CELEX: 62016CJ0600
Recurs
Politica externă și de securitate comună
Măsuri restrictive împotriva Republicii Islamice Iran
Înghețarea fondurilor și a resurselor economice
Anulare a unei includeri de către Tribunal
Reincludere
Elemente de probă cu o dată anterioară primei includeri
Fapte cunoscute înainte de prima includere
Autoritate de lucru judecat
Întindere
Securitate juridică
Protecția încrederii legitime
Protecție jurisdicțională efectivă
Motiv de includere referitor la sprijinul logistic acordat guvernului Iranului
Întindere
Activitate de transport al țițeiului

Prin recursul formulat, National Iranian Tanker Company (denumită în continuare „NITC”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 14 septembrie 2016, National Iranian Tanker Company/Consiliul (T‑207/15, nepublicată, denumită în continuare „hotărârea atacată”,
EU:T:2016:471
), prin care acesta a respins acțiunea sa având ca obiect:
–
anularea Deciziei (PESC) 2015/236 a Consiliului din 12 februarie 2015 de modificare a Deciziei 2010/413/PESC privind adoptarea de măsuri restrictive împotriva Iranului (
JO 2015, L 39, p. 18
) și a Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2015/230 al Consiliului din 12 februarie 2015 privind punerea în aplicare a Regulamentului (UE) nr. 267/2012 privind măsuri restrictive împotriva Iranului (
JO 2015, L 39, p. 3
), în măsura în care aceste acte o privesc (denumite în continuare „actele atacate”), și
–
în subsidiar, declararea inaplicabilității articolului 20 alineatul (1) litera (c) din Decizia 2010/413/PESC a Consiliului din 26 iulie 2010 privind adoptarea de măsuri restrictive împotriva Iranului și de abrogare a Poziției comune 2007/140/PESC (
JO 2010, L 195, p. 39
) și a articolului 23 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul (UE) nr. 267/2012 al Consiliului din 23 martie 2012 privind măsuri restrictive împotriva Iranului și de abrogare a Regulamentului (UE) nr. 961/2010 (
JO 2012, L 88, p. 1
), în măsura în care aceste dispoziții se aplică recurentei.
Cadrul juridic
Rezoluția 1929 și Rezoluția 2231 (2015) ale Consiliului de Securitate al Națiunilor Unite
La 9 iunie 2010, Consiliul de Securitate al Națiunilor Unite a adoptat Rezoluția 1929 (2010) (denumită în continuare „Rezoluția 1929”), destinată să extindă domeniul de aplicare al măsurilor restrictive instituite prin Rezoluțiile 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) și să introducă măsuri restrictive suplimentare împotriva Republicii Islamice Iran. În această rezoluție, Consiliul de Securitate al Națiunilor Unite menționează, printre altele, „legătura potențială dintre veniturile Iranului derivate din sectorul său energetic și finanțarea activităților sale nucleare sensibile cu un risc de proliferare”.
La 24 noiembrie 2013, Republica Islamică Iran, pe de o parte, și Republica Federală Germania, Republica Populară China, Statele Unite ale Americii, Federația Rusă, Republica Franceză și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, sprijinite de Înaltul Reprezentant al Uniunii Europene pentru afaceri externe și politica de securitate, pe de altă parte, au încheiat, la Geneva (Elveția), un acord privind un plan comun de acțiune (denumit în continuare „planul comun de acțiune”) care stabilește o abordare destinată obținerii unei soluții ample pe termen lung la problema nucleară iraniană.
La 14 iulie 2015, Republica Islamică Iran, pe de o parte, și Republica Federală Germania, Republica Populară China, Statele Unite ale Americii, Federația Rusă, Republica Franceză și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, precum și Înaltul Reprezentant al Uniunii Europene pentru afaceri externe și politica de securitate, pe de altă parte, au adoptat, la Viena (Austria), „Planul comun amplu de acțiune” pentru a furniza o soluție amplă pe termen lung la problema nucleară iraniană (denumit în continuare „planul comun amplu de acțiune”).
La 20 iulie 2015, Consiliul de Securitate al Națiunilor Unite a adoptat Rezoluția 2231 (2015), prin care acesta aprobă planul comun amplu de acțiune, solicită punerea sa în aplicare deplină conform calendarului stabilit în rezoluție și prevede acțiuni care să se desfășoare în conformitate cu acest plan.
Dreptul Uniunii
La 17 iunie 2010, Consiliul European a invitat Consiliul Uniunii Europene să adopte măsuri de punere în aplicare a măsurilor prevăzute în Rezoluția 1929, precum și măsuri de însoțire, pentru a contribui la soluționarea tuturor preocupărilor rămase în privința dezvoltării de către Republica Islamică Iran a unor tehnologii sensibile în sprijinul programelor sale nucleare și de rachete, prin intermediul negocierilor. Aceste măsuri trebuiau să se axeze, printre altele, pe domeniul comerțului, pe sectorul financiar, pe sectorul iranian al transporturilor, pe sectoarele‑cheie ale industriei gazului și petrolului.
La 26 iulie 2010, Consiliul Uniunii Europene a adoptat Decizia 2010/413, a cărei anexă II enumeră numele persoanelor și ale entităților ale căror active sunt înghețate. Considerentul (22) al acestei decizii se referă la Rezoluția 1929 și menționează legătura potențială, indicată în aceasta, dintre veniturile Republicii Islamice Iran derivate din sectorul său energetic și finanțarea activităților sale nucleare sensibile cu risc de proliferare.
La 23 ianuarie 2012, Consiliul a adoptat Decizia 2012/35/PESC de modificare a Deciziei 2010/413 (
JO 2012, L 19, p. 22
). Potrivit considerentului (13) al acestei decizii, înghețarea fondurilor și a resurselor economice ar trebui aplicată unui număr suplimentar de persoane și entități care oferă sprijin guvernului Iranului permițându‑i să continue activitățile sale nucleare sensibile cu risc de proliferare sau perfecționarea vectorilor de transport ai armamentelor nucleare, în special persoanele și entitățile care oferă sprijin financiar, logistic sau material guvernului Iranului.
Decizia menționată a introdus articolul 3a în Decizia 2010/413, care interzice importul, achiziționarea sau transportul de țiței și de produse petroliere iraniene.
Decizia 2012/35 a adăugat o literă (c) la articolul 20 alineatul (1) din Decizia 2010/413, care prevede înghețarea fondurilor care aparțin următoarelor persoane și entități:
„alte persoane și entități care nu sunt vizate de anexa I care oferă sprijin guvernului Iranului și persoane și entități asociate acestora, astfel cum sunt enumerate în anexa II.”
La 23 martie 2012, Consiliul a adoptat Regulamentul nr. 267/2012, care pune în aplicare, în ceea ce privește Uniunea Europeană, măsurile restrictive prevăzute de Decizia 2012/35.
