CELEX: 62019CJ0591
Apelācija
Civildienests
Iekšējā izmeklēšana, ko veic Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF)
OLAF veikta informācijas nosūtīšana valsts tiesu iestādēm
Eiropas Komisijas veikta sūdzības iesniegšana
Ierēdņa, “kura vārds ir minēts”, jēdziens un “personiski iesaistīta” ierēdņa jēdziens
Attiecīgās personas neinformēšana
Komisijas tiesības iesniegt sūdzību valsts tiesu iestādēs pirms OLAF izmeklēšanas beigām
Prasība par zaudējumu atlīdzību

Apelācijas sūdzībā Eiropas Komisija lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2019. gada 11. jūnija spriedumu De Esteban Alonso/Komisija (
T‑138/18
, turpmāk tekstā – pārsūdzētais spriedums,
EU:T:2019:398
), ar kuru minētā tiesa piesprieda Komisijai izmaksāt
Fernando De Esteban Alonso
62000 EUR kā atlīdzību par morālo kaitējumu, ko viņš esot cietis Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (
OLAF
) un Komisijas prettiesiskās rīcības dēļ.
Atbilstošās tiesību normas
OLAF
, kas izveidots ar Komisijas 1999. gada 28. aprīļa Lēmumu 1999/352/EK, EOTK, Euratom (
OV 1999, L 136, 20. lpp.
), saskaņā ar šī lēmuma 2. pantu ir uzdots tostarp veikt administratīvo izmeklēšanu iestādēs, lai cīnītos pret krāpšanu, korupciju un jebkuru citu nelikumīgu darbību, kas negatīvi ietekmē Savienības finanšu intereses, un izmeklēt ar profesionālās darbības veikšanu saistītus nopietnus pārkāpumus, ko varētu uzskatīt par Savienības ierēdņu un darbinieku pienākumu nepildīšanu, attiecībā uz ko var sākt disciplināras un attiecīgos gadījumos kriminālprocesuālas darbības.
Regula (EK) Nr. 1073/1999
Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1073/1999 (1999. gada 25. maijs) par izmeklēšanu, ko veic Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (
OLAF
) (
OV 1999, L 136, 1. lpp.
), reglamentēja inspekcijas, pārbaudes un citus pasākumus, ko
OLAF
darbinieki veic, pildot savus pienākumus.
OLAF
veikto izmeklēšanu veido “ārēja” izmeklēšana, proti, ārpus Savienības iestādēm, un “iekšējā” izmeklēšana, proti, šo iestāžu iekšienē. Šī regula, kas ir piemērojama
ratione temporis
šīs lietas faktiem, tika atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES, Euratom) Nr. 883/2013 (2013. gada 11. septembris) par izmeklēšanu, ko veic
OLAF
(
OV 2013, L 248, 1. lpp.
).
Regulas Nr. 1073/1999 10. apsvērumā bija paredzēts:
“tā kā šī izmeklēšana jāveic saskaņā ar Līgumu, un jo īpaši saskaņā ar Protokolu par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās, ievērojot Civildienesta noteikumus un pārējo Eiropas Kopienu darbinieku nodarbināšanas kārtību [..] un pilnībā ievērojot cilvēktiesības un pamatbrīvības, īpaši taisnīguma principu, ievērojot iesaistīto personu tiesības izteikt savus uzskatus par faktiem, kas uz tām attiecas, un ievērojot principu, ka izmeklēšanas secinājumi var pamatoties vienīgi uz elementiem, kam ir pierādījumu vērtība; tā kā tālab iestādēm, organizācijām, birojiem un aģentūrām jāizstrādā noteikumi, saskaņā ar kuriem veic tādas iekšējās izmeklēšanas; tā kā attiecīgi būtu jāgroza Civildienesta noteikumi, lai noteiktu ierēdņu un pārējo darbinieku tiesības un pienākumus sakarā ar iekšējo izmeklēšanu”.
Šīs regulas 4. pantā “Iekšēja izmeklēšana” bija noteikts:
“1.   Šīs regulas 1. pantā minētajās jomās [
OLAF
] veic administratīvu izmeklēšanu iestādēs, organizācijās, birojos un aģentūrās [..].
Šo iekšējo izmeklēšanu veic saskaņā ar Līgumu noteikumiem, jo īpaši saskaņā ar Protokolu par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās, un atbilstīgi ievērojot Civildienesta noteikumus, saskaņā ar nosacījumiem un procedūrām, kas paredzētas šajā regulā un iestāžu, organizāciju, biroju un aģentūru pieņemtajos lēmumos. Iestādes savstarpēji apspriežas par noteikumiem, kas jāpieņem ar šādiem lēmumiem.
[..]
5.   Ja izmeklēšana atklāj, ka loceklis, vadītājs, ierēdnis vai cits darbinieks var būt personiski līdzdalīgs [iesaistīts], par to informē attiecīgo iestādi, organizāciju, biroju vai aģentūru, kurai viņš ir piederīgs.
Ja izmeklēšanai vajadzīga pilnīga slepenība vai vajadzīgi izmeklēšanas līdzekļi, kas ir valsts tiesu iestāžu kompetencē, šādas informācijas sniegšanu var atlikt.
[..]”
Minētās regulas 9. pantā “Ziņojums par izmeklēšanu un turpmāka rīcība” bija noteikts:
“1.   Kad pabeigta [
OLAF
] veiktā izmeklēšana, [
OLAF
] direktora vadībā sagatavo ziņojumu, kurā norāda konstatētos faktus, finanšu zaudējumus, ja tādi ir, un izmeklēšanas secinājumus, tostarp [
OLAF
] direktora ieteikumus par turpmāku rīcību.
2.   Sagatavojot šādus ziņojumus, ņem vērā attiecīgās dalībvalsts tiesību aktos noteiktās procedūras prasības. Tā sagatavoti ziņojumi kļūst par pierādījumiem administratīvās lietās vai tiesvedībā tajā dalībvalstī, kurā šo ziņojumu izmantošana izrādās vajadzīga, tieši tāpat un ar tādiem pašiem nosacījumiem, kā attiecīgās valsts administratīvo inspektoru sagatavotie administratīvie ziņojumi. Uz tiem attiecas tādi paši vērtēšanas noteikumi kā tie, ko piemēro valsts administratīvo inspektoru sagatavotiem administratīviem ziņojumiem, un tiem ir tāda pati vērtība kā šādiem ziņojumiem.
