldöntheti, amennyiben a per állása megengedi.
A jelen ügyben a Bíróságnak érdemben el kell döntenie a jelen ügyet, amit a per állása megenged.
A fentiekből következik, hogy az OLAF nem követett el jogsértést, amikor úgy határozott, hogy a 2003. március 19‑i feljegyzést megküldi a nemzeti igazságügyi hatóságoknak, és a Bizottság nem sértette meg az 1073/1999 rendelet 9. cikkének (4) bekezdését azzal, hogy 2003. július 10‑én magánfélként fellépve feljelentést tett e hatóságok előtt. Egyébiránt, amint azt a Törvényszék megállapította, a felperes nem bizonyítja a jogilag megkövetelt módon, hogy a Bizottság hibát követett el azzal, hogy a francia büntetőbíróságok előtt fellebbezési, majd felülvizsgálati eljárásban vitatta az eljárást megszüntető végzést.
Következésképpen az Unió felelőssége megállapításának első feltétele, vagyis az intézményeknek felrótt magatartás jogellenessége nem teljesül. A keresetet tehát el kell utasítani anélkül, hogy az Unió felelőssége megállapításának többi feltételét meg kellene vizsgálni.
A költségekről
A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről.
A jelen ügyben figyelembe kell venni azt a tényt, hogy a felperes vizsgálat alá helyezésére az OLAF és a Bizottság által kezdeményezett büntetőeljárásban került sor, amely nyolc évig tartott, és amely az eljárás teljes egészében való megszüntetésével zárult. E körülmények között úgy kell rendelkezni, hogy mindegyik fél maga viseli mind az elsőfokú eljárással, mind pedig a fellebbezési eljárással összefüggésben felmerült saját költségeit.

A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

1)
A Bíróság az Európai Unió Törvényszékének 2019. június 11‑iDe Esteban Alonso kontra Bizottság ítéletét (
T‑138/18
,
EU:T:2019:398
) hatályon kívül helyezi.

2)
A Bíróság a T‑138/18. sz. ügyben benyújtott keresetet elutasítja.

3)
Mindkét fél maga viseli mind az elsőfokú eljárással, mind pedig a fellebbezési eljárással összefüggésben felmerült saját költségeit.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.