Articolul 11 din acest regulament instituie restricții analoge celor prevăzute la articolul 3a din Decizia 2010/413 privind importul, achiziționarea sau transportul de țiței și de produse petroliere iraniene.
Articolul 23 alineatul (2) litera (d) din regulamentul menționat prevede înghețarea fondurilor și a resurselor economice ale persoanelor, entităților și organismelor prevăzute în lista din anexa IX, care, în conformitate cu articolul 20 alineatul (1) litera (c) din Decizia 2010/413, au fost identificate „ca fiind alte persoane, entități sau organisme care oferă sprijin, de exemplu sprijin material, logistic sau financiar, guvernului Iranului și persoanel[e] și entitățil[e] asociate cu acest[a]”.
Decizia 2012/635/PESC a Consiliului din 15 octombrie 2012 de modificare a Deciziei 2010/413 (
JO 2012, L 282, p. 58
, rectificare în
JO 2013, L 251, p. 33
) a modificat cuprinsul articolului 20 alineatul (1) litera (c) din Decizia 2010/413 după cum urmează:
„alte persoane și entități care nu intră sub incidența anexei I, care acordă sprijin guvernului Iranului și entitățil[e] deținute sau controlate de acesta ori persoanele și entitățile asociate acestora, astfel cum sunt enumerate în anexa II.”
Prin Regulamentul (UE) nr. 1263/2012 din 21 decembrie 2012 de modificare a Regulamentului nr. 267/2012 (
JO 2012, L 356, p. 34
), Consiliul a modificat cuprinsul articolului 23 alineatul (2) litera (d) din acest din urmă regulament după cum urmează:
„fiind alte persoane, entități sau organisme care oferă sprijin, de exemplu sprijin material, logistic sau financiar, guvernului Iranului și entități deținute sau controlate de acestea, sau persoane și entități asociate cu acestea.”
La 20 ianuarie 2014, pentru a pune în aplicare planul comun de acțiune, Consiliul a adoptat Decizia 2014/21/PESC de modificare a Deciziei 2010/413 (
JO 2014, L 15, p. 22
). Potrivit considerentului (3) al Deciziei 2014/21, ca parte a primei etape a planului comun de acțiune, Republica Islamică Iran ar urma să întreprindă o serie de măsuri voluntare specificate în acest plan, iar în schimb, în ceea ce privește Uniunea, ar urma să se întreprindă o serie de măsuri voluntare care ar urma să includă suspendarea măsurilor restrictive referitoare la interzicerea în special a furnizării de servicii de transport pentru țițeiul iranian. Prin decizia menționată, Consiliul, printre altele, a suspendat, pentru o perioadă de șase luni, interdicția enunțată la articolul 3a din Decizia 2010/413, în ceea ce privește transportul de țiței iranian. Suspendarea acestei interdicții a fost prelungită ulterior prin mai multe acte succesive ale Consiliului.
La aceeași dată, Consiliul a adoptat Regulamentul (UE) nr. 42/2014 de modificare a Regulamentului nr. 267/2012 (
JO 2014, L 15, p. 18
, rectificare în
JO 2014, L 19, p. 7
), prin care a suspendat, pentru o durată de șase luni, interdicția, prevăzută la articolul 11 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 267/2012, de a transporta țiței sau produse petroliere dacă acestea provin din Iran sau sunt exportate de Iran către orice altă țară. Suspendarea acestei interdicții a fost prelungită ulterior prin mai multe acte succesive ale Consiliului. Această interdicție a fost în sfârșit abrogată prin Regulamentul (UE) 2015/1861 al Consiliului din 18 octombrie 2015 de modificare a Regulamentului nr. 267/2012 (
JO 2015, L 274, p. 1
).
Istoricul litigiului
NITC este o societate iraniană specializată în transportul încărcăturilor de țiței și de gaze naturale. Ea exploatează una dintre cele mai mari flote de petroliere cu cocă dublă din lume.
La 15 octombrie 2012, prin Decizia 2012/635 și prin Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 945/2012 privind punerea în aplicare a Regulamentului nr. 267/2012 (
JO 2012, L 282, p. 16
, rectificare în
JO 2013, L 205, p. 18
), Consiliul a inclus numele NITC în lista persoanelor și a entităților ale căror active sunt înghețate care figurează în anexa II la Decizia 2010/413 și, respectiv, în anexa IX la Regulamentul nr. 267/2012. Motivele includerii sale pe aceste liste erau identice și redactate după cum urmează:
„Companie controlată efectiv de guvernul Iranului. Oferă sprijin financiar guvernului Iranului prin intermediul acționarilor săi, care păstrează legături cu guvernul.”
Prin Hotărârea din 3 iulie 2014, National Iranian Tanker Company/Consiliul (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
), Tribunalul a anulat Decizia 2012/635 și Regulamentul de punere în aplicare nr. 945/2012, în măsura în care aceste acte priveau NITC, pentru motivul că includerea numelui său în listele persoanelor și ale entităților ale căror active sunt înghețate era lipsită de justificare, afirmațiile Consiliului potrivit cărora NITC ar fi controlată de guvernul Iranului și i‑ar furniza un sprijin financiar nefiind dovedite. În plus, Tribunalul a menținut efectele actelor menționate în privința NITC până la data expirării termenului de recurs prevăzut la articolul 56 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene sau, în cazul introducerii unui recurs în acest termen, până la data respingerii sale. Niciun recurs nu a fost introdus împotriva acestei hotărâri.
La 12 februarie 2015, Consiliul, prin actele atacate, a reinclus numele NITC, pe de o parte, în lista persoanelor și a entităților ale căror active sunt înghețate, care figurează în anexa II la Decizia 2010/413, și, pe de altă parte, pe cea care figurează în anexa IX la Regulamentul nr. 267/2012 (denumite în continuare „listele în litigiu”), în temeiul motivelor redactate după cum urmează:
„[NITC] acordă sprijin financiar guvernului Iranului, prin intermediul acționarilor săi Iranian State Retirement Fund, Iranian Social Security Organization și Oil Industry Employees Retirement and Savings Fund, care sunt entități controlate de stat. În plus, [NITC] este unul dintre cei mai mari operatori de tancuri petroliere din lume și unul dintre principalii transportatori de țiței din Iran. Prin urmare, [NITC] acordă sprijin logistic guvernului Iranului, prin transportul de petrol iranian.”
La 18 octombrie 2015, în cadrul punerii în aplicare a planului comun amplu de acțiune, Consiliul a adoptat, pe de o parte, Decizia (PESC) 2015/1863 de modificare a Deciziei 2010/413 (
JO 2015, L 274, p. 174
), prin care s‑au suspendat, în privința NITC, măsurile restrictive prevăzute de Decizia 2010/413, precum și, pe de altă parte, Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2015/1862 privind punerea în aplicare a Regulamentului nr. 267/2012 (
JO 2015, L 274, p. 161
), prin care numele său a fost eliminat de pe lista care figurează în anexa IX la acest din urmă regulament.
