CELEX: 62013CJ0200
Обжалване
Обща външна политика и политика на сигурност
Борба срещу разпространението на ядрено оръжие
Ограничителни мерки срещу Ислямска република Иран
Замразяване на финансовите средства на иранска банка
Задължение за мотивиране
Производство за приемане на акта
Явна грешка в преценката

С жалбата си Съветът на Европейския съюз иска отмяна на решение на Общия съд на Европейския съюз от 5 февруари 2013 г., Bank Saderat Iran/Съвет (
T‑494/10
,
EU:T:2013:59
, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което последният е отменил — в частите, които се отнасят до Bank Saderat Iran:
—
таблица Б, точка 7 от приложение II към Решение 2010/413/ОВППС на Съвета от 26 юли 2010 година относно ограничителни мерки срещу Иран и за отмяна на Обща позиция 2007/140/ОВППС (
ОВ L 195, стр. 39
и поправка в
ОВ L 197, 2010 г., стр. 19
),
—
таблица Б, точка 5 от приложението към Регламент за изпълнение (ЕС) № 668/2010 на Съвета от 26 юли 2010 година за прилагане на член 7, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 423/2007 относно ограничителни мерки срещу Иран (
ОВ L 195, стр. 25
),
—
раздел I, таблица Б, точка 7 от приложението към Решение 2010/644/ОВППС на Съвета от 25 октомври 2010 година за изменение на Решение 2010/413 (
ОВ L 281, стр. 81
),
—
таблица Б, точка 7 от приложение VIII към Регламент (ЕС) № 961/2010 на Съвета от 25 октомври 2010 година относно ограничителни мерки срещу Иран и за отмяна на Регламент (ЕО) № 423/2007 (
ОВ L 281, стр. 1
),
—
Решение 2011/783/ОВППС на Съвета от 1 декември 2011 година за изменение на Решение 2010/413 (
ОВ L 319, стр. 71
),
—
Регламент за изпълнение (ЕС) № 1245/2011 на Съвета от 1 декември 2011 година за прилагане на Регламент № 961/2010 (
ОВ L 319, стр. 11
),
—
раздел I, таблица Б, точка 7 от приложение IX към Регламент (ЕС) № 267/2012 на Съвета от 23 март 2012 година относно ограничителни мерки срещу Иран и за отмяна на Регламент № 961/2010 (
ОВ L 88, стр. 1
),
доколкото наименованието „Bank Saderat Iran“ е включено в списъците на лица, образувания и организации, за които се прилагат ограничителните мерки, приети с тези актове (наричани заедно по-нататък „спорните актове“).
Правна уредба и обстоятелства, предхождащи спора
Загрижен от многобройните доклади на генералния директор на Международната агенция за атомна енергия (МААЕ) и резолюциите на Съвета на управителите на МААЕ относно ядрената програма на Ислямска република Иран, на 23 декември 2006 г. Съветът за сигурност на ООН (наричан по-нататък „Съветът за сигурност“) приема Резолюция 1737 (2006), в точка 12 от която, разглеждана във връзка с приложението към същата резолюция, са изброени редица лица и образувания, за които се смята, че участват в разпространението на ядрено оръжие, и чиито финансови средства и икономически ресурси трябва да бъдат замразени.
С оглед на изпълнението на Резолюция 1737 (2006) в рамките на Европейския съюз на 27 февруари 2007 г. Съветът е приел Обща позиция 2007/140/ОВППС относно ограничителните мерки срещу Иран (
ОВ L 61, стр. 49
).
Член 5, параграф 1 от Обща позиция 2007/140 е предвиждал замразяване на всички финансови средства и икономически ресурси на определени категории лица и образувания, изброени в букви а) и б) от тази разпоредба. Така буква а) от член 5, параграф 1 визира лицата и структурите, посочени в приложението към Резолюция 1737 (2006), както и допълнителните лица и структури, посочени от Съвета за сигурност или от Комитета на Съвета за сигурност, създаден съгласно член 18 от Резолюция 1737 (2006). Списъкът на тези лица и структури се е съдържал в приложение I към Обща позиция 2007/140. В член 5, параграф 1, буква б) са посочени лицата и структурите, необхванати от приложение I, които по-специално са заети, пряко свързани или предоставят помощ за ядрените дейности на Ислямска република Иран, имащи отношение към разпространението на ядрено оръжие. Списъкът на тези лица и структури се съдържа в приложение II към споменатата обща позиция.
В рамките на правомощията на Европейската общност Резолюция 1737 (2006) е изпълнена с Регламент (ЕО) № 423/2007 на Съвета от 19 април 2007 година относно ограничителни мерки срещу Иран (
ОВ L 103, стр. 1
), който е приет на основание членове 60 ЕО и 301 ЕО и взема предвид Обща позиция 2007/140, като съдържанието му по същество е сходно с нейното, тъй като в приложение IV към Регламента, отнасящо се до лица, образувания и органи, посочени от Съвета за сигурност или от Комитета по санкциите, и в приложение V към същия регламент, отнасящо се до лица, образувания и органи, различни от изброените в приложение IV, фигурират същите наименования на образувания и на физически лица.
Член 7, параграф 2, буква а) от Регламент № 423/2007 е бил със следния текст:
„Всички финансови средства и икономически ресурси, принадлежащи [на лицата, субектите и органите, изброени в приложение V, както и всички финансови средства], притежавани, държани или контролирани от [тези лица, субекти и органи,] се замразяват. Приложение V включва физически и юридически лица, субекти и органи, които не са включени в приложение IV и които, съгласно член 5, параграф 1, буква б) от Обща позиция 2007/140/ОВППС, са идентифицирани като:
а)
участващи във, пряко свързани със или подкрепящи чувствителни от гледна точка на разпространението ядрени дейности на Иран […]“.
Като констатира, че Ислямска република Иран продължава да извършва дейности, свързани с ядрено обогатяване, и не оказва съдействие на МААЕ, на 3 март 2008 г. Съветът за сигурност е приел Резолюция 1803 (2008). В точка 10 от тази резолюция Съветът за сигурност:
„
Иска
от всички държави да проявяват бдителност във връзка с дейностите, провеждани от разположените на тяхна територия финансови институции с всички банки със седалище в Иран, и по-специално с банката Melli и с банката Saderat, както и с техните клонове и представителства в чужбина, за да се предотврати възможността тези дейности да способстват за чувствителни по отношение на ядреното разпространение дейности или за разработването на системи за ядрено оръжие, както се посочва в Резолюция 1737 (2006)“.
С резолюция 1929 (2010) от 9 юни 2010 г. Съветът за сигурност е приел по-строги мерки, и по-специално е взел решение за замразяването на финансовите средства на различни финансови образувания. В точка 21 от споменатата резолюция Съветът за сигурност призовава държавите по-конкретно „да не допускат предоставяне на тяхна територия на финансови услуги, и в частност застраховане и презастраховане, или трансфер към, през или от тяхна територия на или от техни граждани или образувания, попадащи в юрисдикцията им (включително клонове в чужбина), или лица или финансови институции на тяхна територия, на каквито и да е финансови или други активи или икономически ресурси, ако имат информация, даваща достатъчно основания да се счита, че тези услуги, активи или ресурси биха могли да подпомогнат чувствителните ядрени дейности на Иран, свързани с разпространението на ядрени оръжия, или разработването на системи за ядрено оръжие, по-специално като замразят вече намиращите се или предстоящите да се установят на територията им, намиращите се под юрисдикцията им или предстоящите да попаднат под нея финансови средства, други активи и икономически ресурси, свързани с тези програми или дейности, както и като упражняват засилен контрол с оглед предотвратяване на такива транзакции съвместно с националните си органи и в съответствие с националното си законодателство“.
В декларация, приложена към заключението от 17 юни 2010 г., Европейският съвет е подчертал все по-дълбоката си загриженост относно иранската ядрена програма, приветствал е приемането от Съвета за сигурност на Резолюция 1929 (2010), отбелязал е последния доклад на МААЕ от 31 май 2010 г. и е обявил налагането на нови ограничителни мерки, насочени по-специално към финансовия сектор.
