CELEX: 62020CJ0338
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa
Tiesiskā sadarbība krimināllietās
Savstarpējā atzīšana
Finansiālas sankcijas
Pamatlēmums 2005/214/TI
Neatzīšanas un neizpildes iemesli
20. panta 3. punkts
Lēmums, ar kuru ir uzlikta finansiāla sankcija
Tiesību uz aizstāvību ievērošana
Dokumentu paziņošana notiesātajai personai nesaprotamā valodā
Lēmuma būtisko elementu tulkošana

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes Pamatlēmuma 2005/214/TI (2005. gada 24. februāris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz finansiālām sankcijām (
OV 2005, L 76, 16. lpp.
), kurā grozījumi ir izdarīti ar Padomes Pamatlēmumu 2009/299/TI (2009. gada 26. februāris) (
OV 2009, L 81, 24. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Pamatlēmums 2005/214”), 20. panta 3. punkta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar procesu, ko ierosinājis
Centraal Justitieel Incassobureau, Ministerie van Veiligheid en Justitie (CJIB)
(Centrālais tiesu piedziņas birojs, Drošības un tieslietu ministrija (
CJIB
), Nīderlande), lai panāktu, ka Polijā tiek atzīta un izpildīta finansiāla sankcija, kura ir uzlikta D.P. par Nīderlandē ceļu satiksmi regulējošo noteikumu pārkāpumu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Pamatlēmuma 2005/214 1. un 2. apsvērumā ir noteikts:
“(1)
Eiropadome 1999. gada 15. un 16. oktobra sanāksmē Tamperē apstiprināja savstarpējas atzīšanas principu, kam [Eiropas] Savienībā būtu jākļūst par pamatu tiesu iestāžu sadarbībai gan civillietās, gan krimināllietās.
(2)
Savstarpējas atzīšanas princips būtu jāpiemēro attiecībā uz finansiālām sankcijām, ko uzliek tiesu vai administratīvas iestādes, lai veicinātu šādu sankciju izpildi dalībvalstī, kas nav tā valsts, kurā sankcijas ir uzliktas.”
Šā pamatlēmuma 1. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā pamatlēmumā:
a)
“lēmums” ir galīgais lēmums, ar ko fiziskai vai juridiskai personai prasa samaksāt finansiālu sankciju, ja šo lēmumu ir pieņēmusi:
[..]
ii)
izdevējas valsts iestāde, kas nav tiesa, attiecībā uz noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar izdevējas valsts tiesību aktiem, ar nosacījumu, ka attiecīgajai personai ir bijusi iespēja iesniegt šo lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās;
iii)
izdevējas valsts iestāde, kas nav tiesa, attiecībā uz darbībām, kas ir sodāmas atbilstīgi izdevējas valsts tiesību aktiem, jo ir pārkāptas tiesību normas, ar nosacījumu, ka attiecīgajai personai ir bijusi iespēja iesniegt šo lietu šo lietu izskatīšanai tiesā, kam ir īpaša jurisdikcija krimināllietās;
[..];
b)
“finansiāla sankcija” ir pienākums maksāt:
i)
ar lēmumu noteikto naudas summu sakarā ar notiesāšanu par nodarījumu;
[..].”
Pamatlēmuma 3. pantā “Pamattiesības” ir paredzēts:
“Šis pamatlēmums negroza pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kas noteikti [LES] 6. pantā.”
Šā pamatlēmuma 4. panta “Lēmumu pārsūtīšana un vēršanās pie centrālās iestādes” 1. punktā ir noteikts:
“Lēmumu kopā ar šajā pantā paredzētu apliecību var nosūtīt tās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, kurā fiziskai vai juridiskai personai, pret kuru ir izvirzīts lēmums, ir īpašums vai ienākumi, kurā tai ir pastāvīgā dzīvesvieta vai, juridiskas personas gadījumā, juridiskā adrese.”
Pamatlēmuma 2005/214 5. panta “Piemērošanas joma” 1. punktā ir paredzēts:
“Šādi nodarījumi, ja izdevējā valstī tie ir sodāmi un kā tos definē izdevējas valsts tiesību akti, saskaņā ar šā pamatlēmuma noteikumiem un nepārbaudot nodarījuma abpusējo sodāmību, ir pamats lēmumu atzīšanai un izpildei:
[..]
