CELEX: 62016CJ0564
Apelācija
Eiropas Savienības preču zīme
Regula (EK) Nr. 207/2009
8. panta 5. punkts
76. pants
Iebildumu process
Relatīvi atteikuma pamati
Regula (EK) Nr. 2868/95
19. noteikums
50. noteikuma 1. punkts
Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) agrāku lēmumu, ar kuriem atzīta agrākās preču zīmes reputācija, esamība
Labas pārvaldības princips
Šo lēmumu ņemšana vērā vēlākos iebildumu procesos
Pienākums norādīt pamatojumu
EUIPO apelācijas padomju procesuālie pienākumi

Apelācijas sūdzībā Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (
EUIPO
) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2016. gada 9. septembra spriedumu
Puma
/
EUIPO
–
Gemma Group
(Lecoša kaķu dzimtas dzīvnieka attēls) (T‑159/15, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2016:457
), ar kuru tā atcēlusi
EUIPO
Apelācijas piektās padomes (turpmāk tekstā – “Apelācijas padome”) 2014. gada 19. decembra lēmumu lietā R 1207/2014‑5) attiecībā uz iebildumu procesu starp
Puma SE
un
Gemma Group Srl
(turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
Padomes Regulas (EK) Nr. 207/2009 (2009. gada 26. februāris) par [Eiropas Savienības] preču zīmi (
OV 2009, L 78, 1. lpp.
) 8. panta “Relatīvs atteikuma pamatojums [pamats]” 5. punktā ir noteikts:
“Turklāt, ja 2. punkta nozīmē agrākās preču zīmes īpašnieks iebilst, pieprasīto preču zīmi nereģistrē, ja tā ir identiska vai līdzīga agrākajai preču zīmei un to reģistrē precēm vai pakalpojumiem, kas nav līdzīgi tiem, attiecībā uz kuriem ir reģistrēta agrākā preču zīme, ja attiecībā uz agrāku [Eiropas Savienības] preču zīmi tā ir [Savienībā] pazīstama un attiecībā uz agrāku valsts preču zīmi tā ir pazīstama attiecīgajā dalībvalstī un ja pieteiktās preču zīmes izmantošanā bez pietiekama iemesla varētu netaisnīgi gūt labumu no agrākās preču zīmes atšķirīguma vai atpazīstamības [atšķirtspējas vai reputācijas] vai tai kaitēt.”
Šīs regulas VII sadaļā “Apelācija” ietvertā 63. panta 2. punktā ir paredzēts:
“Izskatot apelāciju, Apelācijas padome tās noteiktā termiņā lūdz puses, cik bieži tas vajadzīgs, iesniegt savus apsvērumus par otras puses vai pašas padomes iesniegtiem materiāliem.”
Minētās regulas 75. pantā ir noteikts:
“Biroja lēmumos norāda to pamatojumu. Lēmumi balstās tikai uz tādiem iemesliem vai pierādījumiem, par ko attiecīgajām pusēm ir bijusi iespēja iesniegt savus apsvērumus.”
Atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 76. pantam:
“1.   Lietas izskatīšanas procesa laikā Birojs izskata faktus pēc savas iniciatīvas, tomēr lietas izskatīšanas procesos, kas attiecas uz relatīvu pamatu reģistrācijas noraidīšanai, Birojs aprobežojas ar faktu, pierādījumu un argumentu [, kā arī prasījumu], ko puses iesniegušas, pārbaudi.
2.   Birojs var neņemt vērā faktus vai pierādījumus, ko attiecīgās puses nav iesniegušas laicīgi.”
Šīs regulas 78. panta 1. punktā ir noteikts:
“Lietas izskatīšanas procesā Birojā pierādījumus sniedz vai iegūst:
a)
uzklausot puses;
b)
lūdzot informāciju;
c)
uzrādot dokumentus un lietiskos pierādījumus;
d)
uzklausot lieciniekus;
e)
no ekspertu atzinumiem;
f)
no rakstveida paziņojumiem, kas apstiprināti ar zvērestu vai ar līdzīgām sekām atbilstoši tās valsts likumiem, kurā paziņojums sastādīts.”
Komisijas Regulas (EK) Nr. 2868/95 (1995. gada 13. decembris), ar ko īsteno Padomes Regulu Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (
OV 1995, L 303, 1. lpp.
), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas Regulu (EK) Nr. 1041/2005 (2005. gada 29. jūnijs) (
OV 2005, L 172, 4. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2868/95”), 19. noteikuma “Iebilduma pamatojums” 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Līdz Biroja noteiktam termiņam [..] Birojs dod iespēju iebilduma iesniedzējai pusei iesniegt faktus, pierādījumus un argumentāciju, kas pamato iebildumu, vai papildināt faktus, pierādījumus vai argumentāciju, kas jau ir iesniegti saskaņā ar 15. noteikuma 3. punktu.
2.   Šā noteikuma 1. punktā minētajā termiņā iebilduma iesniedzēja puse sniedz arī pierādījumus par tās agrākās zīmes vai agrāko tiesību pastāvēšanu, spēkā esamību un aizsardzības apjomu, kā arī pierādījumus par to, ka tai ir tiesības iesniegt iebildumu. Jo īpaši iebilduma iesniedzēja puse iesniedz šādus pierādījumus:
a)
ja iebildums pamatots ar preču zīmi, kas nav [Eiropas Savienības] preču zīme, lai pierādītu, ka tā ir iesniegta reģistrācijai vai reģistrēta, iesniedz šādus dokumentus:
[..]
ii)
ja preču zīme ir reģistrēta, attiecīgās reģistrācijas apliecības kopiju un attiecīgā gadījumā pēdējās atjaunošanas apliecības kopiju, kas norāda, ka preču zīmes aizsardzības laiks pārsniedz 1) punktā noteikto termiņu un visus tā pagarinājumus, vai līdzvērtīgus dokumentus no iestādes, kas preču zīmi ir reģistrējusi;
[..]
c)
ja iebildums pamatots ar preču zīmi, kam ir laba reputācija Regulas [Nr. 207/2009] 8. panta 5. punkta nozīmē, papildus šā punkta a) apakšpunktā minētajiem pierādījumiem pierādījumus par to, ka zīme ir ar labu reputāciju, kā arī pierādījumus vai argumentus, kas pierāda, ka pieteiktās preču zīmes nepamatota lietojuma dēļ tiks gūtas netaisnas priekšrocības vai arī tiks nodarīts kaitējums agrākās preču zīmes atšķirtspējai vai reputācijai;
[..].”
Saskaņā ar Regulas Nr. 2868/95 50. noteikuma 1. punktu:
“Ja vien nav paredzēts citādi, noteikumus attiecībā uz procedūrām departamentā, kas pieņēmis lēmumu, pret kuru ceļ apelāciju, apelācijas procedūrām piemēro
mutatis mutandis
.
[..]
Ja apelācija ir vērsta pret Iebildumu nodaļas lēmumu, Padome, izskatot apelāciju, aprobežojas ar faktiem un pierādījumiem, kas sniegti līdz termiņiem, ko saskaņā ar Regulu un šajā pantā iekļautajiem noteikumiem noteikusi vai precizējusi Iebildumu nodaļa, ja vien Padome neuzskata, ka saskaņā ar [Regulas Nr. 207/2009 76. panta 2. punktu] jāņem vērā papildu vai papildinoši fakti un pierādījumi.”
Tiesvedības priekšvēsture
2013. gada 14. februārī
Gemma Group
iesniedza
EUIPO
Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikumu saskaņā ar Regulu Nr. 207/2009.
Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir šāds grafisks apzīmējums zilā krāsā:
Preces, attiecībā uz kurām pieteikta reģistrācija, ietilpst 7. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un atbilst šādam aprakstam: “mašīnas, kas paredzētas koka apstrādei; iekārtas alumīnija apstrādei; PVC apstrādes iekārtas”.
Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts 2013. gada 8. aprīļa
Bulletin des marques communautaires
[
Kopienas Preču Zīmju Biļetenā
] Nr. 66/2013.
2013. gada 8. jūlijā
Puma
, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 41. pantu, iesniedza iebildumus pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju attiecībā uz visām šī sprieduma 11. punktā minētajām precēm. Iebildumi bija balstīti uz šīs regulas 8. panta 5. punktā paredzēto pamatu.