Decizia 2015/1863 și Regulamentul de punere în aplicare 2015/1862 sunt aplicabile începând cu 16 ianuarie 2016, potrivit Deciziei (PESC) 2016/37 a Consiliului din 16 ianuarie 2016 privind data aplicării Deciziei 2015/1863 (
JO 2016, L 11
I, p. 1) și, respectiv, informațiilor privind data aplicării Regulamentului 2015/1861 și a Regulamentului de punere în aplicare 2015/1862 (
JO 2016, C 15
I, p. 1).
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 24 aprilie 2015, NITC a introdus o acțiune în anulare împotriva actelor atacate. În subsidiar, NITC a solicitat, în temeiul articolului 277 TFUE, ca articolul 20 alineatul (1) litera (c) din Decizia 2010/413 și articolul 23 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 267/2012 să fie declarate inaplicabile în privința sa.
În paralel cu această acțiune, NITC a introdus o cerere de măsuri provizorii având ca obiect suspendarea executării actelor atacate. Această cerere a fost respinsă prin Ordonanța președintelui Tribunalului din 16 iulie 2015, National Iranian Tanker Company/Consiliul (
T‑207/15 R
,
EU:T:2015:535
).
În susținerea acțiunii formulate, NITC invoca cinci motive întemeiate, primul, pe încălcarea principiilor autorității de lucru judecat, securității juridice și protecției încrederii legitime, precum și a dreptului la o cale de atac efectivă, al doilea, pe o eroare de apreciere, al treilea, pe încălcarea dreptului la apărare, a dreptului la o bună administrare și a principiului protecției jurisdicționale efective, și, al patrulea, pe încălcarea dreptului la proprietate, a dreptului la reputație și a libertății de a desfășura o activitate comercială. Al cincilea motiv, invocat cu titlu subsidiar, era întemeiat pe nelegalitatea articolului 20 alineatul (1) litera (c) din Decizia 2010/413 și a articolului 23 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 267/2012.
Tribunalul a respins fiecare dintre aceste motive și, în consecință, a respins acțiunea în totalitate.
Concluziile părților și procedura în fața Curții
NITC solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate;
–
admiterea concluziilor pe care le‑a expus în fața Tribunalului, în special:
–
anularea actelor atacate, în măsura în care o privesc;
–
în subsidiar, constatarea faptului că articolul 20 alineatul (1) litera (c) din Decizia 2010/413 și articolul 23 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 267/2012 sunt inaplicabile, în măsura în care o privesc, și
–
obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată efectuate în recurs și în procedura în fața Tribunalului.
Consiliul solicită Curții:
–
respingerea recursului formulat de NITC ca fiind inadmisibil și, în caz contrar, ca nefondat;
–
în subsidiar, dacă Curtea decide să anuleze hotărârea atacată și să se pronunțe ea însăși prin hotărâre definitivă, respingerea acțiunii în anulare și a cererii de declarare a inaplicabilității, precum și
–
obligarea NITC la plata cheltuielilor aferente recursului.
Cu privire la recurs
Cu privire la admisibilitatea recursului
Argumentația părților
Consiliul arată că NITC nu are interes în soluționarea prezentului recurs și că acesta este, prin urmare, inadmisibil, ca urmare a ridicării, prin Decizia 2015/1863 și prin Regulamentul de punere în aplicare 2015/1862, a măsurilor restrictive luate în privința sa, precum și a lipsei unei atingeri aduse reputației sale prin actele atacate.
NITC susține că are un interes de a urmări în continuare anularea hotărârii atacate, precum și cea a actelor atacate, în scopul de a obține recunoașterea caracterului nelegal
ab initio
al reincluderii sale în listele în litigiu, de a formula eventual o acțiune în repararea prejudiciului suferit ca urmare a reincluderii sale în listele menționate și de a restabili reputația sa.
Aprecierea Curții
Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că existența unui interes al recurentului de a exercita calea de atac presupune ca recursul, prin rezultatul său, să poată aduce un beneficiu părții care l‑a intentat (Hotărârea din 21 decembrie 2011, Franța/People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, punctul
și jurisprudența citată).
Or, Curtea a apreciat că o persoană sau o entitate al cărei nume a fost inclus într‑o listă de persoane și de entități ale căror active sunt înghețate își menținea interesul cel puțin moral de a obține anularea acestei includeri, în scopul de a obține recunoașterea de către instanța Uniunii a faptului că nu ar fi trebuit să fie niciodată inclusă într‑o astfel de listă, ținând seama de consecințele asupra reputației sale, inclusiv după eliminarea numelui său de pe lista menționată sau după suspendarea înghețării fondurilor sale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 mai 2013, Abdulrahim/Consiliul și Comisia,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, punctele
-
, Hotărârea din 8 septembrie 2016, Iranian Offshore Engineering & Construction/Consiliul,
C‑459/15 P
, nepublicată,
EU:C:2016:646
, punctul
, precum și Hotărârea din 15 iunie 2017, Al‑Faqih și alții/Comisia,
C‑19/16 P
,
EU:C:2017:466
, punctul
).
În consecință, NITC dispune de un interes, cel puțin moral, de a urmări în continuare anularea reincluderii sale în listele în litigiu, chiar dacă, pe de o parte, înghețarea activelor sale care rezultă din această reincludere în lista cuprinsă în anexa II la Decizia 2010/413 a fost suspendată și, pe de altă parte, numele său a fost înlăturat de pe lista cuprinsă în anexa IX la Regulamentul nr. 267/2012, potrivit Deciziei 2015/1863 și, respectiv, Regulamentului de punere în aplicare 2015/1862.
Recursul este, prin urmare, admisibil.
Cu privire la fond
NITC invocă patru motive în susținerea recursului.
Cu privire la primul motiv
–
Argumentația părților
Prin intermediul primului motiv, NITC arată că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a decis, la punctele 45-65 și 68 din hotărârea atacată, că actele atacate nu încălcau principiile autorității de lucru judecat, securității juridice, protecției încrederii legitime, precum și dreptul său la o cale de atac efectivă. Tribunalul ar fi apreciat astfel în mod eronat că Consiliul putea să o reincludă în listele în litigiu în temeiul unor susțineri de fapt identice cu cele pe care le invocase în sprijinul includerii sale inițiale, care a fost anulată printr‑o hotărâre definitivă, și în lipsa unei schimbări semnificative a împrejurărilor sau a unor probe noi, care nu au putut fi obținute cu ocazia acestei prime includeri. Potrivit NITC, Consiliul nu se putea limita, pentru a o reinclude în listele în litigiu în temeiul aceluiași criteriu de includere, să recalifice faptele aflate la originea includerii sale inițiale.