–
rīcība, kas ir ceļu satiksmes noteikumu pārkāpums, tostarp tādu noteikumu neievērošana, kuri attiecas uz braukšanas un atpūtas laikposmiem un bīstamām precēm,
[..].”
Šā pamatlēmuma 6. pants ir izteikts šādi:
“Izpildes valsts kompetentās iestādes atzīst lēmumu, kas nosūtīts saskaņā ar 4. pantu, nepieprasot izpildīt nekādas papildu formalitātes, un tūlīt veic visus tā izpildei vajadzīgos pasākumus, ja vien kompetentā iestāde nenolemj atsaukties uz kādu no 7. pantā paredzētajiem neatzīšanas vai neizpildīšanas iemesliem.”
Šā pamatlēmuma 7. pantā “Neatzīšanas un neizpildīšanas iemesli” ir noteikts:
“[..]
2.   Izpildes valsts kompetentā iestāde arī var atteikties atzīt un izpildīt lēmumu, ja tā konstatē, ka:
[..]
g)
saskaņā ar 4. pantā paredzēto apliecību attiecīgā persona – rakstiskās procedūras gadījumā – saskaņā ar izdevējas valsts tiesību aktiem nebija personīgi vai ar tā pārstāvja starpniecību, kurš ir kompetents atbilstīgi attiecīgās valsts tiesību aktiem, informēta par savām tiesībām apstrīdēt lēmumu un par šāda tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanas termiņiem;
[..].
3.   Gadījumos, kas minēti 1. punktā un 2. punkta c), g), i) un j) apakšpunktā, pirms izpildes valsts kompetentā iestāde nolemj pilnīgi vai daļēji neatzīt vai neizpildīt kādu lēmumu, tā apspriežas ar izdevējas valsts kompetento iestādi, izmantojot jebkurus piemērotus līdzekļus, un attiecīgā gadījumā lūdz tai nekavējoties sniegt jebkādu vajadzīgo informāciju.”
Saskaņā ar šā paša pamatlēmuma 20. panta 3. punktu:
“Katra dalībvalsts var nepiekrist atzīt vai izpildīt lēmumu, ja 4. pantā minētā apliecība rada aizdomas, ka varētu būt pārkāptas Līguma 6. pantā paredzētās pamattiesības vai tiesību pamatprincipi. Piemēro 7. panta 3. punktā minēto procedūru.”
Polijas tiesības
Kodeks postępowania karnego
(Kriminālprocesa kodekss), tā redakcijā, kas piemērojama pamatlietai, 611.ff panta 1. punktā ir paredzēts:
“Ja Eiropas Savienības dalībvalsts, šajā nodaļā dēvēta par “lēmuma izdevēju valsti”, pieprasa izpildīt galīgo lēmumu par finansiālām sankcijām, šis lēmums ir jāizpilda rajona tiesai, kuras apgabalā likumpārkāpējam ir īpašums vai ienākumi, vai kurā tam ir pastāvīgā vai pagaidu dzīvesvieta [..].”
Kriminālprocesa kodeksa 611.fg panta 1. punkta 9. apakšpunktā – redakcijā, kura ir piemērojama pamatlietai, – Polijas tiesai ir atļauts atteikties izpildīt lēmumu, ja no apliecības satura izriet, ka persona, uz kuru attiecas nolēmums, nav tikusi pienācīgi informēta par iespēju un tiesībām to pārsūdzēt.
Nīderlandes tiesības
Atbilstoši lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iekļautajai informācijai
CJIB
ir centrālā administratīvā iestāde, kas iekasē un piedzen par Nīderlandes Karalistes teritorijā izdarītiem pārkāpumiem uzliktus naudas sodus.
CJIB
piemērotu naudas sodu sešu nedēļu laikā var pārsūdzēt L prokuratūrā.