Iebildumi tika pamatoti tostarp ar šādām agrākām preču zīmēm (turpmāk tekstā – “agrākās preču zīmes”):
–
tālāk attēlotā starptautiskā grafiskā preču zīme – kas 1983. gada 30. septembrī reģistrēta ar numuru 480105, kuras reģistrācija pagarināta līdz 2023. gadam un kura ir spēkā Austrijā, Beniluksa valstīs, Horvātijā, Francijā, Ungārijā, Itālijā, Portugālē, Čehijas Republikā, Rumānijā, Slovākijā un Slovēnijā, – ar kuru apzīmētas preces, kas ietilpst 18., 25. un 28. klasē un attiecībā uz katru no šīm klasēm atbilst šādam aprakstam:
–
18. klase: “pāri plecam liekamās somas un ceļojumu somas, ceļasomas un čemodāni, it īpaši sporta piederumiem un apģērbiem”;
–
25. klase: “apģērbi, zābaki, kurpes un čības”;
–
28. klase: “spēles, rotaļlietas; trenažieri, vingrošanas un sporta aprīkojums (kas neietilpst citās klasēs), tostarp sporta bumbas”:
–
tālāk attēlotā starptautiskā grafiskā preču zīme, kas 1992. gada 17. jūnijā reģistrēta ar numuru 593987, kuras reģistrācija pagarināta līdz 2022. gadam, kura ir spēkā Austrijā, Beniluksa valstīs, Bulgārijā, Kiprā, Horvātijā, Spānijā, Igaunijā, Somijā, Francijā, Grieķijā, Ungārijā, Itālijā, Latvijā, Lietuvā, Polijā, Portugālē, Apvienotajā Karalistē, Čehijas Republikā, Rumānijā, Slovēnijā un Slovākijā un kura tostarp apzīmē preces, kas ietilpst 18., 25. un 28. klasē un attiecībā uz katru no šīm klasēm atbilst šādam aprakstam:
–
18. klase: “preces no ādas un/vai ādas imitācijas (kas ietilpst šajā klasē); rokassomas un somas, kas nav pielāgotas precēm, kurām tās paredzētas, kā arī nelieli ādas izstrādājumi, tostarp maki, kabatas portfeļi, atslēgu maki; rokassomas [..]”;
–
25. klase: “apģērbi, apavi, galvassegas; apavu daļas un sastāvdaļas, zoles, iekšējās zoles un supinatori, papēži, zābaku stulmi [..]”;
–
28. klase: “spēles, rotaļlietas, tostarp miniatūras kurpes un miniatūras bumbas (kā rotaļlietas); fizisko treniņu, vingrošanas un sporta ierīces un rīki (kas ietilpst šajā klasē); [..]”:
Lai pamatotu savus iebildumus, kas balstīti uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punktu,
Puma
atsaucās uz agrāko preču zīmju reputāciju attiecībā uz visām šī sprieduma 14. punktā minētajām precēm visās dalībvalstīs.
2014. gada 10. martā
EUIPO
Iebildumu nodaļa (turpmāk tekstā – “Iebildumu nodaļa”) iebildumus noraidīja pilnībā. Vispirms atzīstot zināmu līdzības pakāpi starp konfliktējošiem apzīmējumiem, attiecībā uz agrākās preču zīmes Nr. 593987 reputāciju tā secināja, ka procesuālās ekonomijas apsvērumu dēļ tai nav jāizskata pierādījumi, ko
Puma
iesniegusi, lai apliecinātu tās plašo izmantošanu un reputāciju, un ka iebildumu vērtējums ir jāveic, balstoties uz pieņēmumu, ka minētajai agrākajai preču zīmei piemīt “paaugstināta atšķirtspēja”. Balstoties uz šo premisu, tā tomēr secināja, ka konkrētā sabiedrības daļa, ņemot vērā ar konkrētajām preču zīmēm aptverto preču atšķirības, nesaskatīs Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punktā prasīto saikni starp šīm preču zīmēm.
2014. gada 7. maijā
Puma
saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pantu iesniedza
EUIPO
apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas lēmumu.
Ar apstrīdēto lēmumu Apelācijas padome noraidīja apelācijas sūdzību. Pirmkārt, tā uzskatīja, ka agrākajām preču zīmēm un reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei piemīt noteikta vizuālās līdzības pakāpe un tās pauž vienu un to pašu jēdzienu “lecošs kaķu dzimtas dzīvnieks, kas atgādina pumu”. Otrkārt, Apelācijas padome
Puma
argumentu, saskaņā ar kuru Iebildumu nodaļa bija apstiprinājusi agrāko preču zīmju reputācijas pastāvēšanu, tomēr noraidīja, pamatojoties uz to, ka Iebildumu nodaļa procesuālās ekonomijas apsvērumu dēļ faktiski apgalvoja tikai, ka izskatāmajā lietā nav jāizvērtē
Puma
iesniegtie pierādījumi par reputāciju, un ka vērtējums ir ticis veikts, balstoties uz pieņēmumu, ka agrākajai preču zīmei Nr. 593987 piemīt “paaugstināta atšķirtspēja”. Turpinājumā Apelācijas padome izvērtēja un noraidīja pierādījumus par agrāko preču zīmju reputāciju attiecībā uz šī sprieduma 14. punktā norādītajām precēm. Treškārt, Apelācijas padome uzskatīja, ka, pat ja tiktu pieņemts, ka agrāko preču zīmju reputācija ir jāuzskata par pierādītu, uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punktu balstītie iebildumi ir jānoraida, jo nav izpildīti arī pārējie nosacījumi, proti, par netaisnīgi gūta labuma no agrāko preču zīmju atšķirtspējas vai reputācijas esamību vai tām nodarītā kaitējuma esamību.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 1. aprīlī,
Puma
cēla prasību, lūdzot atcelt apstrīdēto lēmumu. Savas prasības pamatojumam
Puma
būtībā izvirzīja trīs pamatus saistībā ar, pirmkārt, tiesiskās noteiktības un labas pārvaldības principu pārkāpumu, ciktāl Apelācijas padome noraidīja pierādījumus attiecībā uz agrāko preču zīmju reputāciju un secināja, ka to reputācija nebija pierādīta, otrkārt, Regulas Nr. 207/2009 75. un 76. panta pārkāpumu, jo Apelācijas padome esot izvērtējusi pierādījumus attiecībā uz agrāko preču zīmju reputāciju, lai arī Iebildumu nodaļa šādu vērtējumu nebija veikusi, un, treškārt, minētās regulas 8. panta 5. punkta pārkāpumu.
Konkrētāk, attiecībā uz pirmo prasības pamatu
Puma
būtībā norādīja, ka Apelācijas padome, noraidot tās iesniegtos pierādījumus par agrāko preču zīmju reputāciju un neievērojot savu lēmumpieņemšanas praksi attiecībā uz šo agrāko preču zīmju reputāciju, ir pārkāpusi tiesiskās noteiktības un labas pārvaldības principus.
Tostarp saistībā ar
Puma
argumentu par to, ka Apelācijas padome neesot sniegusi pamatojumu attiecībā uz iemesliem, kādēļ šādi nav tikusi ievērota tās lēmumpieņemšanas prakse, Vispārējā tiesa atgādināja tiesību uz labu pārvaldību saturu un precizēja, ka citu pienākumu starpā tās nozīmē iestādes pienākumu pamatot savus lēmumus.
Tāpat tā norādīja, ka atbilstoši Tiesas judikatūrai, ievērojot vienlīdzīgas attieksmes un labas pārvaldības principus,
EUIPO
ir jāņem vērā lēmumi, kas jau pieņemti par līdzīgiem pieteikumiem, un īpaši uzmanīgi jāizskata jautājums par to, vai ir vai nav jālemj tādā pašā veidā, un ka šo principu ievērošana tomēr ir jāsaskaņo ar tiesiskuma ievērošanu.
Turpinājumā, pārsūdzētā sprieduma 30. punktā, Vispārējā tiesa norādīja, ka trijos 2010. gada 20. augusta, 2010. gada 30. augusta un 2011. gada 30. maija lēmumos (turpmāk tekstā – “trīs agrākie lēmumi”)
EUIPO
bija secinājis, ka agrākajām preču zīmēm piemīt reputācija un ka sabiedrībai tās ir plaši zināmas. Šajā pašā punktā Vispārējā tiesa aprakstīja šo lēmumu būtisko saturu, kā arī pierādījumus, ko
Puma
bija iesniegusi procesos, kuru noslēgumā šie lēmumi tikuši pieņemti. Pārsūdzētā sprieduma 31. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka minētie lēmumi, uz kuriem tomēr pamatoti atsaucās
Puma
procesā Apelācijas padomē, netika ne izvērtēti, ne pat pieminēti apstrīdētajā lēmumā, jo Apelācijas padome vienīgi atgādināja, ka
EUIPO
nav saistoša tā agrākā lēmumpieņemšanas prakse.
Tādējādi Vispārējā tiesa uzskatīja, pirmkārt, ka trīs agrākajos lēmumos, kurus apstiprina vairāki
Puma
uzrādītie valsts biroju pieņemtie lēmumi,
EUIPO
bija konstatējis agrāko preču zīmju reputāciju un, otrkārt, ka šāds konstatējums ir faktu konstatējums, kas nav atkarīgs no reģistrācijai pieteiktās preču zīmes.