3.   Pēc ārējās izmeklēšanas sagatavotus ziņojumus un jebkurus citus dokumentus, kas ar to saistīti, nosūta attiecīgo dalībvalstu kompetentām iestādēm saskaņā ar noteikumiem, kas attiecas uz ārējo izmeklēšanu.
4.   Pēc iekšējās izmeklēšanas sagatavotus ziņojumus un jebkurus citus dokumentus, kas ar to saistīti, nosūta attiecīgajai iestādei, organizācijai, birojam vai aģentūrai. Iestāde, organizācija, birojs vai aģentūra veic tādus pasākumus, īpaši disciplinārus pasākumus vai prasības ierosināšanu tiesā, kādus prasa šīs izmeklēšanas rezultāti, un par to ziņo [
OLAF
] direktoram termiņā, kādu tas noteicis sava ziņojuma secinājumos.”
Regulas Nr. 1073/1999 10. pantā “Informācijas nodošana, ko veic [
OLAF
]” bija noteikts:
“1.   Neskarot šīs regulas 8., 9. un 11. pantu un [Padomes] Regulas (Euratom, EK) Nr. 2185/96 [(1996. gada 11. novembris) par pārbaudēm un apskatēm uz vietas, ko Komisija veic, lai aizsargātu Eiropas Kopienu finanšu intereses pret krāpšanu un citām nelikumībām (
OV 1996, L 292, 2. lpp.
)], noteikumus, [
OLAF
] jebkurā laikā var nodot attiecīgo dalībvalstu kompetentām iestādēm ārējā izmeklēšanā iegūto informāciju.
2.   Neskarot šīs regulas 8., 9. un 11. pantu, [
OLAF
] direktors nodod attiecīgās dalībvalsts tiesu iestādēm informāciju, ko [
OLAF
] iekšējā izmeklēšanā ieguvis par jautājumiem, kuri var būt par iemeslu krimināllietai. Saskaņā ar izmeklēšanas prasībām [Ja vien izmeklēšanas vajadzības neprasa citādi], viņš reizē informē attiecīgo dalībvalsti.
3.   Neskarot šīs regulas 8. un 9. pantu, [
OLAF
] var jebkurā laikā nodot attiecīgai iestādei, organizācijai, birojam vai aģentūrai iekšējā izmeklēšanā iegūto informāciju.”
Lēmums 1999/396/EK, EOTK, Euratom
Komisijas Lēmuma 1999/396/EK, EOTK, Euratom (1999. gada 2. jūnijs) par noteikumiem iekšējās izmeklēšanas veikšanai sakarā ar krāpšanas, korupcijas un citu Kopienas interesēm kaitējošu prettiesisku darbību novēršanu (
OV 1999, L 149, 57. lpp.
) 4. pantā “Iesaistītās personas informēšana” ir paredzēts:
“Ja ir konstatēta kāda Komisijas locekļa, ierēdņa vai cita darbinieka iespējama personiska saistība ar lietu, attiecīgā persona ātri jāinformē, ja vien tas nevar traucēt izmeklēšanu. Nekādā ziņā pēc izmeklēšanas pabeigšanas nedrīkst izdarīt secinājumus, kuros minēts kāda konkrēta Komisijas locekļa, ierēdņa vai cita darbinieka vārds, ja iesaistītajai personai nav dota iespēja paust savu viedokli par visiem faktiem, kas uz viņu attiecas.
Gadījumos, kad izmeklēšanai nepieciešams ievērot pilnīgu slepenību un vajadzīga tāda izmeklēšana, kas piekrīt kādas valsts tiesu iestādei, ar Komisijas priekšsēdētāja vai ar ģenerālsekretāra piekrišanu var neievērot prasību uzaicināt Komisijas locekli, ierēdni vai citu darbinieku izteikt savu viedokli.”
Tiesvedības priekšvēsture
F. De Esteban Alonso
ir bijušais Komisijas ierēdnis, kurš ir pensionējies no 2006. gada 1. augusta un kurš laikposmā no 1993. gada 1. janvāra līdz 1997. gada 31. janvārim tostarp pildīja Eiropas Savienības Statistikas biroja (
Eurostat
) Informātikas, publikāciju un ārējo sakaru direktora pienākumus, pirms viņš tika iecelts citā amatā Komisijā.
Lai nodrošinātu statistikas datu izplatīšanu,
Eurostat
balstījās uz Eiropas Kopienu Oficiālo publikāciju biroju (
OPOCE
). 1996. gadā šis birojs izveidoja pārdošanas punktu tīklu, kurus dēvēja par “datashops”. Attiecības starp
Eurostat
,
OPOCE
un katru
datashop
tika organizētas, balstoties uz finanšu līgumiem. 1999. gada septembrī veiktajā
Eurostat
iekšējā revīzijā tika atklāti pārkāpumi līgumu finanšu pārvaldībā un radās aizdomas par līdzekļu piesavināšanos. 2000. gada 17. martā, saņēmusi attiecīgo informāciju,
OLAF
uzsāka vairākas izmeklēšanas.
Vienā no šīm izmeklēšanām saistībā ar lietu “Eurostat‑Datashop‑Planistat”
OLAF
ģenerāldirektors 2003. gada 19. marta rakstā nosūtīja Francijas tiesu iestādēm informāciju par faktiem, kuri var būt par iemeslu krimināllietai (turpmāk tekstā – “2003. gada 19. marta raksts”). Tajā bija minēti tikai
Yves Franchet
un
Daniel Byk
vārdi, kuri gan minētajā datumā, gan attiecīgo faktu norises laikā bija attiecīgi
Eurostat
ģenerāldirektors un
Eurostat
nodaļas vadītājs.
2003. gada 4. aprīlī
procureur de la République près le tribunal de grande instance de Paris
[Parīzes Vispārējās pirmās instances tiesas Republikas prokurors] (Francija) sāka izmeklēšanu par zagtas mantas slēpšanu un līdzdalību uzticības ļaunprātīgā izmantošanā. Iepriekšējā dienā
OLAF
ģenerāldirektors nosūtīja Komisijas ģenerālsekretāram kopsavilkuma rakstu par notiekošo izmeklēšanu saistībā ar
Eurostat
. 2003. gada 10. jūlijā Komisija iesniedza minētajam Republikas prokuroram sūdzību “pret X”, iestājoties lietā kā civilprasītāja.
2003. gada 25. septembrī
OLAF
pieņēma savu galīgo ziņojumu lietā “Eurostat‑Datashop‑Planistat”, un tas tika nosūtīts Francijas tiesu iestādēm. Arī tajā
F. De Esteban Alonso
nebija nosaukts vārdā.