С Решение 2010/413, прието на 26 юни 2010 г., Съветът е привел в действие тази декларация, като е отменил Обща позиция 2007/140 и е приел ограничителни мерки, които са допълнителни спрямо последната. В съображения 17—20 от Решение 2010/413, които се отнасят до финансовите дейности, отново се отбелязват решенията на Съвета за сигурност в Резолюция 1929 (2010), както и декларацията на Европейския съвет от 17 юни 2010 г. Глава 2 от Решение 2010/413 е посветена на финансовия сектор. Член 10, параграф 1 от посоченото решение предвижда, че за да предотвратят предоставянето на финансови услуги или трансфера към, чрез или от териториите на държавите членки, или за, или от граждани на държавите членки или образувания, организирани съгласно тяхното законодателство (включително клонове в чужбина), или лица или финансови институции на територията на държавите членки, на всякакви финансови или други активи или икономически ресурси, които биха могли да допринесат за чувствителните ядрени дейности на Иран, свързани с разпространението на ядрени оръжия, или за разработването на носители на ядрено оръжие, държавите членки извършват засилено наблюдение върху всички съвместни дейности на финансовите институции под тяхна юрисдикция с установени в Иран банки и с контролирани от тях клонове, дъщерни дружества или образувания.
Член 20, параграф 1 от Решение 2010/413 предвижда замразяване на финансовите средства на няколко категории лица и образувания. Член 20, параграф 1, буква а) визира лицата и образуванията, които са посочени от Съвета за сигурност и са изброени в приложение I към решението. Член 20, параграф 1, буква б) се отнася до „лица [и образувания], които не са обхванати от приложение I, които участват, имат пряко отношение или предоставят подкрепа за чувствителните ядрени дейности на Иран, свързани с разпространението на ядрени оръжия, или за разработването на носители на ядрено оръжие, включително като участват в доставяне на забранени изделия, стоки, оборудване, материали и технологии, или от лица или образувания, действащи от тяхно име или по тяхно указание, или образувания, притежавани или контролирани от тях, включително по незаконен начин, или от лица или образувания, които са съдействали на посочени в списъците лица или образувания за заобикаляне или нарушаване на разпоредбите на резолюции 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) или 1929 (2010) на Съвета за сигурност на ООН или на настоящото решение, както и от други високопоставени членове или образувания на ИРГ и на IRISL и от образувания, притежавани или контролирани от тях, или действащи от тяхно име, изброени в приложение II“.
Редица финансови образувания или групи от такива образувания са упоменати в приложение II към Решение 2010/413. Bank Saderat Iran (включително всички негови клонове и дъщерни дружества) е вписано в част I, Б, точка 7 от това приложение. Посочени са следните мотиви:
„[Bank Saderat Iran] е иранска държавна банка (94 % собственост на иранското правителство). Bank Saderat е предоставяла финансови услуги на образувания, извършващи доставки от името на ядрената програма и програмата за балистични ракети на Иран, включително на образувания, посочени по силата на Резолюция 1737 [(2006)]. [Bank Saderat Iran] последно е обработвала плащания и акредитиви на DIO (санкционирана по силата на Резолюция 1737 [(2006)]) и на Iran Electronics Industries през март 2009 г. През 2003 г. [Bank Saderat Iran] обработва акредитив от името на Mesbah Energy Company, свързано с ядрената програма на Иран (впоследствие санкционирано в Резолюция 1737 [(2006)])“.
С Регламент за изпълнение № 668/2010, приет на 26 юли 2010 г. в изпълнение на член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007, наименованието на Bank Saderat Iran, споменато в част I, Б, точка 5 от приложението към Регламент за изпълнение № 668/2010, е добавено към списъка на юридическите лица, образуванията и органите, посочени в таблица I от приложение V към Регламент № 423/2007.
Мотивите за включването на Bank Saderat Iran в този списък почти съвпадат с изложените в Решение 2010/413.
С писмо от 27 юли 2010 г. Съветът е уведомил Bank Saderat Iran относно включването на наименованието му в списъка, съдържащ се в приложение II към Решение 2010/413, и в списъка, съдържащ се в приложение V към Регламент № 423/2007.
С писма от 18 и 25 август и от 2, 9 и 30 септември 2010 г. Bank Saderat Iran е поискало от Съвета да му съобщи въз основа на какви доказателства е приел ограничителните мерки срещу него. С писмо от 15 септември 2010 г. то също е поискало от Съвета да извърши преглед на споменатото решение.
Приложение II към Решение 2010/413 е преразгледано и преработено с Решение 2010/644, прието на 25 октомври 2010 г. В съображение 2 от последното Съветът е посочил, че се е съобразил с представените му от засегнатите лица съображения.
Наименованието на Bank Saderat Iran е посочено в точка 7 от списъка на образуванията, който се намира в таблица I от приложение II към Решение 2010/413, изменено с Решение 2010/644. В мотивите вече не се уточнява, че това е иранска държавна банка, 94 % от която е собственост на иранското правителство, а че тя отчасти е собственост на иранското правителство. В останалата си част мотивите са идентични със съдържащите се в Решение 2010/413.
Приет на 25 октомври 2010 г., Регламент № 961/2010 е отменил и заменил Регламент № 423/2007. Съгласно член 16, параграф 2 от първия регламент:
„Замразяват се всички финансови средства и икономически ресурси, принадлежащи на, притежавани, държани или контролирани от лицата, образуванията или структурите, включени в списъка в приложение VIII. Приложение VIII включва физически и юридически лица, образувания или структури, […] които в съответствие с член 20, параграф 1, буква б) от Решение 2010/413 […] са определени като:
а)
участващи в, пряко свързани с или подпомагащи дейности на Иран, чувствителни по отношение на ядреното разпространение, както и разработването от Иран на системи за ядрено оръжие, в това число чрез участие в снабдяването със забранени стоки и технологии; притежавани или контролирани от такова лице, образувание или структура, включително посредством незаконни средства, [или като] действащи от тяхно име и по тяхно указание;
б)
физическо или юридическо лице, образувание или структура, подпомогнало(а) лице, образувание или структура, включено(а) в списъка, да избегне или наруши разпоредбите на настоящия регламент, Решение 2010/413 […] или резолюции 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) и 1929 (2010) […];
[…]“.
Съветът е включил наименованието на Bank Saderat Iran в точка 7 от списъка на юридическите лица, образуванията и организациите, изброени в приложение VIII, Б, към Регламент № 961/2010. Мотивите за вписването са почти идентични със съдържащите се в Решение 2010/413, изменено с Решение 2010/644.
С писмо от 28 октомври 2010 г. Съветът отговаря на писмото на Bank Saderat Iran от 15 септември 2010 г., като посочва, че след извършения преглед е отхвърлил неговата молба за заличаване на наименованието му от списъка в приложение II към Решение 2010/413 и от този в приложение VIII към Регламент № 961/2010. Във връзка с това Съветът уточнява, че не споделя гледната точка на Bank Saderat Iran, че неговите дейности във връзка с акредитивите не можели да допринесат за ядреното разпространение. В отговор на искането на Bank Saderat Iran за достъп до преписката Съветът му предоставя преписи от две предложения за приемане на ограничителни мерки, представени от държави членки (наричани по-нататък „предложенията, изпратени на 28 октомври 2010 г.“).
На 31 май 2011 г. като приложение към писмената дуплика, представена в рамките на производството за отмяна, по което е постановено обжалваното съдебно решение, Съветът е изпратил на Bank Saderat Iran документ на Съвета от 27 май 2011 г., съдържащ извлечение от трето предложение за включване на Bank Saderat Iran в списъка с образувания, на които се налагат ограничителни мерки (наричано по-нататък „третото предложение“).
На 1 декември 2011 г., след като извършва преглед, с Решение 2011/783 Съветът е решил да остави Bank Saderat Iran в списъка към Решение 2010/413, а с Регламент за изпълнение № 1245/2011 — в списъка към Регламент № 961/2010.
Като се позовава на заключенията на Европейския съвет от 9 декември 2011 г., Съветът е приел нови мерки с Решение 2012/35/ОВППС от 23 януари 2012 г. за изменение на Решение 2010/413 (
ОВ L 19, стр. 22
).