Līdz ar to Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 34. punktā secināja:
“[..] Ņemot vērā [..] judikatūru, saskaņā ar kuru
EUIPO
ir jāņem vērā jau attiecībā uz līdzīgiem pieteikumiem pieņemtie lēmumi un ar īpašu uzmanību jānoskaidro, vai ir vai nav jālemj tāpat, un ņemot vērā tā pienākumu norādīt pamatojumu, Apelācijas padome nevarēja novirzīties no
EUIPO
lēmumpieņemšanas prakses, nesniedzot nekādu paskaidrojumu attiecībā uz iemesliem, kuru dēļ tā uzskatīja, ka šajos lēmumos attiecībā uz agrāko preču zīmju reputāciju izdarītajiem faktu konstatējumiem nav vai vairs nav nozīmes. Proti, Apelācijas padome nekādi nekonstatē šīs reputācijas samazināšanos kopš iepriekš minētajiem nesenajiem lēmumiem, ne iespējamu šīs lēmumpieņemšanas prakses prettiesiskumu.”
Šajā ziņā Vispārējā tiesa noraidīja
EUIPO
argumentu, ka šie lēmumi nebija jāņem vērā, jo nevienam no tiem nebija pievienoti attiecīgo procesu ietvaros iesniegtie pierādījumi par agrāko preču zīmju reputāciju. Vispārējā tiesa paskaidroja, ka Apelācijas padomei, izskatot apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas lēmumu, saskaņā ar Regulas Nr. 2868/95 50. noteikuma 1. punkta trešo daļu ir rīcības brīvība izlemt, vai tai būtu vai nebūtu jāņem vērā papildu vai papildinoši fakti un pierādījumi, kas netika iesniegti Iebildumu nodaļas noteiktajos vai precizētajos termiņos.
Ņemot vērā konkrētās lietas apstākļus, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 37. punktā precizēja:
“[..] Ņemot vērā tās neseno agrāko lēmumpieņemšanas praksi, ko apstiprinājuši samērā daudzi valsts lēmumi un Vispārējās tiesas spriedums, Apelācijas padomei saskaņā ar labas pārvaldības principu [..], [ir] bijis jāprasa prasītājai iesniegt papildinošus pierādījumus par agrāko preču zīmju reputāciju, kaut vai tikai, lai tos noraidītu, kā arī tai to ļāva Regulas Nr. 2868/95 50. noteikuma 1. punkta trešā daļa, vai arī ir bijuši jānorāda iemesli, kuru dēļ tā uzskatīja, ka šajos agrākajos lēmumos izdarītie konstatējumi attiecībā uz agrāko preču zīmju reputāciju šajā lietā bija noraidāmi. Tas bija vēl jo vairāk nepieciešami tāpēc, ka dažos no šiem lēmumiem bija detalizēti norādīti pierādījumi, kas pamato to vērtējumu attiecībā uz agrāko preču zīmju reputāciju, kam arī [ir] bijis jāvērš uzmanība uz to pastāvēšanu.”
Līdz ar to Vispārējā tiesa secināja, ka
EUIPO
ir pārkāpis labas pārvaldības principu, tostarp savu pienākumu pamatot savus lēmumus.
Visbeidzot Vispārējā tiesa secināja, ka, tā kā agrāko preču zīmju reputācijas intensitāte bija jāņem vērā, veicot visaptverošu vērtējumu par kaitējuma esamību Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punkta izpratnē, par ko Apelācijas padome apstrīdētajā lēmumā lēma pilnības labad, šīs Apelācijas padomes pieļautajai kļūdai tiesību piemērošanā var būt izšķiroša ietekme uz iebildumu procesa iznākumu, jo Apelācijas padome nav veikusi agrāko preču zīmju reputācijas pilnīgu vērtējumu, tādējādi liedzot Vispārējai tiesai iespēju lemt par apgalvojumu par šī paša 8. panta 5. punkta pārkāpumu.
Tādēļ pārsūdzētā sprieduma 44. punktā Vispārējā tiesa apmierināja pirmo
Puma
prasības pamatu un, neizvērtējot pārējos prasības pamatus, atcēla apstrīdēto lēmumu, ciktāl ar to Apelācijas padome bija noraidījusi šīs sabiedrības iesniegtos iebildumus.
Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas tiesvedībā
EUIPO
prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu un
–
piespriest
Puma
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Puma
prasījumi Tiesai ir šādi:
–
noraidīt apelācijas sūdzību un
–
piespriest
EUIPO
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumam
EUIPO
izvirza divus pamatus, kas saistīti, pirmkārt, ar Regulas Nr. 207/2009 76. panta 1. punkta un labas pārvaldības principa, tos aplūkojot kopsakarā ar Regulas Nr. 2868/95 19. noteikuma 2. punkta c) apakšpunktu un Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punktu, pārkāpumu un, otrkārt, Regulas Nr. 2868/95 50. noteikuma 1. punkta un Regulas Nr. 207/2009 76. panta 2. punkta pārkāpumu.
Lietas dalībnieku argumenti
Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu
Pirmais
EUIPO
izvirzītais pamats ir iedalāms trīs daļās.
Pirmā apelācijas sūdzības pamata pirmās daļas ietvaros
EUIPO
pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pārkāpusi Regulas Nr. 207/2009 76. panta 1. punktu un labas pārvaldības principu. Proti, ar konstatējumu, ka
Puma
savu iebildumu atbalstam “pamatoti atsaucās” uz trīs agrākajiem lēmumiem, Vispārējā tiesa netieši, taču noteikti esot atzinusi, ka vispārīga un nekonkrēta atsauce uz minētajos lēmumos izdarītajiem konstatējumiem, kā arī uz pierādījumiem, ko
Puma
bija iesniegusi šajos agrākajos procesos, kuros bija iesaistīti atšķirīgi procesa dalībnieki, ir uzskatāma par pienācīgu reputācijas pierādījumu Regulas Nr. 2868/95 19. noteikuma 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē.
EUIPO
precizē, ka reputācija ir nevis fakts, kas radītu
erga omnes
sekas, bet gan konstatējums, kas attiecināms tikai uz konkrētā procesa dalībniekiem un izdarāms tikai minētā procesa mērķiem, un ka agrāki
EUIPO
lēmumi, kuros konstatēta kādas preču zīmes reputācija, paši par sevi nevar veidot reputācijas pierādījumu vēlākos procesos. Pretēji Vispārējās tiesas secinājumam atsauce uz šādiem lēmumiem tātad varot tikt interpretēta tikai kā vispārīga un nekonkrēta atsauce uz dokumentiem, kas iesniegti agrākos procesos
EUIPO
, un šāda atsauce nevarot tikt atzīta par pienācīgu reputācijas pierādījumu – pretējā gadījumā tiktu apdraudēts Regulas Nr. 207/2009 76. panta 1. punktā paredzētais
EUIPO
neitralitātes pienākums
inter partes
procesos, kā arī labas pārvaldības princips. Proti, ja iebildumu iesniedzējs nav precīzi identificējis pierādījumus, uz kuriem tas vēlas pamatoties,
EUIPO
nevarot garantēt procesa dalībniekam, kas lūdz apzīmējumu reģistrēt kā preču zīmi, garantēt tiesības uz aizstāvību.
Turklāt ar Vispārējās tiesas konstatējumu esot pārkāpti sacīkstes princips un pušu procesuālo tiesību vienlīdzības
inter partes
procesos princips, jo tieši iebildumu iesniedzējam, nevis
EUIPO
ir jānodrošina preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējam iespēja izvērtēt un attiecīga gadījumā apstrīdēt faktisko bāzi, uz kuras pamata tikuši pieņemti agrāki lēmumi. Turklāt
EUIPO
precizē, ka konkrētajā gadījumā tā nespēja identificēt atbilstošus dokumentus nav “fiziska”, bet gan ir drīzāk saistīta ar apstākli, ka, tā kā nav sniegta konkrēta atsauce uz pierādījumiem, uz kuriem
Puma
gribētu balstīties, tas būtu spiests aktīvi meklēt dokumentus, kuriem ir nozīme saistībā ar reputācijas pierādīšanu. Tātad
Puma
arguments, kurš pirmo reizi izvirzīts tiesvedībā Tiesā un saskaņā ar kuru visi dokumenti, kas iesniegti agrākos procesos, katrā ziņā ir pieejami tiešsaistē, esot ne tikai nepareizs, bet tam turklāt neesot nozīmes, pat ja tas būtu jāatzīst par pieņemamu.
Pamatojoties uz šo pirmo kļūdu tiesību piemērošanā, Vispārējā tiesa esot acīmredzami kļūdaini izpratusi apstrīdētā lēmuma tekstu, uzskatīdama, ka agrākie lēmumi nebija “pat pieminēti” apstrīdētajā lēmumā, lai gan tie esot minēti
Puma
argumentu kopsavilkumā un Apelācijas padome tos esot tieši pārbaudījusi saistībā ar to juridiski saistošā rakstura neesamību, kā arī Apelācijas padomes pilnības labad sniegtās argumentācijas kontekstā.