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
2020. gada 21. janvārī
CJIB
vērsās iesniedzējtiesā –
Sąd Rejonowy dla Łodzi‑Śródmieścia w Łodzi
(Lodzas Centra rajona tiesa Lodzā, Polija) ar lūgumu atzīt un izpildīt 2019. gada 22. jūlija lēmumu, kas ir kļuvis galīgs 2019. gada 2. septembrī un ar ko D.P., kura dzīvesvieta ir Polijā, tika uzlikta finansiāla sankcija 210 EUR apmērā par 2019. gada 11. jūlijā izdarītu ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumu, proti, par braukšanu ar transportlīdzekli, kura divas riepas neatbilda noteiktajām prasībām.
Atbildot uz lūgumu sniegt informāciju, ko iesniedzējtiesa nosūtīja
CJIB
, tas norādīja, ka 2019. gada 22. jūlija lēmums tā adresātam nav ticis paziņots, tam pievienojot tulkojumu poļu valodā. Tas piebilda, ka šis lēmums ir sagatavots holandiešu valodā un tam bija pievienoti papildu paskaidrojumi angļu, franču un vācu valodā, kā arī atsauce uz interneta vietni www.cjib.nl, kurā bija ietverta informācija poļu valodā, tostarp par veidu, kādā attiecīgā persona var samaksāt finansiālo sankciju, pārsūdzēt to un sazināties ar
CJIB
, lai uzdotu jautājumus vai saņemtu papildu paskaidrojumus.
Tiesas sēdē iesniedzējtiesā D.P. paskaidroja, ka 2019. gada decembra sākumā viņš no Nīderlandes saņēma vēstuli, kurā nebija ietverts tulkojums poļu valodā, un līdz ar to, nesaprazdams tās saturu, viņš uz šo vēstuli nespēja atbildēt.
Atzīdama, ka Pamatlēmumā 2005/214 nav nevienas tiesību normas, no kuras skaidri izrietētu, ka adresātam ir jāpaziņo tā lēmuma tulkojums, ar kuru ir uzlikta finansiāla sankcija, iesniedzējtiesa tomēr uzskata, ka – tāpat kā paziņojumi par noziedzīgiem nodarījumiem, uz kuriem attiecas Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2015/413 (2015. gada 11. marts), ar ko veicina pārrobežu apmaiņu ar informāciju par ceļu satiksmes drošības noteikumu pārkāpumiem (
OV 2015, L 68, 9. lpp.
), un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2010/64/ES (2010. gada 20. oktobris) par tiesībām uz mutisko un rakstisko tulkojumu kriminālprocesā (
OV 2010, L 280, 1. lpp.
) – jebkurš lēmums, ar kuru ir uzlikta finansiāla sankcija Pamatlēmuma 2005/214 izpratnē, ir jāpaziņo notiesātajai personai valodā, kuru tā saprot, lai tā spētu īstenot savas tiesības uz aizstāvību un lai tiktu nodrošinātas tās tiesības uz taisnīgu procesu.
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa atsaucas uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru, kas attiecas uz 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 6. pantu un it īpaši uz ECT 2018. gada 28. augusta spriedumu lietā
Vizgirda
pret Slovēniju (CE:ECHR:2018:0828JUD005986808) un 1984. gada 21. februāra spriedumu
Öztürk
pret Vāciju (CE:ECHR:1984:1023JUD000854479), no kuriem izrietot, ka, pirmkārt, tiesības iegūt tiesu iestādes lēmumu un informāciju par iespēju to pārsūdzēt ir taisnīga procesa būtisko elementu daļa un, otrkārt, ka ECPAK 6. pantā garantētās tiesības ir piemērojamas arī mazāk būtiskās lietās, tai skaitā tajās, kuras attiecas uz administratīviem pārkāpumiem. Tiesa 2017. gada 12. oktobra spriedumā Sleutjes (
C‑278/16
,
EU:C:2017:757
) pati esot uzskatījusi, ka tulkošanas pienākums ir piemērojams pat lietās, kas attiecas uz mazāk nozīmīgiem pārkāpumiem.