На 23 март 2012 г. Съветът е приел нови мерки с Регламент № 267/2012, който отменя и заменя Регламент № 961/2010. Замразяването на финансови средства и на икономически ресурси е предвидено в член 23 от Регламент № 267/2012. Текстът на член 23, параграф 2 към посочения момент е бил следният:
„Замразяват се всички финансови средства и икономически ресурси, принадлежащи на, притежавани, държани или контролирани от лицата, образуванията или органите, включени в списъка в приложение IX. Приложение IX включва физически и юридически лица, образувания или органи, които съгласно член 20, параграф 1, букви б) и в) от Решение [2010/413], са определени като:
а)
участващи в, пряко свързани с или подпомагащи дейности на Иран, чувствителни по отношение на ядреното разпространение, както и разработването от Иран на системи за ядрено оръжие, в това число чрез участие в снабдяването със забранени стоки и технологии; или притежавани или контролирани от такова лице, образувание или орган, включително посредством незаконни средства, или действащи от тяхно име и по тяхно указание;
б)
физическо или юридическо лице, образувание или структура, подпомогнало(а) лице, образувание или структура, включено(а) в списъка, да избегне или наруши разпоредбите на настоящия регламент, Решение [2010/413] или резолюции 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) и 1929 (2010) […];
[…]
г)
други лица, образувания или структури, които предоставят подкрепа, например материална, логистична или финансова подкрепа, на правителството на Иран, както и лица и образувания, свързани с тях;
[…]“.
Bank Saderat Iran е включено в точка 7 от таблица В, в рамките на дял I от приложение IX към Регламент № 767/2012. Мотивите за вписването са почти идентични със съдържащите се в Решение 2010/413, изменено с Решение 2010/644.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
На 7 октомври 2010 г. Bank Saderat Iran е подало в секретариата на Общия съд жалба за отмяната на Решение 2010/413 и на Регламент за изпълнение № 668/2010. Впоследствие е разширило предмета на исканията си за отмяна, включвайки и Решение 2010/644, Регламент № 961/2010, Решение 2011/783, Регламент за изпълнение № 1245/2011 и Регламент № 267/2012 в частите, отнасящи се до него.
Най-напред Общият съд е отхвърлил доводите както на Съвета, така и на Комисията, съгласно които Bank Saderat Iran не е имало право да се позове в своя полза на защитата и гаранциите, свързани с основните права.
След това той е разгледал жалбата на Bank Saderat Iran. Последното е сочело три основания. Първото е изведено от нарушение на задължението за мотивиране, на правото на жалбоподателя на защита и на правото му на ефективна съдебна защита. Второто основание е изведено от явна грешка в преценката при приемането на ограничителни мерки срещу него. Третото правно основание е изведено от нарушение на принципа на пропорционалност.
В рамките на първото основание, изведено от нарушение на задължението за мотивиране, на правото му на защита и на правото му на ефективна съдебна защита, Общият съд е разгледал всеки от мотивите, които се отнасят до Bank Saderat Iran и се съдържат в спорните актове и в предложенията за приемане на ограничителни мерки. Той е постановил, че Съветът е нарушил задължението за мотивиране във връзка с втория мотив, свързан с финансовите услуги, поради липсата на конкретика. Поради липсата на конкретика и правото на съдебна защита на Bank Saderat Iran е било нарушено в рамките на втория мотив. Същото право освен това е било нарушено във връзка с Решение 2010/413, Регламент за изпълнение № 668/2010, Решение 2010/644 и Регламент № 961/2010 поради късното съобщаване на третото предложение за приемане на ограничителни мерки. Накрая Общият съд е приел, че разглеждането на Решение 2010/413 и на Регламент за изпълнение № 668/2010 е било опорочено, тъй като по делото няма данни, че Съветът е проверил релевантността и обосноваността на доказателствата, отнасящи се до Bank Saderat Iran. Поради това Общият съд е уважил първото основание, що се отнася до Решение 2010/413, Регламент за изпълнение № 668/2010, Решение 2010/644 и Регламент № 961/2010.
След това Общият съд е разгледал второто основание, изведено от явна грешка в преценката по отношение на приемането на ограничителни мерки срещу Bank Saderat Iran. Той е изследвал мотивите, за които е счел, че са достатъчно точни и не нарушават задължението за мотивиране. Тъй като никой от посочените мотиви, на които Съветът се е позовал срещу жалбоподателя в първоинстанционното производство, не обосновавал приемането на отнасящите се до него ограничителни мерки, Общият съд е уважил второто основание и е отменил спорните актове в частите им, отнасящи се до него, без да се налага да разглежда третото основание, изведено от нарушаване на принципа на пропорционалност.
Bank Saderat Iran е твърдяло, че по отношение на него Регламент № 267/2012 се явява решение, прието под формата на регламент, а не като истински регламент. Поради това член 60, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз в случая не е трябвало да бъде прилаган. В точка 123 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, че с оглед практиката на Съда Регламент № 267/2012, включително приложение IX към него, има характера на регламент, тъй като член 51, втора алинея от него предвижда, че той е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави членки, което отговаря на разпоредбата на член 288 ДФЕС относно действието на регламентите. Поради това член 60, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз всъщност е бил приложим в случая.
Искания на страните
По главната жалба
Съветът иска от Съда:
—
да отмени обжалваното съдебно решение,
—
да се произнесе окончателно по спора и да отхвърли жалбата на Bank Saderat Iran срещу спорните актове,
—
да осъди Bank Saderat Iran да заплати съдебните разноски, направени от Съвета както в първоинстанционното производство, така и в рамките на настоящото производство по обжалване.
Bank Saderat Iran иска от Съда да отхвърли жалбата и да осъди Съвета да заплати съдебните разноски.
Комисията поддържа изцяло исканията на Съвета в жалбата му до Съда.
Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия иска от Съда да уважи жалбата, да отмени обжалваното съдебно решение, както и да отхвърли жалбата на Bank Saderat Iran срещу спорните актове.
По насрещната жалба
Bank Saderat Iran иска от Съда:
—
да уважи насрещната жалба и отмени решението на Общия съд поради посочените в насрещната жалба грешки,
—
да отмени спорните актове (взети поотделно), доколкото се прилагат по отношение на Bank Saderat Iran,
—
да осъди Съвета да заплати съдебните разноски, направени от Bank Saderat Iran.
Съветът иска от Съда да отхвърли насрещната жалба и да осъди Bank Saderat Iran да заплати съдебните разноски във връзка с настоящото производство по обжалване.
По главната жалба
Съветът твърди, че обжалваното съдебно решение е опорочено от няколко грешки при прилагане на правото.
По възражението за недопустимост на основанията, изведени от нарушаване на основните права
Обжалваното съдебно решение
В точка 44 от обжалваното съдебно решение Общият съд е отхвърлил доводите както на Съвета, така и на Комисията, съгласно които Bank Saderat Iran не е имало право да се позовава в своя полза на защитата и гаранциите, свързани с основните права. В точка 39 от това решение той е постановил, че правото на Съюза не съдържа правна норма, която да не допуска юридически лица, представляващи проявление на трети държави, да се позоват в тяхна полза на защитата и гаранциите, свързани с основните права, а в точка 40 от същото, че Съветът и Комисията във всички случаи не са представили доказателства, въз основа на които може да се установи, че жалбоподателят в първоинстанционното производство действително е проявление на иранската държава.
Доводи на страните
Съветът критикува най-напред точки 34—43 от обжалваното съдебно решение. Той счита, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че дори да се докажело, че Bank Saderat Iran е проявление на иранската държава, то можело да се позове в своя полза пред съда на Съюза на защитните механизми и гаранциите, свързани с основните права.
Той извежда довода си от член 34 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“), който изключва сезирането на Европейския съд по правата на човека от правителствени организации и подобни образувания, както и от други сходни разпоредби като член 44 от Американската конвенция за правата на човека от 22 ноември 1969 г. Ratio legis било обстоятелството, че държавата не може да се ползва от основни права. Макар Договорите на Съюза и Хартата на основните права на Европейския съюз да не съдържали аналогични на член 34 от ЕКПЧ разпоредби, се прилагал същият принцип.