NITC adaugă, referindu‑se la Ordonanța președintelui Tribunalului din 16 iulie 2015, National Iranian Tanker Company/Consiliul (
T‑207/15 R
,
EU:T:2015:535
), că, deși principiul autorității de lucru judecat nu se aplica în sens strict, principiile securității juridice și protecției încrederii legitime, precum și dreptul la o cale de atac efectivă, în sensul articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) și al articolului 13 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma, la 4 noiembrie 1950, îi impuneau Consiliului să prezinte ansamblul argumentelor și al probelor aflate la dispoziția sa în cadrul primei includeri, cu riscul de a nu mai putea să le invoce ulterior. Tribunalul ar fi adoptat, așadar, o interpretare prea restrictivă a articolului 47 din cartă. Logica aflată la baza hotărârii atacate ar oferi Consiliului o putere nelimitată pentru a restabili măsuri restrictive prin invocarea unor motive identice sau întemeiate pe aceleași fapte, care ar fi putut și ar fi trebuit să fie invocate cu ocazia includerii inițiale. Această logică ar fi susceptibilă să determine abuzuri și să expună entitatea în cauză unei repetări a litigiilor, ceea ce ar fi contrar principiului echității procedurii și dreptului la o bună administrare.
NITC precizează că Tribunalul a săvârșit în special o eroare de drept la punctele 51 și 52 din hotărârea atacată prin faptul că a decis că Consiliul se putea întemeia din nou pe motivul de includere referitor la sprijinul financiar acordat guvernului Iranului, deși elementele de probă furnizate aveau, majoritatea, o dată anterioară includerii inițiale și erau accesibile publicului sau proveneau din corespondența schimbată cu NITC. În ceea ce privește motivul de includere referitor la sprijinul logistic, NITC arată că Tribunalul a apreciat eronat la punctul 53 din hotărârea atacată că acesta nu a fost supus controlului Tribunalului în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 3 iulie 2014, National Iranian Tanker Company/Consiliul (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
). Deși acest motiv nu figura în includerea inițială, acesta ar fi totuși identic cu susținerea factuală de sprijin financiar, astfel cum a fost respinsă la punctul 60 din această hotărâre sub o altă calificare.
Consiliul contestă temeinicia primului motiv. Acesta apreciază că nu era ținut, la momentul includerii inițiale a NITC, să invoce toate criteriile de includere și toate motivele susceptibile să fie reținute. Consiliul precizează că, în momentul includerii inițiale a NITC, acesta nu a prezentat niciun element care să probeze motivul de includere referitor la sprijinul financiar care se află la baza acestei includeri. În ceea ce privește motivul de includere referitor la sprijinul logistic, acesta nu ar fi fost invocat și nici supus examinării Tribunalului.
–
Aprecierea Curții
În cadrul primului motiv al recursului, încălcarea diferitor principii de drept al Uniunii și drepturi fundamentale invocată de NITC se întemeiază în esență pe argumentul potrivit căruia Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a considerat că o entitate care a obținut anularea unor măsuri restrictive adoptate împotriva sa putea să facă obiectul unei reincluderi într‑o listă de entități ale căror active sunt înghețate, în temeiul unor motive sau al unor elemente de probă care ar fi putut să fie invocate cu ocazia primei includeri a acestei entități, în condițiile în care nu a intervenit nicio schimbare semnificativă a faptelor și în lipsa oricărui element de probă nou.
Mai întâi, în ceea ce privește principiul autorității de lucru judecat, trebuie amintit că hotărârile de anulare pronunțate de instanțele Uniunii se bucură, din momentul în care au devenit definitive, de autoritate de lucru judecat. Aceasta privește nu doar dispozitivul hotărârii de anulare, ci și motivele care constituie temeiul necesar al dispozitivului și care, din acest motiv, nu pot fi disociate de acesta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 noiembrie 2012, Al‑Aqsa/Consiliul și Țările de Jos/Al‑Aqsa,
C‑539/10 P și C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Or, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că autoritatea de lucru judecat nu privește decât elementele de fapt și de drept care au fost efectiv sau în mod necesar soluționate printr‑o decizie jurisdicțională (Hotărârea din 29 martie 2011, ThyssenKrupp Nirosta/Comisia,
C‑352/09 P
,
EU:C:2011:191
, punctul
, precum și Hotărârea din 13 septembrie 2017, Pappalardo și alții/Comisia,
C‑350/16 P
,
EU:C:2017:672
, punctul
).
În speță, trebuie arătat că, în Hotărârea din 3 iulie 2014, National Iranian Tanker Company/Consiliul (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
), Tribunalul a anulat includerea inițială a NITC, considerând, la punctul 64 din această hotărâre, că elementele care trebuie luate în considerare nu conțineau niciun indiciu care să permită probarea susținerilor Consiliului potrivit cărora NITC ar fi controlată de guvernul Iranului și ar furniza acestuia din urmă un sprijin financiar. Astfel, așa cum rezultă din cuprinsul punctului 61 din hotărârea menționată, Consiliul nu a prezentat, pentru a dovedi temeinicia motivului referitor la sprijinul financiar acordat guvernului Iranului ca urmare a legăturilor existente între acționarii NITC și acest guvern, niciun element privind structura capitalului său și acționarii săi. În ceea ce privește argumentul întemeiat pe activitățile NITC în transportul de petrol, invocat de Consiliu cu ocazia ședinței din această procedură, Tribunalul a constatat, la punctele 58-60 din aceeași hotărâre, doar că aceste elemente nu figurau în motivarea includerii inițiale a NITC și nu probau motivul referitor la sprijinul financiar acordat guvernului Iranului care se afla la baza acestei includeri.
Așadar, actele Consiliului au fost anulate prin Hotărârea din 3 iulie 2014, National Iranian Tanker Company/Consiliul (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
), ca urmare a insuficienței elementelor furnizate de Consiliu pentru a dovedi temeiul lor factual. Nu se poate deduce dintr‑o astfel de constatare, la care se raportează autoritatea de lucru judecat potrivit jurisprudenței citate la punctul 43 din prezenta hotărâre, că Consiliul nu putea, ulterior, să rețină alte elemente de probă destinate să ateste existența unui sprijin financiar acordat guvernului Iranului sau să se întemeieze pe un tip de sprijin, de o altă natură, acordat acestui guvern.
Or, trebuie constatat că reincluderea NITC în listele în litigiu, prin actele atacate, este întemeiată pe două motive distincte, care sunt, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 48 din hotărârea atacată, sprijinul financiar al NITC acordat guvernului Iranului ca urmare a unor legături dintre acționarii săi și acest guvern, pe de o parte, și sprijinul logistic al NITC acordat guvernului menționat ca urmare a transportului petrolului iranian, pe de altă parte. După cum a arătat Tribunalul la punctul 50 din hotărârea atacată, doar motivul legat de sprijinul financiar figura deja în expunerea de motive a includerii sale inițiale, care a fost anulată prin Hotărârea din 3 iulie 2014, National Iranian Tanker Company/Consiliul (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
). În plus, astfel cum reiese din cuprinsul aceluiași punct și din cuprinsul punctului 51 din hotărârea atacată, elementele de probă prezentate Tribunalului în ceea ce privește acest motiv, în cadrul acțiunii în primă instanță care a determinat pronunțarea hotărârii atacate, nu sunt aceleași ca cele care îi fuseseră prezentate în cadrul procedurii privind includerea sa inițială și care a determinat pronunțarea Hotărârii din 3 iulie 2014, National Iranian Tanker Company/Consiliul (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
).