Šādos apstākļos
Sąd Rejonowy dla Łodzi‑Śródmieścia w Łodzi
(Lodzas Centra rajona tiesa Lodzā) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai tāda lēmuma izsniegšana soda saņēmējam, kuram nav pievienots tā tulkojums adresātam saprotamā valodā, ļauj izpildes valsts iestādei atteikties to izpildīt, pamatojoties uz tiesību normām, ar kurām tika transponēts Pamatlēmuma [2005/214] 20. panta 3. punkts, tiesību uz taisnīgu tiesu pārkāpuma dēļ?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Pamatlēmuma 2005/214 20. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj izpildes dalībvalsts iestādei atteikties izpildīt šā pamatlēmuma 1. panta a) punktā minēto lēmumu, ar kuru tiek uzlikta finansiāla sankcija, ja šis lēmums tā adresātam ir ticis paziņots, nepievienojot tā tulkojumu viņam saprotamā valodā.
Šajā ziņā ir jāatgādina – kā it īpaši izriet no Pamatlēmuma 2005/214 1. un 6. panta, kā arī no tā 1. un 2. apsvēruma –, ka tā mērķis ir ieviest efektīvu mehānismu tādu lēmumu pārrobežu atzīšanai un izpildei, ar kuriem fiziskai vai juridiskai personai tiek uzlikta galīgā finansiālā sankcija, jo ir veikts kāds no tā 5. pantā uzskaitītajiem pārkāpumiem (spriedums, 2020. gada 4. marts, Bank BGŻ BNP Paribas,
C‑183/18
,
EU:C:2020:153
,
48.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Proti, Pamatlēmuma 2005/214 mērķis ir, neveicot dalībvalstu krimināltiesību aktu saskaņošanu, nodrošināt finansiālu sankciju izpildi šajās valstīs, pateicoties savstarpējās atzīšanas principam (spriedums, 2020. gada 4. marts, BGŻ BNP Paribas,
C‑183/18
,
EU:C:2020:153
,
49.
punkts).
Pamatlēmuma 2005/214 sistēmas pamatā esošais savstarpējās atzīšanas princips atbilstoši tā 6. pantam nozīmē, ka dalībvalstīm, nepieprasot izpildīt nekādas citas formalitātes, principā ir jāatzīst lēmums, ar kuru ir uzlikta finansiāla sankcija un kurš ir nosūtīts atbilstoši šā pamatlēmuma 4. pantam, un nekavējoties ir jāveic visi tā izpildei nepieciešamie pasākumi, un šāda lēmuma atzīšanas vai izpildes atteikuma iemesli ir jāinterpretē šauri (spriedums, 2020. gada 4. marts, Bank BGŻ BNP Paribas,
C‑183/18
,
EU:C:2020:153
,
50.
punkts un tajā minētā judikatūra).
It īpaši attiecībā uz šādiem atteikuma iemesliem Pamatlēmuma 2005/214 7. panta 1. un 2. punktā ir skaidri uzskaitīti tā piemērošanas jomā ietilpstošo lēmumu neatzīšanas un neizpildes iemesli.
Turklāt ir jānorāda, ka saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/214 3. pantu tas negroza pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kas ir minēti LES 6. pantā, un šā iemesla dēļ šā pamatlēmuma 20. panta 3. punktā ir arī paredzēts, ka izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde var atteikties atzīt un izpildīt lēmumu, ar kuru ir uzlikta finansiāla sankcija, ja ir pārkāptas LES 6. pantā paredzētās pamattiesības vai tiesību pamatprincipi (spriedums, 2019. gada 5. decembris, Centraal Justitieel Incassobureau (Finanšu sankciju atzīšana un izpilde),
C‑671/18
,
EU:C:2019:1054
,
37.
punkts).