Pirmā apelācijas sūdzības pamata otrās daļas ietvaros
EUIPO
apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, norādot, ka Apelācijas padomei saskaņā ar labas pārvaldības principu, kā Tiesa to interpretējusi 2011. gada 10. marta spriedumā Agencja Wydawnicza Technopol/ITSB (
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
), bija jāpaskaidro iemesls, kura dēļ tā nav ņēmusi vērā konstatējumus, kurus trīs agrākajos lēmumos
EUIPO
bija izdarījis par agrāko preču zīmju reputāciju. Tas uzskata, ka šis Vispārējās tiesas konstatējums ir balstīts uz divām kļūdainām premisām, no kurām pirmā premisa ietver atzinumu par pamatotu atsaukšanos uz šiem agrākajiem lēmumiem, lai gan tas tā neesot bijis, kā par to liecinot pirmā apelācijas sūdzības pamata pirmās daļas ietvaros izvirzītie argumenti.
Otrā kļūdainā premisa esot Vispārējās tiesas atzinums par to, ka pastāv
EUIPO
“lēmumpieņemšanas prakse”, kurā konstatēta agrāko preču zīmju reputācija, jo ar šādu atzinumu neesot ievērots “reputācijas” jēdziens un Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punktā paredzētā reģistrācijas atteikuma pamata relatīvs raksturs, kā arī šīs regulas 76. panta 1. punktā paredzētā procesa sacīkstes raksturs.
Proti, pat ja – kā tas ir konkrētajā gadījumā – iebildumu iesniedzējs atsaucas uz preču zīmēm, kuru reputāciju iepriekš ir atzinis
EUIPO
, iebildumu iesniedzējam joprojām esot pienākums apstrīdēt vēlākus preču zīmju reģistrācijas pieteikumus atsevišķi, katrā konkrētā gadījumā pierādot preču zīmju, uz kurām tas atsaucas, reputāciju. Agrākas preču zīmes reputācija esot atkarīga ne tikai no pierādījumiem, ko iesniedzis minētās preču zīmes īpašnieks, bet arī no otrā procesa dalībnieka izvirzītajiem pretargumentiem.
Līdz ar to konstatējums par reputāciju nevarot tikt uzskatīts par parastu faktu konstatējumu, kas pēc būtības esot statisks, kā to kļūdaini secinājusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 33. punktā. Tieši pretēji, lai gan šāds konstatējums, strikti runājot, neesot atkarīgs no reģistrācijai pieteiktās preču zīmes, tas esot pakārtots sacīkstes principa piemērošanai katrā individuālajā iebildumu procesā. Konkrētajā gadījumā Vispārējās tiesas vērtējums, saskaņā ar kuru trīs agrākie lēmumi veido “lēmumpieņemšanas praksi”, esot licis atzīt “reputācijas prezumpcijas” esamību, un tas esot pretrunā Regulas Nr. 207/2009 76. panta 1. punktam, to aplūkojot kopsakarā ar šīs regulas 8. panta 5. punktu.
Šis trīs agrāko lēmumu vērtības nepareizais novērtējums esot licis Vispārējai tiesai izdarīt citas kļūdas tiesību piemērošanā. Proti, Vispārējā tiesa esot kļūdaini norādījusi, ka Apelācijas padomei ir bijuši jānorāda iemesli, kuru dēļ tā uzskatīja, ka trīs agrākajos lēmumos izdarītie konstatējumi attiecībā uz agrāko preču zīmju reputāciju bija noraidāmi, tādējādi piemērojot judikatūru, kas izriet no 2011. gada 10. marta sprieduma Agencja Wydawnicza Technopol/ITSB (
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
). Taču minētajai judikatūrai esot nozīme tikai attiecībā uz
ex parte
procesiem, kas attiecas uz reģistrācijas pieteikuma noraidīšanu absolūtu pamatu dēļ.
Katrā ziņā, pat ja šī judikatūra būtu piemērojama
inter partes
procesiem, tas tā būtu tikai attiecībā uz jautājumiem, kas izvirzāmi sabiedriskās kārtības apsvērumu dēļ, jautājumiem, kurus
EUIPO
ir identificējis kā vispārzināmus faktus, vai tad, ja faktiska situācija, kas jau konstatēta konkrētā procesā, ir atzīta par salīdzināmu ar faktisku situāciju, kas konstatēta agrākā procesā. Turpretim attiecībā uz specifiskiem faktiem, uz kuriem veikta atsaukšanās agrākos procesos, vai pierādījumu vērtējumiem, kas veikti šādos procesos, minētā judikatūra nevarot tikt piemērota, lai izdarītu kādā vēlākā procesā faktu konstatējumu.
Pirmā apelācijas sūdzības pamata trešās daļas ietvaros
EUIPO
būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa nevarēja, nepārkāpjot Regulas Nr. 207/2009 76. panta 1. punktu un labas pārvaldības principu, secināt, kā tā to izdarījusi pārsūdzētā sprieduma 37. punktā, ka Apelācijas padomei pēc savas ierosmes ir bijusi jāaicina
Puma
iesniegt papildinošus pierādījumus par reputāciju, uz kuru tā pretendēja.
Puma
apstrīd visas trīs
EUIPO
pirmā pamata daļas.
Puma
tostarp norāda, ka Vispārējā tiesa, konstatējot, ka
Puma
“pamatoti atsaucās” uz trīs agrākajiem lēmumiem, pildot savu pienākumu saskaņā ar Regulas Nr. 2868/95 19. noteikuma 2. punkta c) apakšpunktu pierādīt agrāko preču zīmju reputāciju, ir pareizi piemērojusi labas pārvaldības principu. Proti, esot grūti pieņemt, ka atsaukšanās uz šiem trim agrākajiem lēmumiem būtu uzskatāma par vienkāršu vispārīgu atsauci uz dokumentāciju, kas iesniegta agrākos procesos, lai gan runa esot par administratīvas iestādes pieņemtiem galīgiem lēmumiem, ar kuriem esot atzīta paziņojumā par iebildumu konkrēti identificētu preču zīmju reputācija, kuri esot publicēti un viegli pieejami
EUIPO
tīmekļvietnē un izvilkumi no kuriem procesa valodā esot kopsavilkuma veidā iekļauti minētajā paziņojumā par iebildumiem. Šādi lēmumi tātad paši par sevi veidojot neaizstājamus un izšķirošus pierādījumus par agrāko preču zīmju reputāciju. Turklāt reputācija esot objektīvs fakts, kuram esot
erga omnes
iedarbība, un, ja vienīgais apstāklis, kas varētu to ietekmēt, ir pagājušais laiks,
EUIPO
šajā ziņā neesot veikusi nekādu analīzi.
Attiecībā uz
EUIPO
pirmā pamata otro daļu
Puma
norāda, ka tas, ka Vispārējā tiesa trīs agrākos lēmumus ir kvalificējusi kā “lēmumpieņemšanas praksi”, neesot pretrunā nedz konkrētā procesa sacīkstes raksturam, nedz “reputācijas” jēdzienam, jo neviena Savienības tiesību norma neļaujot
EUIPO
novirzīties vai ignorēt vienlīdzīgas attieksmes un labas pārvaldības principus, kas tam liek ņemt vērā trīs agrākos lēmumus un ar īpašu uzmanību noskaidrot, vai ir vai nav jālemj tāpat, vai vismaz pēc savas ierosmes lūgt
Puma
iesniegt papildinošus pierādījumus par agrāko preču zīmju reputāciju.
Attiecībā uz
EUIPO
pirmā pamata trešo daļu
Puma
apstrīd
EUIPO
argumentus, būtībā apgalvodama, ka pārsūdzētā sprieduma 37. punktā Vispārējās tiesas norādītie procesuālie pienākumi nekādi neapdraudot
EUIPO
pozīciju
inter partes
procesos.
Par otro apelācijas sūdzības pamatu
Ar otro apelācijas sūdzības pamatu
EUIPO
apgalvo, ka, pārsūdzētā sprieduma 37. punktā konstatējot, ka Apelācijas padomei ir bijusi jālūdz
Puma
iesniegt papildinošus pierādījumus par agrāko preču zīmju reputāciju, kā tam to ļauj Regulas Nr. 2868/95 50. noteikuma 1. punkta trešā daļa, Vispārējā tiesa netieši ir pārkāpusi Regulas Nr. 207/2009 76. panta 2. punktu. Proti, no šīs tiesību normas teksta, konteksta un mērķa skaidri izrietot, ka tā ir piemērojama tikai faktiem un pierādījumiem, ko procesa dalībnieki iesnieguši pēc savas iniciatīvas. Tāpat tā nevarot tikt piemērota pēc analoģijas tādai situācijai kā konkrētajā gadījumā aplūkotā, ņemot vērā, ka pastāvot specifiskais juridiskais pamats šā veida lūgumiem, konkrēti, Regulas Nr. 207/2009 78. panta 1. punkta c) apakšpunkts. Tādējādi,
EUIPO
ieskatā, neviena no šīm tiesību normām nevar tikt izmantota kā līdzeklis, lai apietu
EUIPO
neitralitātes pienākumu un tā pamatā esošu pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu.
Puma
nepiekrīt viedoklim, ka pārsūdzētā sprieduma 37. punktā Vispārējās tiesas sniegtais vērtējums ir prettiesisks.