NITC arată totuși că, în măsura în care elemente factuale pe care Consiliul și‑a întemeiat decizia de a o reinclude în listele în litigiu erau deja disponibile în momentul includerii sale inițiale, Consiliul avea obligația de a epuiza ansamblul elementelor aflate la dispoziția sa și al calificărilor juridice susceptibile să justifice impunerea unor măsuri restrictive împotriva sa, cu ocazia acestei prime includeri, cu riscul de a nu mai putea să se prevaleze de acestea ulterior. După cum a explicat cu ocazia ședinței în fața Curții, NITC apreciază că, deși principiul autorității de lucru judecat nu se aplica în sens strict, o astfel de obligație ar decurge din coroborarea acestui principiu cu principiul securității juridice.
Este totuși suficient să se arate că această obiecție nu poate determina constatarea unei încălcări a principiului autorității de lucru judecat din moment ce, prin ipoteză, având în vedere că respectivele elemente și calificări juridice nu au fost luate în considerare prin decizia care beneficiază de autoritate de lucru judecat, ele nu pot constitui elemente de drept sau de fapt soluționate în mod efectiv sau necesar prin decizia menționată în sensul jurisprudenței citate la punctul 43 din prezenta hotărâre.
Trebuie să se adauge că, în cadrul recursului său, NITC nu prezintă un argument precis pentru a susține că principiile autorității de lucru judecat și securității juridice, interpretate împreună, ar acorda, în speță, o protecție mai întinsă decât cea care rezultă doar din principiul autorității de lucru judecat unei persoane sau unei entități care a obținut anularea includerii sale într‑o listă a persoanelor și a entităților ale căror active sunt înghețate, împotriva adoptării unor noi măsuri restrictive întemeiate pe alte motive sau elemente de probă.
În ceea ce privește principiul protecției încrederii legitime, trebuie amintit că, conform unei jurisprudențe constante a Curții, dreptul de a se prevala de acesta aparține oricărui justițiabil pe care o instituție a Uniunii, prin furnizarea unor asigurări precise, l‑a determinat să nutrească speranțe întemeiate. În schimb, nimeni nu se poate prevala de o încălcare a acestui principiu în lipsa unor asemenea asigurări (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 septembrie 2017, Pappalardo și alții/Comisia,
C‑350/16 P
,
EU:C:2017:672
, punctul
, precum și Hotărârea din 21 februarie 2018, Kreuzmayr,
C‑628/16
,
EU:C:2018:84
, punctul
).
Or, o decizie de includere a unei entități într‑o listă de persoane și de entități ale căror active sunt înghețate nu conferă asigurări precise acestei entități în sensul că Consiliul nu ar dispune de niciun alt motiv care vizează această entitate decât cele care figurează în motivarea acestei decizii și nici de alte elemente de probă de natură să justifice impunerea unor măsuri restrictive împotriva sa. În plus, după cum Tribunalul a apreciat în mod întemeiat la punctul 59 din hotărârea atacată, Hotărârea din 3 iulie 2014, National Iranian Tanker Company/Consiliul (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
), nu putea determina o încredere legitimă în beneficiul NITC în sensul că Consiliul nu ar putea lua, cu respectarea hotărârii menționate, o decizie de reincludere pentru viitor. Tribunalul a precizat de altfel, la punctul 77 din aceeași hotărâre, că nu putea fi exclusă de la bun început o nouă includere a numelui NITC în liste ale persoanelor și ale entităților ale căror active sunt înghețate și că Consiliul avea posibilitatea de a reinclude numele său în listele menționate în temeiul unor motive dovedite corespunzător cerințelor legale.
Din ceea ce precedă rezultă că Tribunalul a decis fără a săvârși nicio eroare de drept că Consiliul nu a încălcat autoritatea de lucru judecat care privește Hotărârea din 3 iulie 2014, National Iranian Tanker Company/Consiliul (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
), precum și principiile securității juridice și protecției încrederii legitime, prin faptul că a adoptat actele atacate în temeiul motivelor referitoare la sprijinul financiar și logistic al NITC acordat guvernului Iranului, amintite la punctul 46 din prezenta hotărâre.
În ceea ce privește dreptul la o cale de atac efectivă în sensul articolului 47 din cartă, care este invocat de NITC, trebuie amintit că acest articol asigură, în dreptul Uniunii, protecția conferită prin articolul 6 paragraful 1 și prin articolul 13 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale (Hotărârea din 16 mai 2017, Berlioz Investment Fund,
C‑682/15
,
EU:C:2017:373
, punctul
și jurisprudența citată). Respectivul articol 47 impune, în primul său paragraf, ca orice persoană ale cărei drepturi și libertăți garantate de dreptul Uniunii au fost încălcate să aibă dreptul la o cale de atac efectivă în fața unei instanțe judecătorești, în conformitate cu condițiile stabilite de acest articol.
Or, principiul protecției jurisdicționale efective nu poate să împiedice Consiliul să reincludă o persoană sau o entitate în listele de persoane și de entități ale căror active sunt înghețate, în temeiul unor alte motive decât cele pe care se întemeia includerea inițială sau al unui motiv identic întemeiat pe alte elemente de probă. Astfel, acest principiu urmărește să garanteze ca un act cauzator de prejudicii să poată fi atacat în fața instanței, iar nu ca un nou act cauzator de prejudicii, întemeiat pe motive sau pe elemente de probă diferite, să nu poată fi adoptat.
După cum a apreciat deja Curtea, atunci când decizia unei instituții a Uniunii care a făcut obiectul unei acțiuni a fost anulată, se consideră că aceasta nu a existat niciodată, iar această instituție, care intenționează să ia o nouă decizie, poate proceda la o reexaminare completă și poate invoca alte motive decât cele pe care era întemeiată decizia anulată (a se vedea prin analogie Hotărârea din 6 martie 2003, Interporc/Comisia,
C‑41/00 P
,
EU:C:2003:125
, punctul
).
Prin urmare, o nelegalitate precum cea constatată de Tribunal în Hotărârea din 3 iulie 2014, National Iranian Tanker Company/Consiliul (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
), cu ocazia primei includeri a NITC în listele persoanelor și ale entităților ale căror active sunt înghețate, nu este de natură să împiedice Consiliul, în urma unei reexaminări a situației acesteia, să adopte noi măsuri restrictive pe baza unor elemente factuale deja existente sau disponibile.