Съветът счита, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото и като е приел, че няма никакво основание да се твърди, че Bank Saderat Iran действително представлява правителствена организация. В това отношение Съветът посочва:
—
практиката на Европейския съд по правата на човека, съгласно която, за да се определи дали дадено образувание е правителствена или неправителствена организация или образувание или не, трябвало да се прецени внимателно специфичният фактически и правен контекст,
—
работите на Комисията по международно право към ООН, и по-специално коментарите във връзка с член 2, буква б) от Конвенцията на ООН, приета на 2 декември 2004 г., относно съдебния имунитет на държавите и тяхната собственост, съгласно които понятието „държавни организации, институции и други образувания“ може да обхваща държавни предприятия или други образувания, учредени от държавата, които осъществяват търговски сделки, и
—
практиката на Съда в областта на помощите (решение Франция/Комисия,
C‑482/99
,
EU:C:2002:294
, т.
).
Следователно неправилно Общият съд приел, че тъй като Bank Saderat Iran осъществява търговска дейност, попадаща под действието на общата правна уредба, тя не може да се окачестви като „обществена услуга“, макар и да е необходима за функционирането на икономиката на държавата. Общият съд не отчел надлежно и влиянието на иранското правителство над Bank Saderat Iran въпреки намаленото му след приватизация дялово участие.
Bank Saderat Iran оспорва доводите на Съвета.
Съображения на Съда
Следва да се отбележи, че жалбата на Bank Saderat Iran попада под разпоредбите на член 275, втора алинея ДФЕС (решения Съвет/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, т.
, и Съвет/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, т.
).
Bank Saderat Iran сочи основания, изведени от нарушаване на правото му на защита и на правото му на ефективна съдебна защита. На тези права може да се позовава всяко физическо лице или образувание, което сезира съдилищата на Съюза (решение Съвет/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, т.
).
Същото се отнася за основанията, изведени от съществено процесуално нарушение, като твърдението за неизпълнение на задължението за мотивиране на актовете (решение Съвет/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, т.
).
Що се отнася до основанията, изведени от явна грешка в преценката или нарушение на общия принцип на пропорционалност, следва да се констатира, че възможността държавно образувание да се позовава на тях е въпрос по съществото на спора (решения Съвет/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, т.
, и Съвет/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, т.
).
С оглед на изложеното следва да се отхвърли основанието на Съвета, без да е необходимо да се разглеждат доводите, изведени от грешка на Общия съд поради това, че същият е приел за недоказано, че Bank Saderat Iran е държавно образувание, тъй като тези доводи са неприложими.
По задължението за мотивиране, правото на защита, правото на ефективна съдебна защита и достъпа до материалите по делото
Обжалваното съдебно решение
В точки 47—49 от обжалваното съдебно решение Общият съд е напомнил съдебната практика относно задължението за мотивиране на актовете, предвидено в член 296, втора алинея ДФЕС. В точки 50—53 от това решение той е припомнил съдебната практика относно правото на защита и задължението за уведомяване на заинтересованото образувание относно събраните уличаващи го доказателства, за да му се предостави възможност да изрази ефективно своето становище във връзка с тях.
В точки 61 и 62 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, че за да се прецени дали са изпълнени задължението за мотивиране и задължението за съобщаване на Bank Saderat Iran на събраните уличаващи го доказателства, трябва да се вземат предвид, освен изложените в обжалваните актове мотиви, две предложения за приемане на ограничителни мерки, съобщени от Съвета на жалбоподателя в първоинстанционното производство с писмо от 28 октомври 2010 г., както и третото предложение, приложено от Съвета към писмената му реплика, внесена на 31 май 2011 г. Според Общия съд тези предложения са били предоставени на делегациите на държавите членки във връзка с приемането на ограничителни мерки срещу жалбоподателя в първоинстанционното производство и следователно представляват доказателствата, на които посочените мерки са основани.
В точка 63 от обжалваното съдебно решение Общият съд е констатирал:
„[…] трите предложения действително са били съобщени на жалбоподателя [в първоинстанционното производство] след подаването на жалбата и дори, що се отнася до предложението, приложено към дупликата, след изменението на исканията вследствие на приемането на Решение 2010/644 и на Регламент № 961/2010. Ето защо те не могат валидно да допълнят мотивите на Решение 2010/413, на Регламент за изпълнение № 668/2010, а по отношение на приложеното към дупликата предложение — на Решение 2010/644 и на Регламент № 961/2010. Все пак тези предложения могат да се вземат предвид в рамките на преценката на законосъобразността на последващите актове, а именно на Решение 2011/783, на Регламент за изпълнение № 1245/2011 и на Регламент № 267/2012, що се отнася до трите предложения, както и на Решение 2010/644 и на Регламент № 961/2010, що се отнася до предложенията, съобщени на 28 октомври 2010 г.“
В точки 64—73 от обжалваното съдебно решение Общият съд е разгледал всеки от мотивите, съдържащи се в спорните актове и в предложенията за приемане на ограничителните мерки. Текстът на точки 64—66 е следният:
„64
В [спорните] актове са посочени следните четири мотива, които се отнасят до жалбоподателя [в първоинстанционното производство]:
—
жалбоподателят [в първоинстанционното производство] се притежава от иранската държава било 94 %, съгласно Решение 2010/413 и Регламент за изпълнение № 668/2010, било отчасти, съгласно последващите актове [по-нататък „първият мотив“],
—
жалбоподателят [в първоинстанционното производство] е предоставял финансови услуги на образувания, извършващи доставки от името на ядрената програма и програмата за балистични ракети на Иран, включително на образувания, посочени в Резолюция 1737 (2006) […] [по-нататък „вторият мотив“],
—
през март 2009 г. жалбоподателят [в първоинстанционното производство] все още е обработвал плащания и акредитиви на Организацията на отбранителните индустрии (наричана по-нататък „DIO“) и на Iran Electronics Industries (наричано по-нататък „IEI“), до които се отнасят ограничителните мерки [по-нататък „третият мотив“],
—
през 2003 г. жалбоподателят [в първоинстанционното производство] е обработвал акредитиви от името на Mesbah Energy Company, свързано с иранската ядрена програма [по-нататък „четвъртият мотив“].
Мотивите, посочени в предложенията за приемане на ограничителни мерки, приложени към писмото на Съвета от 28 октомври 2010 г., съвпадат напълно с тези, които са изложени в [спорните] актове.
От своя страна третото предложение за приемане на ограничителните мерки, приложено към дупликата, добавя пети мотив, според който жалбоподателят бил предоставил финансови услуги на Sanam Industria Group“.
В точка 73 Общият съд е постановил, че Съветът е нарушил задължението за мотивиране, както и задължението да съобщи на жалбоподателя в първоинстанционното производство уличаващите го доказателства по втория мотив поради твърде голямата му неяснота, но че по отношение на останалите мотиви посочените задължения са били спазени.
Що се отнася до достъпа до материалите по делото, в точка 79 от обжалваното съдебно решение Общият съд е постановил, че Съветът не е предоставил на жалбоподателя своевременен достъп до предложенията за приемане на ограничителните мерки, тъй като две предложения са били съобщени в приложение към писмо от 28 октомври 2010 г., а третото — в приложение към дупликата, при положение че срокът, който Съветът е определил на жалбоподателя, за да представи становището си след приемането на Решение 2010/413 и на Регламент за изпълнение № 668/2010, е изтичал на 15 септември 2010 г.
Произнасяйки се относно възможността жалбоподателят в първоинстанционното производство надлежно да изрази забележките си, в точки 82 и 83 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, че жалбоподателят в първоинстанционното производство е имал възможност надлежно да изрази становището си, с изключение, от една страна, по отношение на втория мотив на Съвета, който е твърде неясен, и от друга страна, по отношение на трите предложения за приемане на ограничителните мерки, тъй като не е разполагал с тях към 15 септември 2010 г.
В точка 86 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, че становището на жалбоподателя в първоинстанционното производство е било взето предвид от Съвета при извършения от него преглед. Той по-специално е отбелязал в точка 85 от това съдебно решение, че Съветът е изменил текста относно притежаването на капитала на Bank Saderat Iran от иранската държава, чиято точност е била оспорена от последното.
В точка 90 от обжалваното съдебно решение Общият съд е постановил, че правото на жалбоподателя в първоинстанционното производство на ефективна съдебна защита е било нарушено предвид неяснотата на втория мотив на Съвета, както и на късното съобщаване на трите предложения за приемане на ограничителните мерки.