Līdz ar to, ja Pamatlēmuma 2005/214 4. pantā minētā apliecība, kas ir pievienota lēmumam par finansiālas sankcijas uzlikšanu, rada aizdomas, ka ir pārkāptas pamattiesības vai tiesību pamatprincipi, kas minēti LES 6. pantā, izpildes valsts kompetentās iestādes var atteikties atzīt un izpildīt šādu lēmumu, ja ir konstatējams kāds no šā pamatlēmuma 7. panta 1. un 2. punktā uzskaitītajiem neatzīšanas un neizpildes iemesliem, kā arī saskaņā ar tā 20. panta 3. punktu (spriedums, 2019. gada 5. decembris, Centraal Justitieel Incassobureau (Finanšu sankciju atzīšana un izpilde),
C‑671/18
,
EU:C:2019:1054
,
30.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šo pamattiesību vidū ir, pirmkārt, tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas ir tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā neatņemama sastāvdaļa, un, otrkārt, tiesības uz aizstāvību, kas nostiprinātas attiecīgi Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otrajā daļā un 48. panta 2. punktā, kuri saskaņā ar Paskaidrojumiem attiecībā uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartu (
OV 2007, C 303, 17. lpp.
) atbilst respektīvi ECPAK 6. panta 1. un 3. punktam.
Proti – kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 75. punktā – Tiesa ir atzinusi, ka ceļu satiksmes noteikumu pārkāpums ir “noziedzīgs nodarījums” (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 22. jūnijs, Latvijas Republikas Saeima (Pārkāpumu uzskaites punkti),
C‑439/19
,
EU:C:2021:504
,
86.
–
93.
punkts un tajos minētā judikatūra). Līdz ar to – un kā izriet no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras attiecībā uz ECPAK 6. pantu – saskaņā ar Pamattiesību hartas 52. panta 3. punktu, interpretējot tās 47. panta otro daļu un 48. panta 2. punktu, procedūra attiecībā uz finansiālu sankciju, kas uzlikta par šādu pārkāpumu, tostarp posms pirms sprieduma taisīšanas, ietilpst ECPAK 6. panta 1. un 3. punkta piemērošanas jomā (šajā nozīmē skat. ECT, 2004. gada 19. oktobris,
Falk
pret Nīderlandi, CE:ECHR:2004:1019DEC006627301, un 2015. gada 20. oktobris,
Dvorski
pret Horvātiju, CE:ECHR:2015:1020JUD0025, 76. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tādējādi tāda lēmuma adresātiem, kas ietilpst Pamatlēmuma 2005/214 piemērošanas jomā, ir tiesības atsaukties uz Pamattiesību hartas 47. panta otrajā daļā un 48. panta 2. punktā paredzētajām pamattiesībām, un tātad dalībvalstu iestādēm ir jānodrošina šo tiesību ievērošana.
Līdz ar to ir jānosaka eventuālie tulkošanas pienākumi, kuri izdevējas dalībvalsts iestādēm, paziņojot šādu lēmumu, ir jāievēro atbilstoši šīm tiesību normām.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Pamatlēmumā 2005/214 nav paredzēts konkrēts veids, kādā šā pamatlēmuma 1. panta a) punktā minētā lēmuma, ar ko uzlikta finansiāla sankcija par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumu, adresāts ir par to jāinformē. Proti, minētā pamatlēmuma 7. panta 2. punkta g) apakšpunktā ir tikai norādīts, ka izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde var atteikties atzīt un izpildīt šādu lēmumu, ja ir konstatēts, ka saskaņā ar šā paša pamatlēmuma 4. pantā paredzēto apliecību attiecīgā persona – rakstiskās procedūras gadījumā – saskaņā ar izdevējas valsts tiesību aktiem nebija personīgi vai ar tā pārstāvja starpniecību, kurš ir kompetents atbilstīgi attiecīgās valsts tiesību aktiem, informēta par savām tiesībām pārsūdzēt lēmumu un par pārsūdzības termiņiem.