2004. gada 29. janvārī, atbildot uz prokuratūras pieprasījumu, Komisija atļāva atņemt
F. De Esteban Alonso
imunitāti saskaņā ar Protokola par privilēģijām un imunitāti 17. panta otro daļu. Viņš par to netika informēts.
2008. gada 9. septembrī pēc nopratināšanas policijā liecinieka statusā minētā persona tika aizturēta un nākamajā dienā atzīta par aizdomās turēto par uzticības ļaunprātīgu izmantošanu.
2013. gada 9. septembrī
juge d’instruction du tribunal de grande instance de Paris
[Parīzes Vispārējās pirmās instances tiesas izmeklētājtiesnesis] izdeva rīkojumu par tiesvedības izbeigšanu (turpmāk tekstā – “rīkojums par tiesvedības izbeigšanu”) attiecībā uz visām aizdomās turētajām personām, tostarp
F. De Esteban Alonso
. Apelācijas sūdzību, ko par šo rīkojumu iesniedza Komisija,
cour d’appel de Paris
[Parīzes apelācijas tiesa] noraidīja ar 2014. gada 23. jūnija spriedumu.
Cour de cassation
[Kasācijas tiesa] (Francija) ar 2016. gada 15. jūnija spriedumu noraidīja Komisijas kasācijas sūdzību par šo pēdējo minēto nolēmumu.
2008. gada 15. septembrī un pēc tam 2013. gada 12. decembrī
F. De Esteban Alonso
iesniedza Komisijai lūgumus sniegt palīdzību, balstoties uz Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 24. pantu, taču Komisija tos noraidīja. Minētā persona par otro atteikumu cēla prasību, ko Eiropas Savienības Civildienesta tiesa noraidīja ar 2015. gada 15. jūlija rīkojumu De Esteban Alonso/Komisija (
F‑35/15
,
EU:F:2015:87
), kuru Vispārējā tiesa apelācijas tiesvedībā apstiprināja ar 2016. gada 9. septembra spriedumu De Esteban Alonso/Komisija (
T‑557/15 P
, nav publicēts,
EU:T:2016:456
).
2016. gada 22. decembrī
F. De Esteban Alonso
saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktu iesniedza lūgumu par zaudējumu atlīdzību, kas esot nodarīti
OLAF
un Komisijas rīcības dēļ. Tā kā iecēlējinstitūcija noraidīja šo lūgumu kā nepamatotu, minētā persona iesniedza sūdzību par lēmumu noraidīt viņa lūgumu. Ar 2017. gada 29. novembra lēmumu minētā institūcija noraidīja šo sūdzību.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2018. gada 28. februārī,
F. De Esteban Alonso
cēla prasību, kura pamatota ar LESD 270. pantu un ar kuru lūgts atlīdzināt morālo, fizisko un mantisko kaitējumu, kas viņam esot radies
OLAF
un Komisijas pieļauto pārkāpumu dēļ, jo, pirmkārt, viņš neesot ticis uzklausīts, pirms pret viņu izvirzītie apsūdzošie elementi tika nosūtīti Francijas iestādēm, un, otrkārt, Komisija pret viņu nepamatoti turpinājusi kriminālvajāšanu. Minētā persona šo kaitējumu novērtēja 1102291,68 EUR apmērā.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa konstatēja, ka trīs nosacījumi, uz kuriem balstās Savienības atbildība, proti, iestādēm pārmestās rīcības prettiesiskums, kaitējuma realitāte un cēloņsakarība starp iestādes rīcību un norādīto kaitējumu, bija izpildīti daļā, kas attiecas uz morālo kaitējumu. Līdz ar to tā daļēji apmierināja minētās personas iesniegto prasību saistībā ar šo kaitējuma daļu un piesprieda Komisijai izmaksāt tai summu 62000 EUR apmērā.
Runājot par
OLAF
un Komisijas rīcības prettiesiskumu, Vispārējā tiesa secināja, pirmkārt, ka
OLAF
, nosūtot lietas “Eurostat–Datashop–Planistat” materiālus Francijas tiesu iestādēm, ir pārkāpis Lēmuma 1999/396 4. panta pirmo daļu un tiesības uz aizstāvību un vismaz nav ievērojis savu pienākumu informēt
F. De Esteban Alonso
atbilstoši šai tiesību normai. Ņemot vērā amata pienākumus, ko minētā persona pildīja faktu norises laikā, Vispārējās tiesas ieskatā, viņš būtu bijis “jāpielīdzina” personām, kuru “vārdi ir minēti”
OLAF
izmeklēšanas nobeigumā izdarītajos secinājumos Lēmuma 1999/396 4. panta pirmās daļas otrā teikuma izpratnē, vai vismaz būtu bijis jāuzskata par tādu, kas ir personiski iesaistīts faktos, kuri ir šīs izmeklēšanas pamatā, un šī iemesla dēļ viņš bija ātri jāinformē saskaņā ar šī lēmuma 4. panta pirmās daļas pirmo teikumu. Otrkārt, Vispārējā tiesa secināja, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punktu, iesniedzot sūdzības un iestājoties lietā kā civilprasītāja Francijas tiesās pirms
OLAF
galīgā ziņojuma pieņemšanas, lai gan tās rīcībā nebija pietiekamu pierādījumu.
Attiecībā uz
F. De Esteban Alonso
ciesto morālo kaitējumu un cēloņsakarību starp iepriekš minētajām nelikumībām un šo kaitējumu Vispārējā tiesa konstatēja, pirmām kārtām, ka ar apstākli, ka Komisija iesniedza sūdzību, iestājoties lietā kā civilprasītāja, Francijas tiesu iestādēs pirms
OLAF
izmeklēšanas noslēgšanas, ir nodarīts aizskārums minētās personas godam un profesionālajai reputācijai. Otrām kārtām, Vispārējā tiesa secināja, ka ar faktu, ka
OLAF
nosūtīja minētajām iestādēm 2003. gada 19. marta rakstu, neuzklausot vai vismaz neinformējot
F. De Esteban Alonso
, viņam ir nodarīts morāls kaitējums tādēļ, ka viņam netika dota iespēja ne aizstāvēties, ne izteikties attiecībā uz faktiem, ar ko tika pamatota pret viņu vērstā kriminālvajāšana.
Lietas dalībnieku prasījumi tiesvedībā Tiesā
Ar apelācijas sūdzību Komisija lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu, noraidīt
F. De Esteban Alonso
pirmajā instancē celto prasību un piespriest viņam atlīdzināt visus abās instancēs radušos tiesāšanās izdevumus.