Pe de altă parte, trebuie arătat că, în cadrul procedurii în care s‑a pronunțat Hotărârea din 3 iulie 2014, National Iranian Tanker Company/Consiliul (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
), care a devenit definitivă, NITC a solicitat și a obținut anularea măsurilor restrictive adoptate în 2012, care au fost, așadar, eliminate din ordinea juridică a Uniunii. Prin urmare, NITC poate invoca această hotărâre în susținerea unei cereri de despăgubire, după cum rezultă din cuprinsul punctului 65 din hotărârea atacată. În plus, NITC dispune de facultatea, de care s‑a prevalat, de a introduce o nouă acțiune în fața instanței Uniunii având ca obiect controlul legalității unei decizii de reincludere pentru a fi repusă, dacă este cazul, în poziția sa inițială, precum și pentru a obține o despăgubire.
Ținând seama de aceste elemente, este necesar să se considere că Tribunalul a constatat în mod întemeiat că Consiliul nu a încălcat principiile autorității de lucru judecat, securității juridice și protecției încrederii legitime și nici dreptul NITC la o cale de atac efectivă.
Prin urmare, este necesar să se respingă primul motiv al recursului.
Cu privire la al doilea și la al patrulea motiv
–
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al doilea motiv, NITC arată că Tribunalul a constatat în mod eronat că erau îndeplinite criteriile de includere în ceea ce o privește. Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept la punctele 87-89 din hotărârea atacată, apreciind că aceasta furniza un sprijin guvernului Iranului, în sensul criteriului prevăzut la articolul 20 alineatul (1) litera (c) din Decizia 2010/413 și la articolul 23 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 267/2012, ca urmare a sprijinului logistic acordat guvernului Iranului prin transportul de către NITC al petrolului iranian și prin legătura existentă între sectorul energetic și activitățile de proliferare nucleară în Iran. Noțiunea „sprijin logistic” nu poate îngloba sprijinul furnizat unor terți. Or, potrivit interpretării Tribunalului, ar fi suficient ca NITC să fie activă în sectorul petrolului iranian pentru a considera că ea acordă un sprijin logistic guvernului Iranului, deși nu a furnizat niciun serviciu acestui guvern. Pe de altă parte, o asemenea interpretare ar constitui, pe fond, o susținere legată de un sprijin financiar indirect acordat guvernului Iranului, astfel cum a fost înlăturată în Hotărârea din 3 iulie 2014, National Iranian Tanker Company/Consiliul (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
, punctul
).
În plus, trimiterea la considerentul (22) al Deciziei 2010/413, cuprinsă la punctul 86 din hotărârea atacată, nu ar permite stabilirea unei legături între activitățile NITC, sectorul energetic și proliferarea nucleară și ar fi eronată în măsura în care, ulterior acestei decizii, Uniunea ar fi permis autorizarea activităților de transport de petrol potrivit planului comun de acțiune pus în aplicare prin Regulamentul nr. 42/2014. Deși planul comun de acțiune nu prevedea o suspendare a măsurilor restrictive individuale sau o modificare a criteriilor de includere în listele persoanelor și ale entităților ale căror active sunt înghețate, acest plan, precum și Regulamentul nr. 42/2014 ar fi trebuit să orienteze interpretarea și aplicarea acestor criterii. Or, ar fi contradictoriu să se considere că noțiunea „sprijin logistic” acoperă activitatea de transport al țițeiului, care a fost autorizată de planul și de regulamentul menționate, și de neconceput ca Uniunea să fi putut autoriza o activitate susceptibilă să prezinte o importanță calitativă sau cantitativă suficientă pentru a favoriza proliferarea nucleară. Amenințarea pe care NITC o reprezenta, în lumina planului comun de acțiune în raport cu obiectul măsurilor restrictive, nu ar fi fost evaluată.
În sfârșit, interpretarea adoptată de Tribunal ar fi disproporționată în raport cu obiectivele urmărite de Decizia 2010/413 și de Regulamentul nr. 267/2012, în măsura în care ea ar permite Consiliului să adopte măsuri restrictive împotriva oricărei persoane sau entități care își desfășoară activitatea într‑un sector care poate genera venituri substanțiale pentru guvernul Iranului. O lectură atât de largă a criteriilor de includere ar transforma aceste acte în instrumente de sancționare comercială. O astfel de interpretare ar fi de asemenea contrară principiului securității juridice, care impune să se rețină, în caz de ambiguitate a reglementării, interpretarea cea mai favorabilă NITC.
Prin intermediul celui de al patrulea motiv, NITC susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin respingerea argumentului pe care aceasta l‑a invocat cu titlu subsidiar, potrivit căruia, dacă interpretarea largă a criteriului de includere prevăzut la articolul 20 alineatul (1) litera (c) din Decizia 2010/413 și la articolul 23 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 267/2012 ar fi menținută, această interpretare ar face acest criteriu disproporționat în raport cu obiectivele urmărite prin Decizia 2010/413 și prin Regulamentul nr. 267/2012 și, prin urmare, ar determina nelegalitatea dispozițiilor menționate.
Consiliul contestă temeinicia celui de al doilea și a celui de al patrulea motiv. Acesta consideră că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a apreciat că motivul referitor la sprijinul logistic acordat guvernului Iranului era îndeplinit și arată că, deși planul comun de acțiune prevedea o anumită diminuare a sancțiunilor în legătură cu Republica Islamică Iran, era încă necesar, în acest stadiu, să se mențină presiunea asupra guvernului menționat, pentru ca acesta să pună capăt activităților sale de proliferare nucleară.
–
Aprecierea Curții
Prin intermediul celui de al doilea și al celui de al patrulea motiv, care trebuie analizate împreună, NITC contestă interpretarea și aplicarea în privința sa, de către Tribunal, a criteriului de includere prevăzut la articolul 20 alineatul (1) litera (c) din Decizia 2010/413, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2012/635, și la articolul 23 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 267/2012, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1263/2012.
În primul rând, nu poate fi primit argumentul invocat de NITC, potrivit căruia motivul referitor la sprijinul logistic acordat guvernului Iranului, a cărui temeinicie a fost declarată la punctul 92 din hotărârea atacată, ar corespunde motivului referitor la sprijinul financiar acordat acestui guvern, care a fost respins prin Hotărârea din 3 iulie 2014, National Iranian Tanker Company/Consiliul (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
). În această privință, este suficient să se arate că, la punctele 84-87 din hotărârea atacată, Tribunalul a justificat temeinicia motivului întemeiat pe sprijinul logistic al NITC acordat guvernului Iranului prin intermediul unei motivări distincte de cea prin care a respins, în Hotărârea din 3 iulie 2014, National Iranian Tanker Company/Consiliul (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
, punctele
-
), elementele pe care se întemeiase Consiliul pentru a considera că NITC furniza un sprijin financiar guvernului menționat. Mai precis, trebuie să se sublinieze că, la punctul 82 din hotărârea atacată, Tribunalul a precizat că Consiliul nu reproșează NITC că furnizează un sprijin indirect guvernului Iranului prin intermediul unei societăți terțe care ar returna acesteia din urmă dividende, ci faptul că, în considerarea importanței activităților sale de transport în sectorul iranian al petrolului, care este controlat de guvernul Iranului, reclamanta este considerată ca furnizând un sprijin logistic guvernului menționat.