Tiesas vērtējums
Par pirmā apelācijas sūdzības pamata pirmo un otro daļu
Ar pirmā apelācijas sūdzības pamata pirmajām divām daļām, kas būtu jāaplūko kopā,
EUIPO
apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu par pirmo atcelšanas pamatu, ko tiesvedībā minētajā tiesā bija izvirzījusi
Puma
un kas attiecas uz tiesiskās noteiktības un labas pārvaldības principu pārkāpumu, ciktāl Apelācijas padome bija noraidījusi pierādījumus par agrāko preču zīmju reputāciju un secinājusi, ka Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punkta piemērošanas mērķiem to reputācija nav pierādīta.
Konkrētāk,
EUIPO
būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Regulas Nr. 207/2009 76. panta 1. punktu un labas pārvaldības principu, tos aplūkojot kopsakarā ar Regulas Nr. 2868/95 19. noteikuma 2. punkta c) apakšpunktu un Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punktu, uzskatot, ka, pirmkārt,
Puma
“pamatoti atsaucās” uz trīs agrākajiem
EUIPO
lēmumiem procesā Iebildumu nodaļā un, otrkārt, ka Apelācijas padomei saskaņā ar labas pārvaldības un vienlīdzīgas attieksmes principiem, kā tie ir interpretēti judikatūrā, kas izriet no 2011. gada 10. marta sprieduma Agencja Wydawnicza Technopol/ITSB (
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
), ir bijuši jāņem vērā šie lēmumi, īpaši uzmanīgi izskatot jautājumu par to, vai ir vai nav jālemj tādā pašā veidā, vai ir vai nav jālemj tāpat, un ka tā nevarēja novirzīties no
EUIPO
lēmumpieņemšanas prakses, nesniedzot nekādu paskaidrojumu attiecībā uz iemesliem, kuru dēļ tā uzskatīja, ka šajos lēmumos attiecībā uz agrāko preču zīmju reputāciju izdarītajiem faktu konstatējumiem nav vai vairs nav nozīmes.
Šajā ziņā no Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punkta formulējuma izriet, ka šīs tiesību normas piemērošana ir pakļauta kumulatīvajiem nosacījumiem, kas attiecas, pirmkārt, uz konfliktējošo preču zīmju identiskumu vai līdzību, otrkārt, uz agrākās preču zīmes, uz kuru balstās iebildumi, reputācijas esamību un, treškārt, uz risku, ka reģistrācijai pieteiktās preču zīmes nepamatotas izmantošanas dēļ netaisnīgi tiks gūts labums no agrākās preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas vai tām tiks nodarīts kaitējums (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2015. gada 17. septembris, Arnoldo Mondadori Editore/ITSB,
C‑548/14 P
, nav publicēts,
EU:C:2015:624
,
54.
punkts).
Runājot konkrētāk par otro nosacījumu, kas attiecas uz preču zīmes reputācijas esamību un kas ir vienīgais strīda priekšmets konkrētajā gadījumā, no Tiesas judikatūras izriet, ka preču zīmei ir reputācija Savienības tiesību izpratnē tad, ja to pazīst būtiska daļa no konkrētās sabiedrības daļas, uz kuru attiecas ar to aptvertās preces vai pakalpojumi, būtiskā Eiropas Savienības teritorijas daļā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 3. septembris, Iron & Smith,
C‑125/14
,
EU:C:2015:539
,
17.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Reputācijas esamība ir jāizvērtē, ņemot vērā visus faktorus, kuriem ir nozīme konkrētā lietā, proti, tostarp preču zīmes tirgus daļu, tās izmantošanas intensitāti, ģeogrāfisko izplatību un izmantošanas ilgumu, kā arī uzņēmuma preču zīmes veicināšanā ieguldīto līdzekļu apmēru (spriedums, 1999. gada 14. septembris, General Motors,
C‑375/97
,
EU:C:1999:408
,
27.
punkts).
Lai gan jautājums, vai agrākās preču zīmes ir ieguvušas reputāciju Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punkta izpratnē, ir konstatējums, kas ietilpst Vispārējās tiesas veiktā faktu vērtējuma jomā, kurš nevar būt apelācijas sūdzības priekšmets, izņemot minētajai tiesai iesniegto faktu un pierādījumu sagrozīšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, Hesse/ITSB,
C‑50/15 P
,
EU:C:2016:34
,
29.
punkts), jautājums par to, vai reputācijas apliecināšanai iesniegtie pierādījumi ir tikuši iegūti pienācīgi un vai ir ievēroti vispārējie tiesību principi, kā arī procesuālie noteikumi, kas piemērojami saistībā ar pierādīšanas pienākumu un pierādījumu iegūšanu, ir tiesību jautājums, kas var tikt iesniegt pārbaudei Tiesā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 10. maijs, Rubinstein un L’Oréal/ITSB,
C‑100/11 P
,
EU:C:2012:285
,
74.
punkts).
Saistībā ar pierādīšanas pienākumu un pierādījumu iegūšanu gadījumā, ja kādas preču zīmes īpašnieks vēlas atsaukties uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punktā paredzēto reģistrācijas atteikuma pamatu, Regulas Nr. 2868/95 19. noteikuma 1. punktā un 2. punkta c) apakšpunktā ir paredzēts, ka
EUIPO
dod iebilduma iesniedzējam iespēju iesniegt faktus, pierādījumus un argumentāciju, kas pamato tā iebildumus, tostarp pierādījumus par to, ka agrākajai preču zīmei ir reputācija, vai papildināt jau iesniegtos faktus, pierādījumus un argumentāciju. Tā kā Regulās Nr. 207/2009 un Nr. 2868/95 nav uzskaitīti pierādīšanas līdzekļi, kurus iebildumu iesniedzējs var izmantot, lai pierādītu agrākās preču zīmes reputācijas esamību, viņš principā var brīvi izvēlēties to pierādījumu formu, kurus viņš uzskata par lietderīgu iesniegt
EUIPO
saistībā ar iebildumiem, kas balstīti uz agrākam tiesībām, un
EUIPO
ir pienākums vērtēt iebildumu iesniedzēja iesniegtos pierādījumus un tas nevar no paša sākuma noraidīt kādu pierādījumu veidu tā formas dēļ (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 19. aprīlis, EUIPO/Group,
C‑478/16 P
, nav publicēts,
EU:C:2018:268
,
56.
–
59.
punkts).
Turklāt Regulas Nr. 207/2009 76. panta 1. punktā ir noteikts, ka lietas izskatīšanas procesa laikā
EUIPO
principā izskata faktus pēc savas iniciatīvas. Tomēr šajā pašā tiesību normā ir paredzēts, ka lietas izskatīšanas procesos, kas attiecas uz relatīviem reģistrācijas atteikuma pamatiem, tādiem kā šīs regulas 8. panta 5. punktā paredzētais pamats, pārbaude attiecas tikai uz faktiem, pierādījumiem un argumentiem, kā arī prasījumiem, ko iesnieguši procesa dalībnieki.
Turklāt saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru
EUIPO
sava kompetence ir jāīsteno atbilstoši vispārējiem Savienības tiesību principiem, tostarp vienlīdzīgas attieksmes principam un labas pārvaldības principam (spriedums, 2011. gada 10. marts, Agencja Wydawnicza Technopol/ITSB,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
,
73.
punkts, un rīkojums, 2013. gada 11. aprīlis, Asa/ITSB,
C‑354/12 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:238
,
41.
punkts).
Tiesa ir precizējusi, ka
EUIPO
saskaņā ar šiem principiem ir jāņem vērā lēmumi, ko tas jau pieņēmis par līdzīgiem pieteikumiem, un īpaši uzmanīgi jāizskata jautājums par to, vai ir vai nav jālemj tādā pašā veidā, un – kā to pārsūdzētā sprieduma 20. punktā atgādinājusi Vispārējā tiesa – ka šo principu piemērošana ir jāsaskaņo ar tiesiskuma principa ievērošanu, kas nozīmē, ka ikviena reģistrācijas pieteikuma izskatīšanai ir jābūt stingrai un pilnīgai un tā jāveic katrā konkrētajā gadījumā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 10. marts, Agencja Wydawnicza Technopol/ITSB,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
,
74.
,
75.
un
77.
punkts, un 2014. gada 17. jūlijs, Reber Holding/ITSB,
C‑141/13 P
, nav publicēts,
EU:C:2014:2089
,
45.
punkts, kā arī rīkojumu, 2016. gada 14. aprīlis, KS Sports/EUIPO,
C‑480/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:266
,
37.
punkts).
Šajā kontekstā no paša sākuma ir jānoraida
EUIPO
arguments, ka Vispārējā tiesa, uzskatīdama, ka iepriekšējā punktā minētie principi, kas izriet no 2011. gada 10. marta sprieduma Agencja Wydawnicza Technopol/ITSB (
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
), ir piemērojami procesiem, kuri ir balstīti uz relatīvu atteikuma pamatu, tādu kā Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punktā minētais, esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Proti, lai gan ir taisnība, ka šos principus Tiesa ir izstrādājusi lietā, kas attiecās uz absolūtu atteikuma pamatu, proti, Padomes Regulas (EK) Nr. 40/94 (1993. gada 20. decembris) par Kopienas preču zīmi (
OV 1994, L 11, 1. lpp.