F. De Esteban Alonso
galvenokārt lūdz noraidīt apelācijas sūdzību un, ja tiek atcelts pārsūdzētais spriedums, pilnībā apmierināt viņa Vispārējā tiesā celto prasību. Turklāt viņš lūdz piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Savu prasījumu atbalstam Komisija izvirza trīs pamatus.
Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmais apelācijas sūdzības pamats ir par kļūdu juridiskajā kvalifikācijā, ko esot pieļāvusi Vispārējā tiesa, nospriežot, ka
F. De Esteban Alonso
bija jāpielīdzina personām, kuru vārdi ir minēti 2003. gada 19. marta rakstā, vai vismaz jāuzskata par tādu, kas ir personiski iesaistīts pārmestajos faktos, un šī iemesla dēļ bija jāinformē par izmeklēšanu, kas varētu uz viņu attiekties, saskaņā ar Komisijas Lēmuma 1999/396 4. pantu. Komisija apgalvo, ka viņš neietilpst nevienā no šīm abām personu kategorijām.
Šī iestāde norāda, ka 2003. gada 19. marta rakstā
F. De Esteban Alonso
vārds nav minēts un ka turklāt 2003. gadā
OLAF
rīcībā nebija informācijas, kas ļautu pieņemt, ka minētā persona būtu personiski iesaistīta. 2008. gada 8. jūlija spriedumā Franchet un Byk/Komisija (
T‑48/05
,
EU:T:2008:257
) Vispārējā tiesa esot secinājusi par pienākumu informēt abus minētajā lietā aplūkotos ierēdņus tikai tāpēc, ka 2003. gada 19. marta rakstā bija ietverti secinājumi, kuros bija minēti viņu vārdi. Tieši šis apstāklis minētos ierēdņus nošķirot no
F. De Esteban Alonso
, kura vārds konkrētajā rakstā netika minēts.
Lai varētu secināt, ka
F. De Esteban Alonso
tomēr bija jāpielīdzina personai, kuras vārds minēts vai kura vismaz ir iesaistīta personiski, Vispārējā tiesa attiecīgi pārsūdzētā sprieduma 76. un 83. punktā esot balstījusies uz tādu apstākļu kopumu, kas 2003. gada 19. marta raksta nosūtīšanas dienā nebija zināmi
OLAF
un kas bija ietverti tikai rīkojumā par tiesvedības izbeigšanu, ko valsts tiesa ir izdevusi desmit gadus vēlāk. Tiesību akta tiesiskums taču esot vērtējams, ņemot vērā apstākļus, kas bija zināmi šī akta autoram tā pieņemšanas brīdī. Vispārējā tiesa esot prettiesiski aizstājusi iestādi, izvērtējot Komisijas rīcības tiesiskumu to faktu gaismā, par kuriem Komisija nebija zinājusi.
Vienīgais, kas bija konstatējams un neapstrīdams minētā raksta nosūtīšanas dienā, esot bijis fakts, ka
F. De Esteban Alonso
laikā no 1993. gada janvāra līdz 1997. gada janvārim bija direktora amatā
Eurostat
iekšienē, hierarhijas ziņā atrodoties starp diviem aizdomās turētajiem ierēdņiem. Komisija uzskata, ka ar šo apstākli nepietiek, lai varētu uzskatīt, ka “[ieinteresētās personas] personīgā iesaiste bija vairāk nekā iespējama”, saskaņā ar formulējumu, kas lietots pārsūdzētā sprieduma 71. punktā, nedz arī, ka tā būtu bijusi “jāpielīdzina personām, kuru personvārdi ir tieši minēti
OLAF
secinājumos”, kā Vispārējā tiesa ir norādījusi šī paša sprieduma 77. punktā. Minētā tiesa esot sajaukusi personas, kuru liecība varētu tikt izmantota izmeklēšanā, un personas, par kurām būtu pietiekami nopietnas aizdomas. Tomēr šīs divas personu kategorijas atrodoties atšķirīgās juridiskās situācijās, it īpaši procesuālo garantiju ziņā. Tāpat minētā raksta nosūtīšanas dienā
OLAF
rīcībā nebija pietiekamas informācijas, lai uzskatītu, ka
F. De Esteban Alonso
ir “personiski iesaistīts”. “Personiskas iesaistes iespējamību” nevarot izsecināt no tā konstatējuma vien, ka attiecīgā persona konkrētajā dienestā ieņēma noteiktu amatu.
F. De Esteban Alonso
uzskata, ka, lai gan
OLAF
ziņojuma secinājumos nebija “minēts [viņa] vārds”, tomēr viņš bija “personiski iesaistīts”. 2003. gada 19. marta raksts uz viņu attiecoties netieši, bet noteikti, ņemot vērā viņa
Eurostat
Informātikas, publikāciju un ārējo sakaru direktora un
D. Byk
priekšnieka statusu. Šī iemesla dēļ izmeklēšana attiecībā uz viņu esot tikusi sākta 2013. gada 4. aprīlī pēc tam, kad
OLAF
bija nosūtījis minēto rakstu Francijas tiesu iestādēm. Tāpat tas tika atzīts par aizdomās turēto, pamatojoties uz minētajā rakstā ietverto informāciju. Pretēji tam, ko apelācijas sūdzībā apgalvo Komisija, Vispārējā tiesa esot balstījusies uz informāciju, kura bija ietverta tajā pašā rakstā un kuru rīkojums par tiesvedības izbeigšanu vienkārši apstiprināja.
Replikā Komisija norāda, ka 2003. gada 19. marta rakstā nav nekādas netiešas atsauces uz
F. De Esteban Alonso
. Minētajā datumā starp attiecīgo personu un izmeklēšanas priekšmetu neesot tikusi konstatēta nekāda – pat ne attāla – saikne.
Atbildē uz repliku
F. De Esteban Alonso
norāda, ka Komisija viņu ir atbrīvojusi no informācijas neizpaušanas pienākuma, viņu par to neinformējot, no 2004. gada 29. janvāra, t.i., ilgu laiku pirms tam, kad viņš tika uzaicināts ierasties pie izmeklētājtiesneša, un tas pierādot, ka Komisija pilnībā apzinājās, ka viņš tika iesaistīts
ab initio
ar 2003. gada 19. marta rakstu.