În al doilea rând, trebuie arătat că Tribunalul a amintit în mod întemeiat la punctul 85 din hotărârea atacată că criteriul sprijinului acordat guvernului Iranului, cuprins la articolul 20 alineatul (1) litera (c) din Decizia 2010/413, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2012/635, și la articolul 23 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 267/2012, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1263/2012, trebuie să fie înțeles în sensul că vizează activități proprii persoanei sau entității în cauză și care, chiar dacă nu au, ca atare, nicio legătură directă sau indirectă cu proliferarea nucleară, o pot totuși favoriza, furnizând guvernului Iranului resurse sau facilități de ordin material, financiar sau logistic care îi permit acestuia să își continue activitățile de proliferare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 martie 2016, National Iranian Oil Company/Consiliul,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
, punctele
și
, precum și Hotărârea din 7 aprilie 2016, Central Bank of Iran/Consiliul,
C‑266/15 P
,
EU:C:2016:208
, punctul
).
Astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 81 și 82 din Hotărârea din 1 martie 2016, National Iranian Oil Company/Consiliul (
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
), acest criteriu ține seama de „legătura potențială dintre veniturile Iranului derivate din sectorul energetic și finanțarea activităților sale nucleare sensibile cu risc de proliferare”, evidențiată în special în Rezoluția 1929 și în considerentul (22) al Deciziei 2010/413, în scopul de a afecta finanțarea programului nuclear iranian de către guvernul Iranului. Legătura dintre sectorul energetic și proliferarea nucleară este astfel stabilită de legiuitorul Uniunii însuși.
În plus, reiese din jurisprudența Curții că acest criteriu, interpretat în lumina obiectivelor urmărite de Consiliu, vizează formele de sprijin acordat guvernului Iranului care, prin importanța lor cantitativă sau calitativă, contribuie la continuarea activităților nucleare iraniene (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 martie 2016, National Iranian Oil Company/Consiliul,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
, punctul
, și Ordonanța din 4 aprilie 2017, Sharif University of Technology/Consiliul,
C‑385/16 P
, nepublicată,
EU:C:2017:258
, punctul
).
În ceea ce privește noțiunea „sprijin logistic”, Curtea a decis că termenul „logistic” nu se limita la activitățile de transport de mărfuri sau de persoane, ci îngloba activitățile care privesc, în esență, metodele și mijloacele de organizare a unei operațiuni sau a unui proces și punerea la dispoziție a resurselor necesare pentru ca o activitate sau un proces să poată avea loc (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 septembrie 2016, Iranian Offshore Engineering & Construction/Consiliul,
C‑459/15 P
, nepublicată,
EU:C:2016:646
, punctele
și
).
Având în vedere aceste elemente, Tribunalul a apreciat în mod întemeiat, la punctul 87 din hotărârea atacată, că, ținând seama de importanța activităților de transport ale NITC în sectorul petrolului iranian, care permit guvernului Iranului să răspundă unor nevoi logistice determinate în acest sector pe care îl controlează, și de legătura existentă între sectorul energetic și activitățile de proliferare nucleară în Iran, era necesar să se concluzioneze că NITC furniza un sprijin guvernului Iranului, astfel încât criteriul prevăzut la articolul 20 alineatul (1) litera (c) din Decizia 2010/413, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2012/635, și la articolul 23 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 267/2012, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1263/2012, era îndeplinit.
Interpretarea astfel reținută de Tribunal se înscrie, după cum rezultă din cuprinsul punctelor 67-70 din prezenta hotărâre, într‑un cadru juridic clar delimitat de obiectivele urmărite de reglementarea care guvernează măsurile restrictive adoptate împotriva Republicii Islamice Iran, astfel încât ea nu contravine principiului securității juridice.
În al treilea rând, este necesar să se considere că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept la punctele 88 și 89 din hotărârea atacată prin faptul că a apreciat că această concluzie nu putea fi repusă în discuție de suspendarea, prin planul comun de acțiune, precum și prin Decizia 2014/21 și prin Regulamentul nr. 42/2014, a interdicției de a transporta petrol originar sau exportat de Iran către orice altă țară.
În această privință, diminuarea sancțiunilor care vizează Republica Islamică Iran și care rezultă din aceste acte a intervenit în cadrul unei prime etape a unui proces destinat găsirii unei soluții ample pe termen lung la problema nucleară iraniană, fără a repune în discuție obiectivul, urmărit prin Decizia 2010/413 și prin Regulamentul nr. 267/2012, de a împiedica proliferarea nucleară și de a exercita astfel o presiune asupra Republicii Islamice Iran pentru ca aceasta să pună capăt activităților în cauză. În plus, deși actele menționate au determinat suspendarea momentană a interdicției menționate, prelungită de mai multe acte succesive ale Consiliului, astfel încât activitatea exercitată de NITC nu mai era temporar vizată de interdicție, nici elementele definite în cadrul primei etape a planului comun de acțiune, nici actele adoptate de Consiliu pentru punerea în aplicare a acestui plan nu prevedeau o suspendare a măsurilor restrictive individuale sau o modificare a criteriilor pe baza cărora puteau fi adoptate astfel de măsuri, după cum a arătat în mod întemeiat Tribunalul la punctele 89 și 90 din hotărârea atacată și după cum admite NITC.
În al patrulea rând, NITC susține că interpretarea reținută de Tribunal cu privire la criteriul de includere derivat din sprijinul acordat guvernului Iranului conferă acestui criteriu un caracter disproporționat în raport cu obiectivele urmărite prin Decizia 2010/413 și prin Regulamentul nr. 267/2012 și determină, prin urmare, nelegalitatea și inaplicabilitatea acestuia în privința NITC.