) 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzēto pamatu, vēlāk Tiesa skaidri nosprieda, ka tie ir piemērojami arī saistībā ar iebildumu procesiem, kas balstīti uz relatīvu atteikuma pamatu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 17. jūlijs, Reber Holding/ITSB,
C‑141/13 P
, nav publicēts,
EU:C:2014:2089
,
46.
punkts; rīkojumus, 2013. gada 11. aprīlis, Asa/ITSB,
C‑354/12 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:238
,
42.
punkts; 2015. gada 15. oktobris, Cantina Broglie 1/ITSB,
C‑33/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2015:705
,
49.
punkts; 2015. gada 15. oktobris, Cantina Broglie 1/ITSB,
C‑34/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2015:704
,
49.
punkts, un 2016. gada 14. aprīlis, KS Sports/EUIPO,
C‑480/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:266
,
37.
punkts).
Tāpat Tiesa jau ir skaidrojusi, kā Vispārējā tiesa to norādījusi pārsūdzētā sprieduma 18. un 19. punktā, ka tostarp atbilstoši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 2. punktam tiesības uz labu pārvaldību ietver iestādes pienākumu pamatot savus lēmumus. Šim pienākumam, kas izriet arī no Regulas Nr. 207/2009 75. panta, ir divkāršais mērķis – pirmkārt, ļaut ieinteresētajām personām uzzināt pieņemtā pasākuma pamatojumu, lai aizstāvētu savas tiesības, un, otrkārt, ļaut Savienības tiesai veikt savu attiecīgā lēmuma tiesiskuma kontroli (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 10. maijs, Rubinstein un L’Oréal/ITSB,
C‑100/11 P
,
EU:C:2012:285
,
111.
punkts, kā arī 2016. gada 17. marts, Naazneen Investments/ITSB,
C‑252/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:178
,
29.
punkts).
Turklāt šim pienākumam ir tāds pats tvērums kā pienākumam, kas izriet no LESD 296. panta otrās daļas, saskaņā ar kuru pamatojumā skaidri un nepārprotami ir jābūt norādītai akta izdevēja argumentācijai, netiek prasīts, lai šajā pamatojumā tiktu norādīti visi atbilstošie faktiskie un juridiskie apstākļi, un jautājums par to, vai tiesību akta pamatojums atbilst minētajām prasībām, tomēr ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visu to tiesību normu kopumu, kuras reglamentē attiecīgo jomu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2004. gada 21. oktobris, KWS Saat/ITSB,
C‑447/02 P
,
EU:C:2004:649
,
63.
–
65.
punkts, un rīkojumu, 2016. gada 14. aprīlis, KS Sports/EUIPO,
C‑480/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:266
,
32.
punkts).
No iepriekš minētā izriet, ka tad, ja iebildumu iesniedzējs procesā Iebildumu nodaļā konkrēti atsaucas – kā uz pierādījumiem par viņa iebildumu pamatošanai minēto agrāko preču zīmju reputāciju Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punkta izpratnē – uz agrākiem
EUIPO
lēmumiem, kas attiecas uz šīs pašas preču zīmes reputāciju,
EUIPO
instancēm ir jāņem vērā lēmumi, kurus tās jau pieņēmušas, un īpaši uzmanīgi jāizskata jautājums par to, vai ir vai nav jālemj tādā pašā veidā – atbilstoši šā sprieduma 61. punktā minētajai judikatūrai. Ja šīs instances nolemj izdarīt secinājumu, kas atšķiras no secinājuma, kurš izdarīts šādos agrākos lēmumos, tām, ņemot vērā kontekstu, kurā tās pieņem savu jauno lēmumu un daļu no kura veido atsaukšanās uz šādiem agrākiem lēmumiem, ir skaidri jāpamato šī atšķirība no minētajiem lēmumiem.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ir jāpārbauda, vai konkrētajā gadījumā, kā to apgalvo
EUIPO
, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Regulas Nr. 207/2009 76. panta 1. punktu un labas pārvaldības principu, tos aplūkojot kopsakarā ar Regulas Nr. 2868/95 19. noteikuma 2. punkta c) apakšpunktu un Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punktu.
Runājot, pirmkārt, par
EUIPO
argumentu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 31. punktā secinot, ka
Puma
“pamatoti atsaucās” uz trīs agrākajiem lēmumiem, ar kuriem atzīta agrāko preču zīmju reputācija, vispirms ir jāatzīmē, ka pārsūdzētā sprieduma 30. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka
Puma
uz šiem trīs agrākajiem lēmumiem ir atsaukusies savos procesā Iebildumu nodaļā iesniegtajos procesuālajos rakstos.
Kā tas jau norādīts šī sprieduma 58. punktā, iebildumu iesniedzējs principā var brīvi izvēlēties to pierādījumu formu, kurus viņš uzskata par lietderīgu iesniegt
EUIPO
. Tātad šādā kontekstā nekas neliedz atsaukties – kā uz pierādījumiem par agrākās preču zīmes reputāciju – uz agrākiem
EUIPO
lēmumiem, ar kuriem šādas reputācijas esamība konstatēta saistībā ar citiem
inter partes
procesiem, it īpaši tad, ja šie procesi ir identificēti konkrēti un ja to būtiskais saturs iebildumu procesa valodā ir izklāstīts paziņojumā par iebildumu, kā tas bija konkrētajā gadījumā.
Ciktāl
EUIPO
apgalvo, ka ar pārsūdzētā sprieduma 31. punktā izdarīto konstatējumu Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka
Puma
atsaukšanās uz šiem lēmumiem ir uzskatāma par pienācīgu atsauci gan uz visiem
EUIPO
veiktajiem vērtējumiem, gan šajos agrākajos procesos
Puma
iesniegtajiem pierādījumiem tādējādi, ka šī atsauce veido pienācīgu pierādījumu par agrāko preču zīmju reputāciju Regulas Nr. 2868/95 19. noteikuma 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, ir jānorāda, ka šis arguments ir balstīts uz minētā 31. punkta, kas turklāt ir jāaplūko tā kontekstā, nepareizu izpratni.
Šajā ziņā analīze, ko Vispārējā tiesa veikusi pārsūdzētā sprieduma 30. un 31. punktā, bija vērsta uz to, lai atbildētu uz
Puma
argumentu, kurš īsumā izklāstīts minētā sprieduma 28. punktā un saskaņā ar kuru Apelācijas padome nevarēja novirzīties no savas “lēmumpieņemšanas prakses”, kurā ir tikusi atzīta agrāko preču zīmju reputācija, nepaskaidrojot, ar ko šāda novirzīšanās no trīs agrākajiem lēmumiem ir attaisnota.
EUIPO
uz šo argumentu atbildēja, atsaucoties, ka tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 29. punkta, uz apstrīdētā lēmuma pamatojumu, saskaņā ar kuru
EUIPO
lēmumu tiesiskums ir jāizvērtē vienīgi uz Regulas Nr. 207/2009, nevis agrākas
EUIPO
vai valsts biroju lēmumpieņemšanas prakses pamata, savukārt Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 30. punktā izklāstīja trīs agrāko lēmumu saturu, aprakstot tajos iekļautos kompetento
EUIPO
instanču veiktos vērtējumus, kā arī minot pierādījumus, uz kuriem šie lēmumi bija balstīti.
Taču, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 28.–30. punkta, Vispārējā tiesa veica šos konstatējumus tālab, lai atbildētu iz jautājumu, vai
EUIPO
, pieņemot apstrīdēto lēmumu, ir izpildījusi no labas pārvaldības principa izrietošos pienākumus, tostarp savu pienākumu norādīt pamatojumu, kas atgādināts šā sprieduma 64. un 65. punktā, situācijā, kad
Puma
, pamatojot savus iebildumus, bija atsaukusies uz agrākiem
EUIPO
lēmumiem, kuros secināta šo pašu agrāko preču zīmju reputācija, tajā pašā laikā šo lēmumus precīzi identificējot, un it īpaši bija minējusi atbilstošas šo lēmumu teksta daļas un tajos ietvertos pierādījumus, tos īsumā izklāstot procesa valodā.
Tātad tieši šajā kontekstā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 31. punktā konstatēja, ka
Puma
“pamatoti atsaucās” uz trīs agrākajiem lēmumiem, tomēr neatzīstot, ka atsaukšanās uz šiem lēmumiem būtu uzskatāma par pienācīgu atsauci uz visiem pierādījumiem, kas tikuši iesniegti agrākos procesos
EUIPO
instancēs.
Līdz ar to Vispārējai tiesai nevar tikt pārmesta nekāda kļūda tiesību piemērošanā, ciktāl pārsūdzētā sprieduma 31. punktā tā secināja, ka
Puma
“pamatoti atsaucās” uz trīs agrākajiem lēmumiem.