Доводи на страните
На първо място, под заглавие „задължение за мотивиране“ Съветът счита, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, преценявайки поотделно, а не общо всеки от мотивите. Било очевидно, че тези мотиви са свързани. По-специално третият и четвъртият мотив представлявали по-прецизно описание на посоченото в рамките на втория поведение. Освен това, макар и второто основание да не посочвало наименованията на образуванията в списъка на ООН и на Съюза, на които Bank Saderat Iran предоставя банкови услуги, последното можело да оспори този мотив, ако никой от неговите клиенти не фигурирал в списъците на ООН или на Съюза.
Комисията поддържа, че възприетата от Общия съд позиция в точка 73 от обжалваното съдебно решение, че жалбата за отмяна е основателна по отношение на определени мотиви, но не и на втория мотив, не издържа на проверка. Не можело да се счита, че Съветът е нарушил задължението си за мотивиране и съобщаване по отношение на жалбоподателя в първоинстанционното производство във връзка с всеки мотив поотделно.
В писменото си становище при встъпване Обединеното кралство също оспорва извода на Общия съд, че вторият мотив бил твърде неясен, при положение че той трябвало да се разглежда във връзка със следващите го мотиви.
На второ място, под заглавие „Достъп до преписката“ Съветът оспорва решението на Общия съд в точка 61 от обжалваното съдебно решение, съгласно което, „за да се прецени дали са изпълнени задължението за мотивиране и задължението за съобщаване на заинтересованото образувание на уличаващите го доказателства, трябва да се вземат предвид не само мотивите, които се съдържат в обжалваните актове, но и трите предложения за приемане на ограничителни мерки, съобщени на жалбоподателя [в първоинстанционното производство] от Съвета“.
Той сочи, че Общият съд е приложил неправилно съдебната практика, която цитира в точка 52 от обжалваното съдебно решение, установена по първите дела във връзка с тероризъм, при положение че не бил посочен никакъв мотив, обосноваващ включването в списък на лица, образувания и органи, на които са наложени ограничителни мерки, както и че при тези обстоятелства понятията „мотиви“ и „доказателства“ са взаимозаменяеми. В случая актовете съдържали мотиви, поради което нямало основание, изискващо съобщаване на предложенията за приемане на ограничителни мерки, които така или иначе с нищо не били по-полезни.
Що се отнася до доказателствата, които не били посочени в изложението на мотивите на Съвета, те също не трябвало да се съобщават отделно, тъй като не може служебно да се презумира, че Съветът си е послужил с тях като мотиви и като доказателства. Съветът счита, че Общият съд трябвало да приложи практиката, цитирана в точка 53 от обжалваното съдебно решение, съгласно която, ако мотивите са достатъчно точни, единствено по искане на заинтересованото лице Съветът е длъжен да даде достъп до всички неповерителни административни документи, отнасящи се до съответната мярка (решение на Общия съд, Bank Melli Iran/Съвет,
Т‑390/08
,
EU:T:2009:401
, т.
).
Като се позовава на точка 111 от решение Комисия и др./Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
), Обединеното кралство твърди, че във връзка със списъците с образувания, на които се налагат ограничителни мерки, трябва да се огласява само изложението на мотивите за включване в тях, предоставени от Съвета, но не и предложенията за вписване на съответните образувания.
Bank Saderat Iran застава зад доводите на Общия съд. То сочи, че третият и четвъртият мотив не биха могли да направят втория мотив по-прецизен.
Bank Saderat Iran твърди, че Съветът е бил задължен да представи предложенията за включване в посочените списъци на самата дата на вписването или малко по-късно, тъй като това са единствените доказателства по преписката. Във връзка с твърдението на Съвета, че за Bank Saderat Iran нямало да има никаква полза да получи тези предложения за вписване, то сочи, че не следва Съветът да преценява кои доказателства по делото могат да са релевантни за жалбоподателя. Би било в разрез с правото на защита да се разреши на Съвета да избира кои доказателства да бъдат присъединени.
Bank Saderat Iran оспорва довода, че в случая е трябвало да се приложи практиката, установена с решение на Общия съд Bank Melli Iran/Съвет (
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
), тъй като не разполагало с достатъчно точна информация, която да му позволи надлежно да изложи становището си относно уличаващите го доказателства. То подчертава, че както Общият съд, така и Съветът се основават на обстоятелството, че предложенията за включване в списъците с образувания, на които се налагат ограничителни мерки, представляват доказателства, а това не е така.
Съображения на Съда
Съгласно постоянната съдебна практика задължението за мотивиране на увреждащ акт, което е следствие от принципа на зачитане на правото на защита, има за цел, от една страна, да предостави на заинтересованото лице достатъчно данни, за да установи дали актът е обоснован, или евентуално страда от порок, който позволява да се оспори валидността му пред съда на Съюза, и от друга страна, да позволи на последния да упражни контрол за законосъобразността на този акт (вж. решения Съвет/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, т.
и цитираната съдебна практика, както и Съвет/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, т.
).
Изискваните от член 296 ДФЕС мотиви трябва да са съобразени с естеството на съответния акт и с контекста на приемането му. Изискването за мотивиране следва да се преценява в зависимост от обстоятелствата по конкретния случай, и по-специално в зависимост от съдържанието на акта, от естеството на изложените мотиви и от интереса, който адресатите или други лица, засегнати пряко и лично от акта, могат да имат от получаване на разяснения. Не се изисква мотивите да уточняват всички относими фактически и правни обстоятелства, доколкото въпросът дали мотивите са достатъчни следва да се преценява с оглед не само на текста, но и на контекста, както и на съвкупността от правни норми, уреждащи съответната материя (вж. решение Съвет/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, т.
и цитираната съдебна практика). Увреждащият акт е достатъчно мотивиран, при положение че е издаден в познат за заинтересованото лице контекст, който му позволява да разбере обхвата на наложената му мярка (решения Съвет/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, т.
, и Съвет/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, т.
).
Що се отнася до ограничителните мерки, без да се стига до налагането на задължение за подробен отговор на възраженията, повдигнати от засегнатото лице, задължението за мотивиране, предвидено в член 296 ДФЕС, при всички положения изисква, включително когато съображенията на акта на Съюза представляват мотиви, изложени от международен орган, съображенията да посочват отделните, конкретни и специфични причини, поради които компетентните органи считат, че на засегнатото лице трябва да се наложат ограничителни мерки. При това положение съдът на Съюза трябва по-специално да провери дали изложените мотиви са достатъчно точни и конкретни по характер (вж. в този смисъл решения Комисия и др./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, т.
и
, както и Съвет/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, т.
).
В случая при разглеждането на втория мотив Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, тъй като Съветът не е посочил пред него, че мотиви от втори до четвърти трябва да се разглеждат заедно.
При всички положения, дори да се допусне, както твърди Съветът, че споменатият втори мотив е трябвало да се разбира с оглед на третия и четвъртия мотив, съвместният прочит на тези мотиви не би позволил на Bank Saderat Iran да установи конкретно какви банкови услуги е предоставяло и на кои образувания, „извършващи доставки от името на ядрената програма и програмата за балистични ракети на Иран“, някои от които „посочени в Резолюция 1737 (2006) […]“. Поради това Общият съд не би могъл да бъде упрекнат, че в точка 73 от обжалваното съдебно решение е приел, че вторият мотив за включване в тези списъци е много неясен.
Накрая, що се отнася до достъпа до преписката, Общият съд основателно е приел в точки 77, 83 и 102 от обжалваното съдебно решение, че Съветът е бил длъжен преди приемане на ограничителните мерки да се увери, че уличаващите Bank Saderat Iran доказателства могат да му бъдат съобщени своевременно, за да може то надлежно да изрази становище, и че късното съобщаване на трите предложения за приемане на ограничителните мерки е нарушило правото на защита и правото на ефективна съдебна защита на жалбоподателя в първоинстанционното производство, поради което е засегнало правомерността на Решение 2010/413, на Регламент за изпълнение № 668/2010, на Решение 2010/644 и на Регламент № 961/2010 в частите, в които посочените актове се отнасят до Bank Saderat Iran.
По пороците, засягащи извършеното от Съвета проучване
Обжалваното съдебно решение
Отново в рамките на основанието, изведено от нарушение на задължението за мотивиране, на правото на защита и на правото на ефективна съдебна защита, Общият съд синтезира по следния начин довод на Bank Mellat:
„91 Жалбоподателят поддържа, че Съветът не е проучил същински обстоятелствата по настоящия случай, а само е приел предложенията, представени от държавите членки. От този порок били засегнати както проучването преди приемането на ограничителни мерки срещу него, така и периодичният им преглед“.