Cu privire la acest aspect, principiul proporționalității impune ca mijloacele puse în aplicare printr‑o dispoziție de drept al Uniunii să fie apte să realizeze obiectivele legitime urmărite de reglementarea în cauză și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestora (Hotărârea din 15 noiembrie 2012, Al‑Aqsa/Consiliul și Țările de Jos/Al‑Aqsa,
C‑539/10 P și C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Curtea a decis că Decizia 2010/413 și Regulamentul nr. 267/2012 au ca obiectiv, astfel cum s‑a arătat la punctul 74 din prezenta hotărâre, să împiedice proliferarea nucleară și să exercite în acest mod o presiune asupra Republicii Islamice Iran, pentru ca aceasta să pună capăt activităților respective. Obiectivul amintit, care se înscrie în cadrul mai general al eforturilor legate de menținerea păcii și a securității internaționale, este legitim (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 noiembrie 2013, Consiliul/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Or, interpretarea criteriului de includere derivat din „sprijinul acordat guvernului Iranului” reținută în speță de Tribunal permite, în conformitate cu jurisprudența citată la punctele 67-69 din prezenta hotărâre, să se vizeze activități care sunt susceptibile să favorizeze proliferarea nucleară furnizând guvernului Iranului resurse sau facilități de ordin material, financiar sau logistic care îi permit acestuia să își continue activitățile de proliferare nucleară, fără să se ajungă la situația în care orice activitate să poată constitui un astfel de sprijin, ci doar cele care, prin importanța lor cantitativă sau calitativă, contribuie la continuarea activităților de proliferare nucleară. În aceste condiții, nu rezultă că acest criteriu, astfel cum a fost interpretat de Tribunal în speță, este inadecvat și depășește limitele a ceea ce este necesar pentru a atinge obiectivul menționat.
În consecință, al doilea și al patrulea motiv ale recursului trebuie să fie respinse.
Cu privire la al treilea motiv
–
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al treilea motiv, NITC arată că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept apreciind la punctele 123-138 din hotărârea atacată că atingerea pe care o constituia reincluderea sa în listele în litigiu în privința dreptului său la proprietate, a dreptului său la reputație și a libertății de a desfășura o activitate comercială era proporțională. În primul rând, Tribunalul ar fi trebuit să constate că această reincludere era în mod vădit disproporționată în raport cu încălcările principiilor și ale drepturilor fundamentale invocate în fața sa în cadrul primului motiv. În al doilea rând, Tribunalul ar fi adus atingere drepturilor fundamentale ale NITC prin faptul că nu a acordat o importanță suficientă planului comun de acțiune. În această privință, NITC susține că faptul de a fi fost „ținta” Consiliului ar fi atât disproporționat, cât și discriminatoriu. Raționamentul Tribunalului constând în a afirma, la punctul 135 din hotărârea atacată, că măsurile restrictive luate împotriva NITC erau justificate ca urmare a importanței activităților sale de transport de petrol, recunoscând în același timp că aceste activități erau autorizate, ar fi contradictoriu. Astfel, în măsura în care, potrivit punctelor 86 și 87 din hotărârea atacată, se consideră că legătura cu proliferarea nucleară este constituită de veniturile pe care guvernul Iranului le obține în definitiv din vânzarea petrolului iranian, faptul că acest petrol este transportat de NITC sau de una sau de mai multe alte societăți nu are nicio relevanță.
Consiliul contestă temeinicia celui de al treilea motiv. Acesta susține că Tribunalul a ținut seama deplin de principiul proporționalității prin faptul că a decis că reincluderea NITC în listele în litigiu era justificată ca urmare a importanței activităților sale de transport în sectorul petrolier iranian și prin faptul că a apreciat că activitățile de transport de petrol ale altor entități nu erau de o amploare comparabilă.
–
Aprecierea Curții
Conform articolului 52 alineatul (1) din cartă, orice restrângere a exercițiului drepturilor și libertăților consacrate de aceasta trebuie să fie prevăzută de lege, să respecte substanța lor și, prin respectarea principiului proporționalității, pot fi impuse restrângeri privind aceste drepturi și libertăți numai în cazul în care acestea sunt necesare și numai dacă răspund efectiv unor obiective de interes general recunoscute de Uniune sau necesității protejării drepturilor și a libertăților celorlalți.
În ceea ce privește dreptul de proprietate și libertatea de a desfășura o activitate economică consacrate la articolele 16 și 17 din cartă, care sunt invocate de NITC, Curtea a decis că aceste drepturi fundamentale nu sunt prerogative absolute. În consecință, unele limitări pot fi aduse folosinței drepturilor menționate, cu condiția ca ele să răspundă efectiv unor obiective de interes general urmărite de Uniune și să nu constituie, din perspectiva obiectivului urmărit, o intervenție excesivă și intolerabilă care ar aduce atingere chiar substanței drepturilor astfel garantate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 noiembrie 2013, Consiliul/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, punctele
și
, precum și jurisprudența citată).
Deși actele atacate creează restrângeri ale drepturilor fundamentale ale NITC, aceste restrângeri răspund totuși unui obiectiv legitim urmărit de dreptul Uniunii, după cum rezultă din examinarea celui de al doilea și a celui de al patrulea motiv ale recursului, și anume combaterea proliferării nucleare care se înscrie în cadrul mai general al menținerii păcii și a securității internaționale, a cărui importanță primordială a fost evidențiată de Tribunal la punctul 132 din hotărârea atacată.
În plus, la punctul 132 menționat, Tribunalul a subliniat că restrângerile menționate nu priveau decât o parte din activele NITC și că Decizia 2010/413, precum și Regulamentul nr. 267/2012 prevedeau anumite excepții. Aceste acte prevăd astfel posibilități de deblocare a fondurilor care permit NITC să facă față anumitor cheltuieli, în special cele care sunt considerate esențiale, sau să onoreze anumite contracte comerciale speciale. În ceea ce privește atingerea adusă reputației, Tribunalul a observat că Consiliul nu a pretins că NITC ar fi ea însăși implicată în proliferarea nucleară. Tribunalul a dedus din aceasta că NITC nu era, așadar, asociată personal unor comportamente care prezintă un risc pentru pacea și pentru securitatea internațională și că gradul de neîncredere manifestat în privința sa era, din acest motiv, mai redus.
Având în vedere aceste elemente, restrângerile privind dreptul de proprietate și libertatea de a desfășura o activitate comercială ale NITC nu rezultă a fi excesive în raport cu scopurile urmărite. Aceeași concluzie se impune în ceea ce privește atingerea adusă reputației sale invocată de aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 aprilie 2016, Central Bank of Iran/Consiliul,
C‑266/15 P
,
EU:C:2016:208
, punctul
).
În sfârșit, Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept prin faptul că a considerat că această concluzie nu putea fi repusă în discuție prin adoptarea planului comun de acțiune și că situația NITC nu putea fi comparată cu cea a altor entități care desfășoară aceleași activități de transport de petrol ca ale NITC. În această privință, este suficient să se facă trimitere la considerațiile enunțate la punctele 65-79 din prezenta hotărâre.
Prin urmare, este necesar să se respingă al treilea motiv al recursului, precum și, în consecință, prezentul recurs în întregime.
Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Articolul 138 alineatul (1) din același regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, prevede că partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât Consiliul a solicitat obligarea NITC la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și pe cele efectuate de Consiliu.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:

1)
Respinge recursul.

2)
Obligă National Iranian Tanker Company să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de Consiliul Uniunii Europene.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.