Tiesas vērtējums
Ar pirmo apelācijas sūdzības pamatu Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi kļūdu faktu juridiskajā kvalifikācijā, uzskatīdama, ka 2003. gada 19. marta rakstā
F. De Esteban Alonso
“vārds [tika] minēts” Lēmuma 1999/396 4. panta pirmās daļas izpratnē vai ka vismaz viņš bija “personiski iesaistīts” šīs pašas tiesību normas izpratnē, kas nozīmēja
OLAF
pienākumu viņu informēt par faktiem, kas viņam varētu tikt pārmesti.
Iesākumā ir jāatgādina, ka saskaņā ar minēto tiesību normu, “ja ir konstatēta kāda Komisijas locekļa, ierēdņa vai cita darbinieka iespējama personiska saistība ar lietu, attiecīgā persona ātri jāinformē, ja vien tas nevar traucēt izmeklēšanu”, un ka “nekādā ziņā pēc izmeklēšanas pabeigšanas nedrīkst izdarīt secinājumus, kuros minēts kāda konkrēta Komisijas locekļa, ierēdņa vai cita darbinieka vārds, ja iesaistītajai personai nav dota iespēja paust savu viedokli par visiem faktiem, kas uz viņu attiecas”.
Šajā tiesību normā ir nošķirti divi gadījumi, attiecībā uz kuriem tajā ir paredzētas atšķirīgas tiesiskās sekas. No vienas puses, Komisijas ierēdnis, kura vārds ir minēts
OLAF
izmeklēšanā, ir jāuzklausa, pirms izmeklēšanas noslēgumā tiek izdarīti secinājumi attiecībā uz viņu. No otras puses, personiski iesaistītais Komisijas ierēdnis ātri jāinformē, ja vien tas nevar traucēt izmeklēšanu.
Ir jāsecina, ka gan vienā, gan otrā gadījumā, ņemot vērā Lēmuma 1999/396 priekšmetu, kas attiecas uz iekšējās izmeklēšanas veikšanas nosacījumiem un kārtību, attiecībā uz Komisijas ierēdni šī lēmuma 4. pantā minētā kvalifikācija var tikt izdarīta tikai
OLAF
izmeklēšanas laikā un, vēlākais, tās noslēgumā.
Pirmkārt, runājot par
F. De Esteban Alonso
pielīdzināšanu personām, kuru vārds ir minēts, ir jākonstatē, ka viņa vārds nav minēts 2003. gada 19. marta rakstā.
Tādējādi Vispārējā tiesa ir atzinusi attiecīgajai personai šo statusu, plaši interpretējot personas, “kuras vārds ir minēts”, jēdzienu. Saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 77. punktu šāda pielīdzināšana esot pamatota, ņemot vērā amatu pienākumus, kurus
F. De Esteban Alonso
veicis faktu norises laikā un kuru dēļ viņš hierarhijas ziņā atradās starp viņa tiešo priekšnieku
Y. Franchet
,
Eurostat
direktoru, un viņa padoto, proti,
D Byk
, nodaļas vadītāju, kuri abi tika minēti vārdā 2003. gada 19. marta rakstā.
Tomēr, kā secinājumu 40. un 41. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, tik plaša ierēdņa, “kura vārds ir minēts”, jēdziena interpretācija nozīmētu, ka šis jēdziens tiktu sajaukts ar “personiski iesaistīta” ierēdņa vai darbinieka jēdzienu, un atņemtu jebkādu lietderību nošķīrumam starp abiem šiem gadījumiem, kas noteikts Lēmuma 1999/396 4. panta pirmajā daļā. Līdz ar to
F. De Esteban Alonso
kvalificēšana par ierēdni, “kura vārds ir minēts”, “ir balstīta uz kļūdainu šīs tiesību normas interpretāciju.
Tātad Vispārējā tiesa, balstoties uz kļūdainu Lēmuma 1999/396 4. panta pirmās daļas interpretāciju, ir pieļāvusi kļūdu faktu juridiskajā kvalifikācijā, secinādama, ka šīs tiesību normas izpratnē
F. De Esteban Alonso
“vārds ir minēts”2003. gada 19. marta rakstā.
Otrkārt, runājot par prasītāja kvalificēšanu par ierēdni – kas “ir personīgi iesaistīts faktos, kuri ir šīs lietas pamatā” –, kuru Vispārējā tiesa pakārtoti ir veikusi pārsūdzētā sprieduma 83. punktā, ir jānorāda uz turpmāk izklāstītajiem apsvērumiem.
Ņemot vērā, kā izriet no šī sprieduma 36. punkta, ar šo kvalifikāciju saistīto laika elementu, Vispārējā tiesa, kā to norāda Komisija, nedrīkstēja balstīties uz apsvērumiem, kas izriet no rīkojuma par tiesvedības izbeigšanu.
No pārsūdzētā sprieduma 75. un 76. punktā izdarītajiem faktu konstatējumiem ir secināms tikai tas, ka no 2003. gada 19. marta raksta un
OLAF
galīgā ziņojuma izriet, ka
F. De Esteban Alonso
ieņēma
Eurostat
iekšienē svarīgu hierarhisku pozīciju, kas bija tuvu divām minētajā rakstā un galīgajā ziņojumā vārdā nosauktajām personām, un ka minētais raksts attiecās uz iesaistītiem “Kopienas ierēdņiem”, tos skaidri neidentificējot. Lai gan šie apstākļi varēja likt domāt, ka attiecīgā persona varētu sniegt lietderīgu informāciju kriminālizmeklēšanā, ar tiem tomēr nepietiek, lai to uzskatītu par “personīgi iesaistītu”, proti, šajā gadījumā – par iespējamu krāpnieciskas darbības vai uzticības ļaunprātīgas izmantošanas līdzizdarītāju, par ko viņu turēja aizdomās Komisija.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka
F. De Esteban Alonso
personiskā atbildība par inkriminētajiem faktiem bija tik mazā mērā izsecināma gan no 2003. gada 19. marta raksta, gan no
OLAF
galīgā ziņojuma, ka Francijas tiesu iestādes atzina attiecīgo personu par aizdomās turēto tikai 2008. gada 9. septembrī un vienīgi pēc nopratināšanas liecinieka statusā. Sūdzība pret X, iestājoties lietā kā civilprasītājai, ko Komisija iesniedza 2003. gada 10. jūlijā, nevar atspēkot šo vērtējumu, jo tā nebija personīgi attiekusies uz konkrēto personu.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa savā vērtējumā ir pieļāvusi otro kļūdu faktu juridiskajā kvalifikācijā, nospriezdama, ka, ņemot vērā izmeklēšanas rezultātus,
F. De Esteban Alonso
bija jāuzskata par personiski iesaistītu faktos, kas bija izmeklēšanas priekšmets.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka pirmais apelācijas sūdzības pamats ir jāapmierina.