Общият съд е постановил следното:
„95
В настоящия случай, от една страна, преписката не съдържа никакви указания, че Съветът е проверил релевантността и обосноваността на доказателствата срещу жалбоподателя [в първоинстанционното производство], представени му преди приемането на Решение 2010/413 и на Регламент за изпълнение № 668/2010. Напротив, от грешното посочване в тези актове на степента на участие на иранската държава в капитала на жалбоподателя [в първоинстанционното производство], чиято неточност не се оспорва от Съвета, може да се установи, че не е била извършена никаква проверка в това отношение.
От друга страна, от точки 84—86 по-горе следва, че при приемането на последващите [спорни] актове Съветът е преразгледал обстоятелствата по случая в светлината на становището на жалбоподателя [в първоинстанционното производство], тъй като е нанесъл поправка в посоченото участие на иранската държава в капитала на последния и се е произнесъл по доводите му относно неговите дейности във връзка с акредитивите.
[…]
При тези обстоятелства доводите на жалбоподателя [в първоинстанционното производство], свързани с пороците, от които е засегнато извършеното от Съвета проучване, следва да се приемат по отношение на Решение 2010/413 и на Регламент за изпълнение № 668/2010, а в останалата им част следва да се отхвърлят“.
В точка 100 от обжалваното съдебно решение Общият съд е заключил, че при приемането на Решение 2010/413 и на Регламент за изпълнение № 668/2010 Съветът не е изпълнил задължението си да проучи релевантността и обосноваността на представената му информация и доказателства по отношение на жалбоподателя в първоинстанционното производство, което е довело до неправомерност на тези актове.
Доводи на страните
Съветът, поддържан от Комисията, счита, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 94 и 95 от обжалваното съдебно решение е изискал в преписката да се съдържат улики, доказващи, че Съветът е проверил представените му доказателства. Той сочи, че не е възможно да се определят уликите, които трябва да бъдат представени, за да се докаже, че членовете на Съвета действително са извършили тази проверка, а освен това някои доказателства били от поверителни източници, до които членовете на Съвета като цяло нямат достъп.
Bank Saderat Iran сочи, че не оспорва правния принцип, съгласно който Съветът трябва да преценява релевантността и обосноваността на представените му информация и доказателства. То счита, че Общият съд е имал право да се позове на пълната липса на доказателства за проведена от Съвета адекватна проверка в подкрепа на извода си, че такава не е имало. То освен това отбелязва, че Съветът признава неизвършването на проверка на съдържащите се в представените му предложения твърдения във връзка с посочването на Bank Saderat Iran като образувание, на което се налагат ограничителни мерки, именно защото не е имал достъп до обосноваващите ги доказателства, считани за поверителни.
Съображения на Съда
От обжалваното съдебно решение е видно, че Bank Saderat Iran е включено в списъците с образувания, на които са наложени ограничителни мерки с приемането на Решение 2010/413 и на Регламент за изпълнение № 668/2010 на основание само на предложенията за вписване, представени от държавите членки. Общият съд обаче не изяснява по какъв начин това обстоятелство може да представлява една от причините за отмяна по смисъла на член 263 ДФЕС.
Както е посочила генералният адвокат в точка 95 от своето заключение, не се установява, че проверката на релевантността и обосноваността на доказателствата, отнасящи се до жалбоподателя в първоинстанционното производство, представени на Съвета преди приемането на Решение 2010/413 и на Регламент за изпълнение № 668/2010, може да представлява съществено процесуално изискване за приемането на тези актове, чието неспазване би могло да доведе до тяхната неправомерност. Общият съд не е установил, че подобно процесуално изискване се предвижда в Договора за функционирането на ЕС или в акт на вторичното право.
Общият съд не е установил и по какъв начин това обстоятелство би могло да способства за нарушаване на задължението за мотивиране, на правото на Bank Saderat Iran на защита или на правото му на ефективна съдебна защита, които Bank Saderat Iran сочи в рамките на първото си основание, или пък на която и да е друга правна норма.
Тъй като Общият съд не е доказал, че поради липсата на проверка на релевантността и обосноваността на доказателствата, отнасящи се до жалбоподателя в първоинстанционното производство, е налице някое от основанията за отмяна по смисъла на член 263 ДФЕС, засягащо валидността на Решение 2010/413 и на Регламент за изпълнение № 668/2010, следва констатацията, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 94 от обжалваното съдебно решение е постановил, че при приемането за първи път на акт, с който се налагат ограничителни мерки срещу образувания, за които се твърди, че са допринасяли за ядреното разпространение, Съветът е длъжен да проучи дали информацията и доказателствата, представени му от държава членка или от Върховния представител на Съюза по въпросите на външните работи и политиката на сигурност, са релевантни и обосновани. От това следва, че Общият съд е допуснал същата грешка при прилагане на правото, стигайки до заключението в точка 100 от обжалваното съдебно решение, че при приемането на Решение 2010/413 и на Регламент за изпълнение № 668/2010 Съветът не е спазил задължението си да проучи релевантността и обосноваността на предоставената му информация и доказателства по отношение на жалбоподателя в първоинстанционното производство, което е довело до незаконосъобразност на тези актове.
По явната грешка в преценката
Обжалваното съдебно решение
В точка 106 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, че с оглед на липсата на съображения във връзка с втория мотив, на който Съветът се позовава срещу жалбоподателя в първоинстанционното производство, следва да се извърши проверка само на обосноваността на първия, третия, четвъртия и петия изтъкнат мотив.
В точка 107 от посоченото решение той е постановил, че първият мотив, съгласно който 94 % от Bank Saderat Iran е собственост на иранската държава, е основан на погрешно установен факт, поради което не може да обоснове ограничителните мерки, приети срещу жалбоподателя в първоинстанционното производство с Решение 2010/413 и Регламент за изпълнение № 668/2010.
Във връзка с четвъртия мотив, отнасящ се до Mesbah Energy Company, в точка 109 от същото съдебно решение Общият съд е постановил, че Съветът не представя нито едно доказателство или каквато и да било информация, за да установи действителното предоставяне на такива услуги или дори че жалбоподателят в първоинстанционното производство е знаел за участието в ядреното разпространение на Mesbah Energy Company, което през 2003 г. все още не е било обхванато от ограничителни мерки.
В точка 110 от обжалваното съдебно решение Общият съд е постановил, че същото важи и за петия мотив, що се отнася до законосъобразността на Решение 2011/783, на Регламент за изпълнение № 1245/2011 и на Регламент № 267/2012. Действително, докато жалбоподателят в първоинстанционното производство оспорва предоставянето на финансови услуги на Sanam Industria Group след приемането на ограничителни мерки срещу последното, Съветът не представя никакви доказателства, за да установи противоположното твърдение или да докаже, че жалбоподателят е знаел за участието на Sanam Industria Group в ядрено разпространение дори преди приемането на ограничителните мерки срещу последната.
Що се отнася до третия мотив, жалбоподателят в първоинстанционното производство не е оспорвал, че DIO и IEI са участвали в дейности, свързани с ядреното разпространение, а че услугите, които е предоставил на тези образувания, обосновават приемането на ограничителни мерки срещу него. В това отношение той е поддържал по същество, че посочените услуги представляват рутинни банкови услуги, предоставяни в миналото в контекста на обработката на акредитиви при износ, издадени от трети банки, и че тези услуги не се отнасят до сделки, свързани с ядреното разпространение. За да провери основателността на тези доводи, Общият съд е поискал от Съвета да представи подробна информация относно акредитивите, обработвани от жалбоподателя в първоинстанционното производство за DIO и IEI. Тъй като Съветът не е представил данни в отговор на искането на Общия съд, в точка 116 от обжалваното съдебно решение последният е постановил, че невъзможността да се провери основателността на твърденията на жалбоподателя в първоинстанционното производство се дължи на неизпълнението от страна на Съвета на задължението му да представи релевантните доказателства и информация.
С оглед на тези обстоятелства в точка 116 от обжалваното съдебно решение Общият съд е заключил, че второто основание следва да се приеме.