Otrkārt, runājot par
EUIPO
argumentu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa esot pārkāpusi labas pārvaldības principu, kā arī neesot ievērojusi
EUIPO
pienākuma norādīt pamatojumu tvērumu, ir jānorāda, ka atbilstoši judikatūrai, kas minēta šā sprieduma 61., 64. un 65. punktā, kā arī atbilstoši šā sprieduma 66. punktā nospriestajam
EUIPO
bija jāņem vērā trīs agrākie lēmumi, uz kuriem atsaukusies
Puma
konkrētajā gadījumā, un gadījumā, ja attiecībā uz agrāko preču zīmju reputāciju, kas aplūkota gan minētajos lēmumos, gan konkrētajā lietā, tas ieņemtu nostāju, kura atšķirtos no šajos lēmumos izteiktās nostājas, tam, ņemot vērā apstrīdētā lēmuma kontekstu, bija skaidri jāpamato šī atšķirība.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesa veica trīs agrāko lēmumu, uz kuriem
Puma
bija atsaukusies procesā Iebildumu nodaļā, pārbaudi pārsūdzētā sprieduma 30. punktā, kura saturs nav apstrīdēts šajā apelācijas tiesvedībā un kurā tika izklāstīts šo lēmumu būtiskais saturs. Turpinājumā, pārsūdzētā sprieduma 33. punktā, Vispārējā tiesa norādīja, ka agrāko preču zīmju reputāciju
EUIPO
ir konstatējis šajos trīs agrākajos lēmumos, kurus apstiprināja vairāki valstu lēmumi attiecībā uz tām pašām agrākajām preču zīmēm, konkrētajām precēm identiskām vai līdzīgām precēm un dažām no konkrētajā gadījumā aplūkotajām dalībvalstīm, piebilstot, ka agrāko preču zīmju reputācijas konstatējums ir faktu konstatējums, kurš nav atkarīgs no reģistrācijai pieteiktās preču zīmes.
Pārsūdzētā sprieduma 34. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka “šajos apstākļos”, ņemot vērā no labas pārvaldības un vienlīdzīgas attieksmes principiem izrietošos pienākumus, “Apelācijas padome nevarēja novirzīties no
EUIPO
lēmumpieņemšanas prakses, nesniedzot nekādu paskaidrojumu attiecībā uz iemesliem, kuru dēļ tā uzskatīja, ka [trīs agrākajos lēmumos] attiecībā uz agrāko preču zīmju reputāciju izdarītajiem faktu konstatējumiem nav vai vairs nav nozīmes”.
Tādējādi Vispārējā tiesa pamatoti pārbaudīja, vai Apelācijas padome tad, kad tā apstrīdētajā lēmumā vienīgi atgādināja, ka
EUIPO
nav saistoša tā lēmumpieņemšanas prakse, ir izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, ņemot vērā šī lēmuma pieņemšanas kontekstu, kā arī tiesību normas, kas reglamentē attiecīgo jomu, tostarp labas pārvaldības un vienlīdzīgas attieksmes principus.
Pretēji
EUIPO
apgalvojumiem neviena kļūda tiesību piemērošanā nevar tikt pārmesta Vispārējai tiesai saistībā ar šo principu interpretāciju. Šajā ziņā ir taisnība, ka agrāki
EUIPO
instanču lēmumi nevar būt tām automātiski saistoši, jo, kā Vispārējā tiesa pareizi norādīja pārsūdzētā sprieduma 20. punktā, jebkura reģistrācijas pieteikuma izskatīšanai ir jābūt stingrai un pilnīgai, lai preču zīmes netiktu neatbilstoši reģistrētas, un tātad reputācijas esamības izvērtēšana ir jāveic, ņemot vērā katra konkrētā gadījuma faktiskos apstākļus (pēc analoģijas skat. rīkojumu, 2009. gada 12. februāris, Bild digital un ZVS,
C‑39/08 un C‑43/08
, nav publicēts,
EU:C:2009:91
,
17.
punkts, kā arī šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 10. marts, Agencja Wydawnicza Technopol/ITSB,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
,
77.
punkts). Tomēr no tā neizriet, ka šīs instances būtu atbrīvotas no šā sprieduma 66. punktā atgādinātajiem pienākumiem, kas izriet no minētajiem labas pārvaldības un vienlīdzīgas attieksmes principiem, tostarp no pienākuma norādīt pamatojumu.
Šis pēdējais pienākums ir vēl jo svarīgāks tādos apstākļos kā aplūkojamās lietas apstākļi, kuri atgādināti šā sprieduma 77. punktā un kuros nevar tikt apstrīdēts noteiktu agrāku
EUIPO
lēmumu, uz kuriem veikta atsaukšanās
EUIPO
instancēs, nozīmīgums tam, lai pilnīgi tiktu pārbaudīta attiecīgās preču zīmes reputācijas esamība, jo šāda pārbaude, kā to būtībā norādījusi Vispārējā tiesa, strikti runājot, nav atkarīga no reģistrācijai pieteiktās preču zīmes.
Tātad Vispārējā tiesa pamatoti secināja, ka šādos apstākļos
EUIPO
instances nevarēja izpildīt savu pienākumu norādīt pamatojumu, aprobežojoties ar atgādinājumu par to, ka
EUIPO
lēmumu tiesiskums ir jāizvērtē vienīgi uz Regulas Nr. 207/2009, nevis tā agrākas lēmumpieņemšanas prakses pamata.
Visbeidzot, ciktāl
EUIPO
apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 31. punktā kļūdaini secināja, ka trīs agrākie lēmumi netika “ne izvērtēti, ne pat pieminēti” apstrīdētajā lēmumā, pietiek norādīt, ka šai argumentācijai nevar piekrist, jo Vispārējās tiesas izdarītais konstatējums nevar tikt uzskatīts par pretēju minētā lēmuma saturam.
Proti, lai gan ir taisnība, ka apstrīdētā lēmuma iedaļā ar nosaukumu “Pušu pamati un argumenti” Apelācijas padome norādīja, ka
Puma
bija izvirzījusi argumentu par to, ka agrāko preču zīmju reputācija tikusi atzīta “vairākos Biroja lēmumos”, tomēr Apelācijas padome, uzskaitot “iebildumu iesniedzēja iesniegtos pierādījumus”, nav minējusi trīs agrākos lēmumus un minētā lēmuma iedaļā ar nosaukumu “Lēmuma pamatojums” tā nedz minējusi, nedz analizējusi šo lēmumus to satura un pierādījuma vērtības ziņā saistībā ar jautājumu par agrāko preču zīmju eventuālo reputāciju, lai gan tā to izdarījusi attiecībā uz vairākiem valsts biroju lēmumiem.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka Vispārējā tiesa nav pārkāpusi Regulas Nr. 207/2009 76. panta 1. punktu un labas pārvaldības principu, tos aplūkojot kopsakarā ar Regulas Nr. 2868/95 19. noteikuma 2. punkta c) apakšpunktu un Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punktu, uzskatīdama, ka Apelācijas padome – ciktāl tā vienīgi atgādināja, ka tādos apstākļos kā šajā lietā
EUIPO
lēmumu tiesiskums ir vērtējams, pamatojoties vienīgi uz Regulu Nr. 207/2009, kā to ir interpretējusi Savienības tiesa, nevis uz
EUIPO
vai valsts biroju agrāku lēmumpieņemšanas praksi, – ir pārkāpusi labas pārvaldības principu, tostarp pienākumu pamatot savus lēmumus, un līdz ar to apstrīdētais lēmums ir prettiesisks.
No tā izriet, ka pirmā apelācijas sūdzības pamata pirmā un otrā daļa ir jānoraida kā nepamatotas.
Par pirmā apelācijas sūdzības pamata trešo daļu un otro pamatu
Ar pirmā apelācijas sūdzības pamata trešo daļu un otro pamatu, kas būtu jāaplūko kopā,
EUIPO
pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pārkāpusi Regulas Nr. 207/2009 76. panta 1. punktu, to aplūkojot kopsakarā ar labas pārvaldības principu, kā arī šīs regulas 76. panta 2. punktu, to aplūkojot kopsakarā ar Regulas Nr. 2868/95 50. noteikuma 1. punktu, ciktāl pārsūdzētā sprieduma 37. punktā tā secināja, ka Apelācijas padomei ir bijis jāprasa
Puma
iesniegt papildinošus pierādījumus par agrāko preču zīmju reputāciju, kaut vai tikai, lai tos noraidītu, kā arī tai to ļāva Regulas Nr. 2868/95 50. noteikuma 1. punkta trešā daļa.
EUIPO
tostarp norāda, ka ar šādu minēto tiesību normu un principu interpretāciju ir pārkāpts sacīkstes princips, kas izpausts Regulas Nr. 207/2009 76. panta 1. punktā attiecībā uz
EUIPO
notiekošiem
inter partes
procesiem, un nav ievērots apstāklis, ka
EUIPO
pienākums izmantot savu rīcības brīvību ņemt vai neņemt vērā novēloti iesniegtus faktus un pierādījumus ir piemērojams vienīgi faktiem un pierādījumiem, kurus puses iesniegušas pēc savas iniciatīvas.