Par otro apelācijas sūdzības pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Otrais apelācijas sūdzības pamats ir par tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, pārsūdzētā sprieduma 97.–109. punktā secinādama, ka Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punkts liedza Komisijai iesniegt sūdzību valsts tiesu iestādēs, iestājoties lietā kā civilprasītājai, pirms
OLAF
galīgā ziņojuma iesniegšanas.
Pirmkārt, Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punktā esot vienīgi paredzēts, ka iestādēm vajadzētu veikt “tādus pasākumus, īpaši disciplinārus pasākumus vai prasības ierosināšanu tiesā, kādus prasa [šīs] izmeklēšanas rezultāti”, un tas neliedzot Komisijai vērsties valsts krimināllietu tiesās pirms
OLAF
izmeklēšanas pabeigšanas.
Otrkārt, Vispārējās tiesas sniegtā interpretācija radot paradoksālu, attiecīgajos tiesību aktos neparedzētu situāciju, kurā, kamēr
OLAF
neveic izmeklēšanu, iestāde varētu pilnīgi brīvi jebkurā brīdī iesniegt sūdzību, savukārt tā automātiski zaudētu šīs tiesības, tiklīdz
OLAF
ir uzsācis izmeklēšanu un kamēr tas to nav pabeidzis.
Treškārt, sūdzībai neesot galīgs raksturs un tā jebkurā brīdī varot tikt grozīta.
Ceturtkārt, Komisijas tiesības iesniegt sūdzību, iestājoties lietā kā civilprasītājai, tieši izrietot no primārajām tiesībām, jo tās esot nostiprinātas LESD 335. pantā, saskaņā ar kuru Savienībai, kuru “pārstāv Komisija”, “ir visplašākā tiesībspēja un rīcībspēja, ko šo valstu tiesību akti piešķir juridiskām personām [..] [un] tā var [tostarp] [..] būt par pusi tiesas procesā”. Šo iespēju nekādā veidā nevarot ierobežot ar atvasināto tiesību aktu. Līdz ar to Komisijai esot jābūt iespējai iesniegt sūdzību jebkurā brīdī, ja tā to uzskata par lietderīgu un ja ir izpildīti valsts tiesībās paredzētie nosacījumi.
Piektkārt, pārsūdzētā sprieduma 100. punktā Vispārējā tiesa no Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. panta esot kļūdaini secinājusi, ka informācijas nosūtīšana tiesu iestādei, kas ļautu uzsākt vai paplašināt valsts kriminālprocesu, nevarēja notikt pirms
OLAF
izmeklēšanas noslēgšanas.
Sestkārt, papildus tam, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punktu, Komisija uzskata, ka nav nekāda pamatota iemesla ierobežot Komisijas iespēju iesniegt sūdzību valsts tiesās. Pirmām kārtām, saskaņā ar Francijas tiesībām sūdzība – izņemot gadījumus, kad sūdzības iesniedzēja rīcībā ir pietiekami pierādījumi, lai tieši celtu prasību krimināllietu tiesā, – ir vienīgais veids, kā sūdzības iesniedzējs var saņemt zaudējumu atlīdzību. Otrām kārtām, Francijas tiesībās paredzētā sūdzība neesot obligāti iesniedzama pret identificētajām personām. To varot iesniegt pret X, kā to tieši Komisija esot piesardzīgi izdarījusi šajā lietā. Trešām kārtām, sūdzības iesniegšana izmeklēšanas sākumā varot būt nepieciešama, lai nodrošinātu Komisijas tiesības, neatkarīgi no neparedzētiem riskiem saistībā ar administratīvo izmeklēšanu, kuru šī iestāde nevar kontrolēt, it īpaši attiecībā uz tās ilgumu. Vispārējās tiesas sniegtās interpretācijas praktiskās sekas būtu tādas, ka
OLAF
tiktu nodotas pilnvaras iesniegt sūdzību, bet Savienības likumdevējs to nekad neesot paredzējis.
F. De Esteban Alonso
apgalvo, ka Vispārējā tiesa 2008. gada 8. jūlija sprieduma Franchet un Byk/Komisija (
T‑48/05
,
EU:T:2008:257
) 123.–125. punktā ir nospriedusi, ka 2003. gada 19. marta raksts attiecās uz iekšējo izmeklēšanu. Taču, pamatojoties tieši uz šo rakstu, viņa imunitāte esot tikusi atņemta un viņš esot ticis uzaicināts tiesas izdevuma izpildes ietvaros. Līdz ar to saskaņā ar minēto spriedumu un
OLAF
iekšējiem noteikumiem viņš esot bijis jāinformē un jāuzklausa par faktiem, kas uz viņu attiecas, pirms šis raksts tika nosūtīts Francijas tiesu iestādēm.
Garantijas, kas noteiktas attiecībā uz disciplinārlietu, noteikti esot jāpiemēro
a fortiori
gadījumā, ja iekšējās izmeklēšanas rezultātā notiek vēršanās valsts tiesu iestādē. Pienākums sagaidīt iekšējās izmeklēšanas ziņojuma secinājumus pirms vēršanās tiesā un pienākums ļaut personai, uz kuru attiecas šī izmeklēšana, tikt informētai par tai pārmestajiem iebildumiem, esot būtiskas procesuālās garantijas pamattiesību aizsardzībai un neliedzot Komisijai tās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Tātad pārsūdzētā sprieduma 109. punktā neesot pieļauta tiesību kļūda.
Tiesas vērtējums
Iesākumā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punktu “pēc iekšējās izmeklēšanas sagatavotus ziņojumus un jebkurus citus dokumentus, kas ar to saistīti, nosūta attiecīgajai iestādei, organizācijai, birojam vai aģentūrai”, un “iestāde, organizācija, birojs vai aģentūra veic tādus pasākumus, īpaši disciplinārus pasākumus vai prasības ierosināšanu tiesā, kādus prasa šīs izmeklēšanas rezultāti, un par to ziņo [
OLAF
] direktoram termiņā, kādu tas noteicis sava ziņojuma secinājumos”.