Доводи на страните
Що се отнася до четвъртия мотив във връзка с акредитивите за сметка на Mesbah Energy Company, Съветът сочи, че Общият съд не е отчел надлежно нелегалното естество на дейностите, в резултат на което доказателствата са от поверителни източници и не могат във всички случаи да бъдат съобщени. Той подчертава и принципа на взаимно доверие между държавите членки и институциите, както и принципа на лоялно сътрудничество. Съветът освен това посочва, че съгласно практиката на Европейския съд по правата на човека не съществува абсолютно право за разкриване на доказателствата. След като такъв принцип намира приложение в рамките на наказателните обвинения, по аргумент за по-силното основание той важи по отношение на разглежданите ограничителни мерки, които са обезпечителни.
По отношение на третия мотив във връзка с обработваните през март 2009 г. акредитиви на DIO, посочени в Резолюция 1737 (2006), и на IEI, посочени в Решение 2008/475, Съветът констатира, че Bank Saderat Iran не е оспорило тяхното съществуване, но е твърдяло, че това са рутинни банкови услуги в рамките на кредити при износ. Поддържан от Обединеното кралство, той сочи, че Общият съд е допуснал грешка при прилагането на правото, като е постановил, че Съветът е трябвало да представи подробна информация относно тези акредитиви. Счита, че самото им обработване е достатъчно да обоснове ограничителните мерки по отношение на Bank Saderat Iran. В това отношение напомня, че редица разпоредби, например член 1, параграф 4 и член 15, параграф 1 от Решение 2010/413, член 4 от Регламент № 267/2012, точка 7 от Резолюция 1737 (2006) на Съвета за сигурност и точка 5 от Резолюция 1747 (2007) на Съвета за сигурност са забранявали износа от Иран, и по-специално закупуването в Иран или транспорта от Иран на чувствителни по отношение на разпространението материали, включително в други страни, както и на оръжие и военно оборудване, поради което е неправилно да се предполага, че акредитивите, позволяващи износ от DIO и IEI, няма да имат никаква връзка с ядрените дейности на Ислямска република Иран. Съветът счита, че неправилно Общият съд е заместил преценката на Съвета по усмотрение със своята собствена преценка по отношение на обстоятелствата, обосноваващи налагане на замразяване на активите като обезпечителна мярка, с което е влязъл в противоречие със собствената си практика (вж. в този смисъл решение People’s Mojahedin Organization of Iran/Съвет,
T‑256/07
,
EU:T:2008:461
, т.
).
Обединеното кралство подчертава, че Bank Saderat Iran е иранска банка с голямо значение, заемаща централна позиция в Иран, която ѝ позволява да осигурява подкрепа за чувствителни по отношение на ядреното разпространение дейности. По същество тя е под контрола на иранското правителство и, предвид нейната позиция, възможността да осигурява подобна подкрепа следва да буди опасения. Според посочената държава членка това обосновава налагането на обезпечителни мерки с оглед на легитимната и особено важна цел върху Иран да се упражни натиск, за да прекрати чувствителните си по отношение на ядреното разпространение дейности, така че да се опазят мирът и сигурността. Решенията от подобно естество попадали в правомощията за преценка на Съвета.
Комисията сочи, че дейностите на Bank Saderat Iran следва да се разглеждат по-глобално и не могат да се изследват като самостоятелни сделки без контекст. Тя напомня, че вписването на Bank Saderat Iran е било предвидено от Съвета за сигурност.
Включването на банките в списъците се обяснява с необходимостта Иран да използва банкови услуги за вноса на уран, технологии и други материали. Според Комисията изключването на банка като Bank Saderat Iran от един от основните финансови пазари, на които се осъществяват този вид сделки, има рационална връзка с целта на международната общност да предотврати разработването и разпространението на ядрени оръжия. Не трябвало да се изисква от Съвета да доказва, че конкретно разглежданите услуги или сделки са били „пряко“ свързани с ядреното разпространение, както изглежда желае Общият съд. Било достатъчно подлежащото на вписване образувание да предоставя услуги на трети лица, както в случая на DIO и IEI, известни с участието си в ядреното разпространение.
Bank Saderat Iran оспорва доводите на Съвета, Комисията и Обединеното кралство.
Съображения на Съда
Доводите на Съвета се отнасят единствено до съображенията на Общия съд във връзка с обосноваността на третия и четвъртия мотив.
Що се отнася до обстоятелствата, приети като обосновка за включването на Bank Saderat Iran в посочените списъци, и до доказването на обосноваността на това вписване, следва да се напомни, че ефикасността на съдебния контрол, гарантиран от член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, по-специално изисква съдът на Съюза да се увери, че решението, което придобива индивидуален характер за съответното лице или образувание, почива на достатъчно солидна фактическа база. Това предполага проверка на твърдените фактически обстоятелства, съдържащи се в изложението на мотивите, което е в основата на посоченото решение, така че съдебният контрол да не се свежда до преценка на абстрактната убедителност на посочените мотиви, а да включи въпроса дали тези мотиви, или поне онзи от тях, считан сам по себе си за достатъчен да обоснове същото това решение, се подкрепят от доказателствата (вж. в този смисъл решения Комисия и др./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, т.
, Съвет/Fulmen и Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, т.
, Съвет/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, т.
,Anbouba/Съвет,
C‑605/13 P
,
EU:C:2015:248
, т.
, Anbouba/Съвет,
C‑630/13 P
,
EU:C:2015:247
, т.
, Ipatau/Съвет,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
, т.
, и Съвет/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, т.
).
За целта съдът на Съюза трябва да извърши тази проверка, като при необходимост поиска от компетентния орган на Съюза да представи данни или доказателства, поверителни или не, които са от значение за целите на нейното извършване (вж. решения Комисия и др./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, т.
, Съвет/Fulmen и Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, т.
, както и Съвет/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, т.
).
Ако компетентният орган на Съюза не е в състояние да удовлетвори искането на съда на Съюза, последният следва при това положение да вземе предвид единствено данните и доказателствата, които са му били съобщени (вж. решения Комисия и др./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, т.
, Съвет/Fulmen и Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, т.
, както и Съвет/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, т.
).
Що се отнася до четвъртия мотив във връзка с Mesbah Energy Company, Съветът не оспорва, че не е представил никакво доказателство, както е констатирал Общият съд в точка 109 от обжалваното съдебно решение. За сметка на това той твърди, че представените доказателства относно подкрепата от страна на Bank Saderat Iran за ядрените дейности на Ислямска република Иран са от поверителни източници, чието оповестяване би позволило да се идентифицират лицата, които са ги предоставили, а това би поставило в опасност по-специално живота и безопасността им.
В това отношение следва да се констатира, че този довод се привежда за първи път на етапа на обжалване пред Съда. Съгласно постоянната съдебна практика обаче да се позволи на страна да изтъква за първи път пред Съда правно основание и доводи, които не е изтъкнала пред Общия съд, би означавало да се позволи Съдът, чиято компетентност при обжалване е ограничена, да бъде сезиран със спор с по-широк предмет от този, по който се е произнесъл Общият съд. Компетентността на Съда при обжалване следователно е ограничена до преценката на правното решение по основанията и доводите, разисквани пред първата инстанция (решение Швеция и др./API и Комисия,
C‑514/07 P, C‑528/07 P и C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно доводът, основан на поверителността на доказателствата, е недопустим.
С оглед на тези обстоятелства Общият съд е постановил в точка 109 от обжалваното съдебно решение, без да допуска грешка при прилагане на правото, че четвъртият мотив не може да обоснове приемането на ограничителни мерки по отношение на Bank Saderat Iran.
Що се отнася до третия мотив, Общият съд е приел, предвид липсата на подробна информация относно обработените от Bank Saderat Iran акредитиви за DIO и IEI, че му е невъзможно да провери обосноваността на доводите на Bank Saderat Iran. Следва да се отхвърлят доводите на Съвета, Комисията и Обединеното кралство, основани на член 1, параграф 4 и член 15, параграф 1 от Решение 2010/413, член 4 от Регламент № 267/2012, както и на точки 5, 7 и 14 от Резолюции 1737 (2006), 1747 (2007) и 1929 (2010) на Съвета за сигурност, с които целта е да се установи, че обработката на акредитиви при износ на DIO и на IEI от Bank Saderat Iran сама по себе си представлява подкрепа за чувствителните по отношение на ядреното разпространение дейности на Ислямска република Иран. Тъй като Съветът не е привел никакви доказателства пред Общия съд, за да установи, че споменатите акредитиви се отнасят за стоки, чийто износ от Иран е забранен в съответствие с разпоредбите на посочените по-горе актове и резолюции, той не е доказал, че предоставяните от Bank Saderat Iran услуги на DIO и IEI представляват такава подкрепа. Поради това в точка 116 от обжалваното съдебно решение Общият съд е заключил, без да допуска грешка при прилагане на правото, че второто основание следва да се приеме.