Ar savu argumentāciju tātad
EUIPO
būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 76. panta 2. punktu, to aplūkojot kopsakarā ar Regulas Nr. 2868/95 50. noteikuma 1. punktu, apelācijas padomei piešķirto rīcības brīvību lemt par to, vai būtu jāņem vērā papildinoši fakti un pierādījumi, kas nav tikuši iesniegti Iebildumu nodaļas noteiktajos termiņos, Vispārējā tiesa esot pārveidojusi par pienākumu, un, pēc
EUIPO
domām, šis pienākums esot kļūdaini attiecināts arī uz faktiem un pierādījumiem, kurus puses nav iesniegušas pēc savas iniciatīvas.
Šajā ziņā no pārsūdzētā sprieduma 35. punkta izriet, ka tiesvedībā Vispārējā tiesā
EUIPO
aizstāvēja tēzi, ka Apelācijas padomei nebija pienākuma ņemt vērā trīs agrākos lēmumus, jo
Puma
nebija iesniegusi Iebildumu nodaļai agrāko preču zīmju reputācijas pierādījumus, ko tā bija iesniegusi saistībā ar procesiem, kuros pieņemti minētie lēmumi.
EUIPO
ieskatā, prasītājai esot bijuši no jauna jāiesniedz šie pierādījumi vai jāveic uz tiem konkrētas atsauces.
Atbildot uz šo argumentāciju, pārsūdzētā sprieduma 36. punktā Vispārējā tiesa pamatoti atgādināja judikatūru, saskaņā ar kuru atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 76. panta 2. punktam un Regulas Nr. 2868/95 50. noteikuma 1. punkta trešajai daļai
EUIPO
apelācijas padomei ir rīcības brīvība izlemt, vai tai būtu vai nebūtu jāņem vērā papildu vai papildinoši fakti un pierādījumi, kas netika iesniegti Iebildumu nodaļas noteiktajos vai precizētajos termiņos. Proti, atbilstoši minētajām tiesību normām, ja kādi pierādījumi ir tikuši iesniegti
EUIPO
noteiktajā termiņā, par ko nav strīda konkrētajā lietā, joprojām var iesniegt papildinošus pierādījumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. jūlijs, EUIPO/Grau Ferrer,
C‑597/14 P
,
EU:C:2016:579
,
26.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr, pārsūdzētā sprieduma 37. punktā norādot, ka “šīs lietas apstākļos, ņemot vērā tās neseno agrāko lēmumpieņemšanas praksi, ko apstiprinājuši samērā daudzi valsts lēmumi un Vispārējās tiesas spriedums, Apelācijas padomei saskaņā ar labas pārvaldības principu [..] esot bijis jāprasa prasītājai iesniegt papildinošus pierādījumus par agrāko preču zīmju reputāciju, kaut vai tikai, lai tos noraidītu, kā arī tai to ļāva Regulas Nr. 2868/95 50. noteikuma 1. punkta trešā daļa”, Vispārējā tiesa ir balstījusies nevis uz Regulas Nr. 207/2009 76. panta 2. punktu un Regulas Nr. 2868/95 50. noteikuma 1. punkta trešo daļu, bet gan uz labas pārvaldības principu.
Konkrētajā gadījumā no pārsūdzētā sprieduma 30., 33. un 37. punkta izriet, ka paziņojumā par iebildumiem
Puma
bija izklāstījusi trīs agrāko lēmumu būtisko saturu procesa valodā un ka līdz ar to ir jāuzskata, ka šis saturs tika darīts zināms gan Iebildumu nodaļai un Apelācijas padomei, gan
Gemma Group
.
Tāpat no minētā pārsūdzētā sprieduma 30. punkta izriet, ka šajos trīs agrākajos lēmumos kompetentās
EUIPO
instances konstatēja, ka agrākās preču zīmes, “pamatojoties uz daudzajiem pierādījumiem”, tika uzskatītas par tādām, kam piemīt “plaša reputācija vismaz Francijā”, un ka viena no šīm preču zīmēm, “ņemot vērā daudzos iesniegtos pierādījumus”, arī tika uzskatīta par tādu, kas “izmantošanas rezultātā Savienībā bija ieguvusi augstu reputāciju” un kam piemīt “augsta atšķirtspēja, ko radīja tās “ilgstoša un intensīva” izmantošana, un tās “spēcīgas pakāpes atpazīstamība””. Vispārējā tiesa arī konstatēja, ka dažos no minētajiem lēmumiem bija ļoti detalizēti aprakstīti pierādījumi, kas ļāva secināt agrāko preču zīmju reputāciju.
Šādā kontekstā trīs agrākie lēmumi, ciktāl tajos ir atzīta agrāko preču zīmju reputācija, veido svarīgu norādi uz to, ka šīs preču zīmes arī aplūkojamajā iebildumu procesā varētu tikt atzītas par tādām, kam ir reputācija Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punkta izpratnē, kā tas jau ticis norādīts šā sprieduma 81. punktā.
Līdz ar to, kā jau nospriests šā sprieduma 76. punktā,
EUIPO
bija jāņem vērā trīs agrākie lēmumi, uz kuriem atsaukusies
Puma
, un bija skaidri jāpamato savs lēmums konkrētajā lietā, ciktāl tas bija nolēmis ieņemt nostāju, kas atšķiras no minētajos lēmumos paustās nostājas attiecībā uz agrāko preču zīmju reputāciju.
Turklāt gadījumā, ja pati Apelācijas padome būtu secinājusi, ka tā nevar izpildīt savus no labas pārvaldības principa izrietošos pienākumus, šajā kontekstā it īpaši tās pienākumu norādīt pamatojumu, kāds tas atgādināts šā sprieduma 66. punktā, kamēr tās rīcībā nav pierādījumu, kuri tikuši iesniegti agrākos procesos
EUIPO
, ir jāuzskata – līdzīgi Vispārējās tiesas viedoklim –, ka šai instancei būtu bijusi jāizmanto tai piešķirtā iespēja lūgt iesniegt šādu pierādījumus, lai tā varētu īstenot savu novērtējuma brīvību un veikt iebildumu pilnīgu pārbaudi.
Proti, šajā ziņā ir jāatgādina, kā Tiesa jau ir nospriedusi, ka no Regulas Nr. 207/2009 63. panta 2. punkta, to aplūkojot kopsakarā ar šīs regulas 78. pantu, izriet, ka, izskatot tai iesniegto apelācijas sūdzību pēc būtības,
EUIPO
apelācijas padome ne tikai aicina puses, cik bieži tas vajadzīgs, tās noteiktajā termiņā iesniegt savus apsvērumus par paziņojumiem, ko tā tiem adresējusi, bet var arī lemt par pierādījumu savākšanas pasākumiem, tostarp faktu vai pierādījumu iesniegšanu. Šādas tiesību normas savukārt apliecina to, ka faktiskā bāze var tikt paplašināta dažādās
EUIPO
notiekošā procesa stadijās (spriedumi, 2007. gada 13. marts, ITSB/Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
,
58.
punkts, un 2018. gada 28. februāris, mobile.de/EUIPO,
C‑418/16 P
,
EU:C:2018:128
,
57.
punkts).
Ņemot vērā šo judikatūru, kā arī šā sprieduma 91. punktā atgādināto judikatūru, saskaņā ar kuru, ja kādi pierādījumi ir tikuši iesniegti
EUIPO
noteiktajā termiņā, joprojām var iesniegt papildinošus pierādījumus, pienākums, kādu Vispārējā tiesa noteikusi pārsūdzētā sprieduma 37. punktā saskaņā ar labas pārvaldības principu, nevar tikt uzskatīts par pretēju Regulas Nr. 207/2009 normām.
Tātad Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, šajā pašā pārsūdzētā sprieduma 37. punktā secinot, ka konkrētajos lietas apstākļos Apelācijas padomei saskaņā ar labas pārvaldības principu bija vai nu jānorāda iemesli, kuru dēļ tā uzskatīja, ka trīs agrākajos lēmumos
EUIPO
izdarītie konstatējumi attiecībā uz agrāko preču zīmju reputāciju šajā lietā bija noraidāmi, vai arī jāprasa
Puma
iesniegt papildinošus pierādījumus par agrāko preču zīmju reputāciju.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, ir jānoraida
EUIPO
pirmā apelācijas sūdzības pamata trešā daļa un otrais pamats kā nepamatoti.
Tā kā visi apelācijas sūdzības atbalstam izvirzītie pamati un argumenti tikuši noraidīti, apelācijas sūdzība ir noraidāma.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši tā paša reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā
EUIPO
spriedums ir nelabvēlīgs un
Puma
ir prasījusi piespriest tam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus,
EUIPO
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.

2)
Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (
EUIPO
) atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.