Vispirms jākonstatē, kā Vispārējā tiesa to ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 100. punktā, ka ne iepriekš minētā tiesību norma, ne kāda cita tiesību norma skaidri neaizliedz attiecīgajai iestādei vērsties tiesu iestādē pirms
OLAF
izmeklēšanas beigām, ja tā uzskata, ka tās rīcībā ir informācija vai elementi, kas varētu būt pamats tiesas izmeklēšanas sākšanai vai veidot šādai izmeklēšanai noderīgus pierādījumus.
Tālāk, kā secinājumu 59. punktā norādījis ģenerāladvokāts, šādu aizliegumu nevar izsecināt arī no Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punkta formulējuma. Šajā tiesību normā ir vienīgi paredzēts attiecīgās iestādes pienākums saistībā ar
OLAF
iekšējo izmeklēšanu veikt tādus pasākumus, tostarp prasības ierosināšanu tiesā, kādus prasa šīs izmeklēšanas rezultāti, un tās mērķis nav ierobežot Komisijas pilnvaras pirms
OLAF
izmeklēšanas beigām ierosināt tiesvedību tiesā vai piedalīties, tostarp civilprasītājas statusā, tiesvedībā.
Visbeidzot, nedz apstāklis – pat ja tiktu pieņemts, ka tas ir pierādīts –, ka Komisija nevarēja uzsākt disciplinārlietu pirms
OLAF
izmeklēšanas pabeigšanas, nedz Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pants, kurā ir noteikts, ka tad, “ja pret ierēdni ierosina krimināllietu par tiem pašiem nodarījumiem, galīgo lēmumu pieņem tikai pēc tam, kad tiesa, kas izskata lietu, ir pieņēmusi galīgo spriedumu”, neattiecas uz jautājumu par to, vai tāda iestāde kā Komisija var iesniegt sūdzību valsts tiesu iestādē pirms
OLAF
izmeklēšanas beigām. Līdz ar to Vispārējā tiesa ir kļūdaini secinājusi, ka no minētajiem elementiem tā varēja izsecināt argumentus par labu savai Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punkta interpretācijai.
No iepriekš minētā izriet, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punkts aizliedz Komisijai iesniegt sūdzību, iestājoties lietā kā civilprasītājai valsts tiesā, pirms
OLAF
galīgā ziņojuma iesniegšanas.
Tomēr, lai gan Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punkts neierobežo Komisijas tiesības iesniegt sūdzību par kādu no tās ierēdņiem, šai iestādei ir jāņem vērā savs rūpības pienākums attiecībā pret šo ierēdni. Šis pienākums atspoguļo savstarpējo tiesību un pienākumu līdzsvaru, kas Civildienesta noteikumos ir radīts attiecībās starp civildienesta darbiniekiem un viņu administrāciju. Aplūkojot to kopsakarā ar labas pārvaldības principu, tas tostarp nozīmē, ka iestāde, lemjot par ierēdņa situāciju, ņem vērā visus faktorus, kas varētu ietekmēt tās lēmumu, un, to darot, tā ņem vērā ne tikai dienesta, bet arī attiecīgā ierēdņa intereses (spriedumi, 1986. gada 23. oktobris, Schwiering/Revīzijas palāta,
321/85
,
EU:C:1986:408
,
18.
punkts, un 1987. gada 4. februāris, Maurissen/Revīzijas palāta,
417/85
,
EU:C:1987:61
,
12.
punkts).
Ņemot vērā tās rūpības pienākumu, gadījumā, ja
OLAF
izmeklēšana ir uzsākta un joprojām notiek, Komisija var iesniegt sūdzību par kādu no tās ierēdņiem, kurā viņš būtu nosaukts vārdā, neriskējot pieļaut kļūdu vērtējumā, tikai tad, ja šīs izmeklēšanas rezultāti jau ir pietiekami paredzami tik lielā mērā, ka tos nevar uzskatīt par priekšlaicīgiem, un ja minētā ierēdņa personīgā iesaiste šķiet maz apšaubāma. Konkrētajā lietā tomēr ir jānorāda, ka Komisijai nevar tikt izteikts šāds pārmetums, jo tās iesniegtā sūdzība, iestājoties lietā kā civilprasītājai, attiecās nevis uz
F. De Esteban Alonso
, bet gan bija vērsta pret X.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka otrais apelācijas sūdzības pamats arī ir jāapmierina.
Par trešo apelācijas sūdzības pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar trešo apelācijas sūdzības pamatu, kas ir izvirzīts pakārtoti, Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa nedrīkstēja apmierināt
F. De Esteban Alonso
prasību par zaudējumu atlīdzību, jo starp iestādes rīcību un apgalvoto kaitējumu nav pietiekami tiešas cēloņsakarības.
Saskaņā ar 2006. gada 4. oktobra spriedumu Tillack/Komisija (
T‑193/04
,
EU:T:2006:292
,
70.
punkts)
OLAF
galīgie ziņojumi esot uzskatāmi tikai par ieteikumiem vai atzinumiem, kuri nav saistoši valsts tiesu iestādei attiecībā uz turpmāko rīcību, kas būtu jāveic saistībā ar tiem. Tikai valsts tiesu iestāžu ziņā esot lemt par veicamās darbības veidu. Atsaucoties uz minētā sprieduma 122.–125. punktu, Komisija apgalvo, ka šī iemesla dēļ Vispārējā tiesa varēja nospriest, ka prasītājs nav pierādījis pietiekami tiešas cēloņsakarības esamību starp
OLAF
veikto informācijas nosūtīšanu valsts tiesu iestādēm saskaņā ar Regulas Nr. 1073/1999 10. panta 2. punktu un apgalvoto kaitējumu. Šī argumentācija pēc analoģijas esot jāpiemēro šajā lietā aplūkotajai sūdzībai pret X, ko iesniegusi Komisija, iestājoties lietā kā civilprasītāja.
Turklāt nedz 2003. gada 19. marta rakstā, nedz
OLAF
galīgajā ziņojumā
F. De Esteban Alonso
vārds netika minēts, un tie arī neļauj viņu identificēt kā personu, kura ir piedalījusies paziņotajos nodarījumos. Turklāt Komisija esot iesniegusi sūdzību pret X, nevis pret konkrēto personu.
F. De Esteban Alonso
esot bijis tieši iesaistīts tikai pēc valsts iestāžu iesaistīšanās un, konkrētāk, pēc lēmuma viņu atzīt par aizdomās turēto. 2003. gada 19. marta raksta nosūtīšana tātad neesot bijis iemesls “netaisnības, nevarības un baiļu sajūtai”, par kuru sūdzas attiecīgā persona, pretēji tam, kas ir apgalvots pārsūdzētā sprieduma 131. punktā. Minētā sprieduma 130. punktā Vispārējā tiesa tāpat kļūdaini esot atzinusi, ka aizskārums attiecīgās personas godam un profesionālajai reputācijai izrietēja no Komisijas sūdzības, nevis no apstākļa, ka tiesas iestādes ir atzinušas
F. De Esteban Alonso
par aizdomās turēto.