Оттук следва, че доводите на Съвета относно съображенията на Общия съд във връзка с обосноваността на четвъртия и третия мотив, трябва да бъдат отхвърлени.
По изводите от разглеждане на главната жалба
От разглеждането на жалбата е видно, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, опорочаваща неговите мотиви, стигайки до заключението в точка 100 от обжалваното съдебно решение, че при приемането на Решение 2010/413 и на Регламент за изпълнение № 668/2010 Съветът не е спазил задължението си да проучи релевантността и обосноваността на предоставената му информация и доказателства по отношение на Bank Saderat Iran. Следва обаче да се провери дали диспозитивът на това решение може да бъде запазен на основание на неопорочените от грешки при прилагане на правото мотиви на същото.
От обжалваното съдебно решение е видно, че Общият съд е отменил спорните актове с оглед на съчетанието от редица мотиви.
В този смисъл, въпреки че в точка 100 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел неправилно, че недостатъкът, засягащ решението на Съвета, обосновава отмяната на Решение 2010/413 и на Регламент за изпълнение № 668/2010 по отношение на Bank Saderat Iran, в точка 102 от обжалваното съдебно решение той е отменил същите актове поради други недостатъци, по отношение на които Съдът не е констатирал наличието на грешка при прилагане на правото. Следователно установеният в точка 100 от обжалваното съдебно решение недостатък не засяга диспозитива му.
От всички тези съображения следва, че главната жалба трябва да бъде отхвърлена.
По насрещната жалба
В подкрепа на насрещната си жалба Bank Saderat Iran сочи две основания. Първото е изведено от необосноваността на спорните актове. Второто основание е във връзка с действието на обжалваното съдебно решение във времето.
По първото основание във връзка с необосноваността на спорните актове
Доводи на страните
Със своето първо основание Bank Saderat Iran твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 95 от обжалваното съдебно решение се е основал на погрешната хипотеза, че от правна гледна точка данните на разположение на Съвета съставляват доказателства, чиято релевантност и обоснованост могат да се проверяват от същия. Преписката обаче не съдържала нито едно доказателство, поради което по дефиниция проверка на доказателства не би могло да има. Само на това основание Общият съд е трябвало да отмени първоначалните, а така също и последващите актове.
Съветът счита за неоснователно твърдението в рамките на първото основание.
Съображения на Съда
Във връзка с първото основание следва да се отбележи, че съгласно член 169, параграф 1 и член 178, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда жалбата до него, без значение дали е главна или насрещна, може да е само за отмяна, изцяло или частично, на съдебния акт на Общия съд.
В случая, по жалба на Bank Saderat Iran до Общия съд, последният е отменил разглежданите вписвания в съответствие с поисканото в жалбата до него. Първото основание по насрещната жалба всъщност е насочено само към замяна на мотивите, но тя не обосновава отмяна, макар и частична, на решението на Общия съд. Поради това първото основание по насрещната жалба до Съда трябва да бъде отхвърлено като недопустимо.
Второто основание във връзка с действието на обжалваното съдебно решение във времето
Доводи на страните
С второто си основание Bank Saderat Iran твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 121—124 от обжалваното съдебно решение е постановил, че член 60, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз се прилага за спорните актове, приети под формата на регламент. Според него тъй като индивидуалното посочване, каквото има случая, съставлява индивидуално решение, прието под формата на регламент, такова индивидуално посочване не трябвало да се счита за част от регламент по смисъла на член 60, втора алинея от споменатия статут. Поради това отмяната на включването на Bank Saderat Iran в спорните актове е трябвало да породи незабавно действие. В това отношение то сочи съдебната практика относно антидъмпинговите регламенти и обстоятелството, че включването се съобщава индивидуално на лицата и образуванията.
Съветът и Комисията считат за неоснователно твърдението в рамките на второто основание.
Съображения на Съда
От член 60, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз е видно, че обжалването няма суспензивно действие. Съгласно втората алинея на същия член обаче чрез дерогация от член 280 ДФЕС решенията на Общия съд, които обявяват регламент за недействителен, влизат в сила едва от датата на изтичането на срока за обжалване или, при подаването на жалба в този срок, от датата на отхвърлянето на същата.
Както е постановил Съдът, регламентите, с които се налага замразяването на финансови средства на лица и образувания, включени в списъците, приличат както на актове с общо приложение, доколкото забраняват на категория адресати, определени общо и абстрактно, в частност да предоставят средства и икономически ресурси на разположение на лицата и образуванията, чиито имена са включени в списъците в приложенията им, така и на съвкупност от индивидуални решения по отношение на тези лица и образувания (вж. в този смисъл решения Kadi и Al Barakaat International Foundation/Съвет и Комисия,
C‑402/05 P и C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, т.
—
, и Gbagbo и др./Съвет,
C‑478/11 P—C‑482/11 P
,
EU:C:2013:258
, т.
).
Възможността тези актове да бъдат обжалвани от физически и юридически лица пред съдилищата на Съюза възниква на основание член 275, втора алинея ДФЕС и член 263, четвърта алинея ДФЕС поради същността им на индивидуални решения (решение Gbagbo и др./Съвет,
C‑478/11 P—C‑482/11 P
,
EU:C:2013:258
, т.
). При все това обстоятелството, че лицата и образуванията, които са обект на наложените със спорния регламент ограничителни мерки, са поименно посочени, поради което изглеждат пряко и лично засегнати от него по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС, не означава, че този акт няма общо приложение по смисъла на член 288, втора алинея ДФЕС и че не би могъл да бъде квалифициран като „регламент“ (решение Kadi и Al Barakaat International Foundation/Съвет и Комисия,
C‑402/05 P и C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, т.
).
В случая, както Общият съд е постановил в точка 123 от обжалваното съдебно решение, Регламент № 267/2012, включително приложение IX към него, има характера на регламент, тъй като член 51, втора алинея от него предвижда, че той е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави членки, което отговаря на разпоредбата на член 288 ДФЕС относно действието на регламентите.
Поради това в точка 124 от обжалваното съдебно решение Общият съд е постановил, без да допуска грешка при прилагане на правото, че член 60, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз действително намира приложение в случая.
Поради това насрещната жалба следва да се отхвърли.
По съдебните разноски
По силата на член 184, параграф 2 от Процедурния правилник, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски.
Член 138, параграф 1 от същия правилник, който съгласно член 184, параграф 1 от него е приложим към производството по обжалване, предвижда, че загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Тъй като по главната жалба Bank Saderat Iran е поискало осъждането на Съвета и същият е загубил делото, Съветът следва да понесе, наред с направените от него съдебни разноски, и тези на Bank Saderat Iran в производствата пред двете инстанции.
Тъй като във връзка с насрещната жалба Съветът е поискал осъждането на Bank Saderat Iran и то е загубило делото, последното следва да понесе, наред с направените от него съдебни разноски във връзка с насрещната жалба, и тези на Съвета.
Член 140, параграф 1 от Процедурния правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия, предвижда, че държавите членки и институциите, встъпили по делото, понасят направените от тях съдебни разноски.
Обединеното кралство и Комисията ще понесат направените от тях съдебни разноски в производствата пред двете инстанции.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Отхвърля насрещната жалба.

3)
Съветът на Европейския съюз понася направените от него съдебни разноски, както и съдебните разноски, направени от Bank Saderat Iran в производствата пред двете инстанции, с изключение на съдебните разноски във връзка с насрещната жалба до Съда.

4)
Bank Saderat Iran понася направените от него съдебни разноски във връзка с насрещната жалба до Съда, както и тези на Съвета на Европейския съюз във връзка с насрещната жалба до Съда.

5)
Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия и Европейската комисия понасят направените от тях съдебни разноски в производствата пред двете инстанции.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.