F. De Esteban Alonso
atgādina, ka morālais kaitējums saistībā ar darbinieka nenoteiktības un raižu stāvokli, kas esot ticis nepamatoti pagarināts ar Komisijas lēmumu, jau esot atzīts judikatūrā. 2008. gada 8. jūlija spriedumā Franchet un Byk/Komisija (
T‑48/05
,
EU:T:2008:257
) Vispārējā tiesa esot nospriedusi, ka prasītājiem ir nācies saskarties ar netaisnīguma un frustrācijas sajūtu un ka tika aizskarts viņu gods un profesionālā reputācija
OLAF
un Komisijas prettiesiskās rīcības dēļ, un līdz ar to piesprieda Komisijai atlīdzināt šo morālo kaitējumu. Aplūkojamajā lietā lēmums ierosināt tiesvedību, lai gan
OLAF
veiktā iekšējā izmeklēšana vēl nebija pabeigta, pēc tam iesniegt apelācijas sūdzību par rīkojumu par tiesvedības izbeigšanu un iesniegt kasācijas sūdzību, kaut arī Komisijas rīcībā nebija pietiekami konkrētas un atbilstošas informācijas, noteikti esot izraisījis ļoti nopietni aizskārumu attiecīgās personas godam un profesionālajai reputācijai.
Tiesas vērtējums
Ar trešo apelācijas sūdzības pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, apmierinot prasītāja prasību par zaudējumu atlīdzību, lai gan neesot cēloņsakarības starp 2003. gada 19. marta raksta nosūtīšanu Francijas tiesu iestādēm un Komisijas lēmumu iesniegt sūdzību “pret X”, neinformējot
F. De Esteban Alonso
, no vienas puses, un viņa norādīto morālo kaitējumu, no otras puses.
Ir taisnība, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 130. punktā nosprieda, ka ar apstākli, ka Komisija iesniedza sūdzību, iestājoties lietā kā civilprasītāja, Francijas tiesu iestādēs pirms
OLAF
izmeklēšanas noslēgšanas, ir nodarīts aizskārums
F. De Esteban Alonso
godam un profesionālajai reputācijai un ka šis kaitējums tieši izriet no Komisijas rīcības. Sava sprieduma nākamajā punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka fakts, ka
OLAF
nosūtīja minētajām tiesu iestādēm 2003. gada 19. marta rakstu, ar kuru attiecīgā persona tika iesaistīta procesā, viņu iepriekš neuzklausot vai vismaz neinformējot, šai personai ir nodarījis morālo kaitējumu tādēļ, ka tai netika dota iespēja ne izteikties, ne aizstāvēties attiecībā uz faktiem, ar ko tika pamatota pret to vērstā kriminālvajāšana, un ka šis kaitējums izriet no
OLAF
prettiesiskās rīcības.
Tomēr nedz
F. De Esteban Alonso
goda un profesionālās reputācijas aizskārums, nedz netaisnības, nevarības un baiļu sajūta, kas viņam saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 131. punktu esot radusies tādēļ, ka viņam nebija iespējas tikt uzklausītam, nav
OLAF
vai Komisijas rīcības tiešas sekas. Proti, ir jāatgādina, ka 2003. gada 19. marta rakstā nebija nosaukts attiecīgās personas vārds un minētais raksts arī neļāva identificēt šo personu un ka Komisijas sūdzībā – papildus apstāklim, ka tā bija vērsta nevis pret viņu, bet pret X, – arī nebija nosaukts šīs personas vārds. Turpretim tieši
F. De Esteban Alonso
atzīšana par aizdomās turēto, par ko Francijas iestādes nolēma 2008. gadā, un pēc tam process pret viņu tieši izraisīja apgalvoto kaitējumu.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini atzinusi, ka pastāv tieša cēloņsakarība starp
OLAF
un Komisijas rīcību 2003. gadā un attiecīgajai personai nodarīto morālo kaitējumu.
Tādēļ arī trešais apelācijas sūdzības pamats ir jāapmierina.
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ.
Par prasību Vispārējā tiesā
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai, ja Vispārējās tiesas nolēmums tiek atcelts, Tiesa pati var taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
Konkrētajā gadījumā Tiesai pašai ir jātaisa galīgais spriedums lietā, jo strīds ir izskatāmā stāvoklī.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka
OLAF
nav pieļāvis prettiesiskumu, nolemjot nosūtīt valsts tiesu iestādēm 2003. gada 19. marta rakstu, un ka Komisija nav pārkāpusi Regulas Nr. 1073/1999 9. panta 4. punktu, kad tā 2003. gada 10. jūlijā iesniedza šīm iestādēm sūdzību, iestājoties lietā kā civilprasītāja. Turklāt, kā ir nospriedusi Vispārējā tiesa, prasītājs nav juridiski pietiekami pierādījis, ka Komisija būtu pieļāvusi pārkāpumu, Francijas krimināllietu tiesās – apelācijas un vēlāk kasācijas instancē – pārsūdzot rīkojumu par tiesvedības izbeigšanu.
Līdz ar to pirmais Savienības atbildības iestāšanās nosacījums, proti, iestādēm pārmestās rīcības prettiesiskums, nav izpildīts. Līdz ar to prasība var tikt vienīgi noraidīta, nepastāvot nepieciešamībai pārbaudīt pārējos Savienības atbildības iestāšanās nosacījumus.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā pati taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Šajā lietā ir jāņem vērā, ka prasītājs ir ticis atzīts par aizdomās turēto kriminālprocesā, kuru bija ierosinājuši
OLAF
un Komisija un kurš ilga astoņus gadus un noslēdzās ar pilnīgu tiesvedības izbeigšanu. Šajos apstākļos ir jāparedz, ka katrs lietas dalībnieks pats sedz savus tiesāšanās izdevumus gan saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedību.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2019. gada 11. jūnija spriedumu De Esteban Alonso/Komisija (
T‑138/18
,
EU:T:2019:398
).

2)
Noraidīt prasību lietā T‑138/18.

3)
Katrs lietas dalībnieks pats sedz savus tiesāšanās izdevumus gan saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedību.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.