Tādējādi, iekļaujot atsauci uz dalībvalstu tiesību aktiem, Savienības likumdevējs ir atstājis to ziņā lemt par veidu, kādā attiecīgā persona tiek informēta par savām pārsūdzības tiesībām, šādai pārsūdzībai paredzēto termiņu, kā arī brīdi, kad sākas šāda termiņa skaitīšana, ja vien paziņojums ir iedarbīgs un ir nodrošināta tiesību uz aizstāvību īstenošana (skat. spriedumu, 2019. gada 5. decembris, Centraal Justitieel Incassobureau (Finanšu sankciju atzīšana un izpilde),
C‑671/18
,
EU:C:2019:1054
,
35.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošana prasa ne tikai garantiju par faktisku un efektīvu lēmumu saņemšanu, proti, šo lēmumu paziņošanu to adresātam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 5. decembris, Centraal Justitieel Incassobureau (Finanšu sankciju atzīšana un izpilde),
C‑671/18
,
EU:C:2019:1054
,
39.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), bet arī to, lai šāda paziņošana ļautu tiem precīzi uzzināt iemeslus, ar kuriem ir pamatots attiecībā uz viņiem pieņemtais lēmums, kā arī tiesību aizsardzības līdzekļus, ar kuriem vērsties pret šādu lēmumu, un šim nolūkam noteikto termiņu, lai tie varētu efektīvi apstrīdēt šo lēmumu un efektīvi aizstāvēt savas tiesības (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūlijs, Komisija u.c./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
100.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Turklāt saskaņā ar ECPAK 6. panta 3. punktu tiesību uz aizstāvību ievērošana ietver attiecīgās personas tiesības tikt nekavējoties detalizēti un “viņ[ai] saprotamā valodā” tikt informētai par viņai izvirzītās apsūdzības raksturu un iemeslu.
Šajā ziņā Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir nospriedusi, ka šajā tiesību normā apsūdzētajam ir atzītas tiesības tikt informētam ne tikai par apsūdzības iemeslu, proti, par materiāliem faktiem, kuri viņam tiek pārmesti un uz kuriem ir balstīta apsūdzība, bet arī par šo faktu juridisko kvalifikāciju, turklāt šī informācija ir jāsniedz detalizēti – ir precīzi un pilnīgi jāinformē par apsūdzībām, kuras pret apsūdzēto tiek izvirzītas un tātad par juridisko kvalifikāciju, ko tiesa varētu veikt attiecībā uz viņam pārmestajiem faktiem (šajā nozīmē skat. ECT, 1999. gada 25. marts,
Pélissier
un
Sassi
pret Franciju, CE:ECHR:1999:0325JUD002544494, 51. un 52. punkts).
Turklāt Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir nospriedusi, ka, lai gan ECPAK 6. panta 3. punktā nav paredzēts pienākums apsūdzētajam, kas ir ārvalstnieks, izsniegt visu dokumentāro pierādījumu vai oficiālu lietas materiālu rakstisku tulkojumu, šajā tiesību normā tomēr ir paredzēts, ka “apsūdzības” paziņošanai šai personai ir jānotiek īpaši uzmanīgi. Proti, minētā tiesa uzskata, ka apsūdzības dokumentam ir noteicoša loma kriminālprocesā, jo no tā izsniegšanas apsūdzētais ir oficiāli rakstveidā informēts par viņam inkriminēto nodarījumu juridisko un faktisko pamatu. No tā izriet, ka apsūdzētais, kuram tiesas lietotā valoda nav saprotama, praksē var nonākt nelabvēlīgākā situācijā, ja viņam netiek izsniegts arī apsūdzības raksta tulkojums, kas sagatavots valodā, kuru viņš saprot (šajā nozīmē skat. ECT, 2018. gada 28. augusts,
Vizgirda
pret Slovēniju, CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, 75.–78. punkts).
Turklāt valsts iestāžu pārbaude attiecībā uz tāda apsūdzētā valodu zināšanām, kurš pietiekami nepārvalda tiesvedības valodu, lai noteiktu, kādā mērā šim apsūdzētajam ir nepieciešama valodiska palīdzība, ir jāveic, ņemot vērā tādus dažādus faktorus kā pārkāpuma raksturs un iekšējo iestāžu apsūdzētajam adresētie paziņojumi, un vairāki neatrisināti jautājumi var būt pietiekami, lai pierādītu minētās vajadzības (šajā nozīmē skat. ECT, 2018. gada 28. augusts,
Vizgirda
pret Slovēniju, CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, 84. punkt).
Tādējādi no šā sprieduma 34.–38. punkta izriet, ka tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu un tiesību uz aizstāvību ievērošana uzliek pienākumu dalībvalstu iestādēm, kuras uzliek finansiālu sankciju Pamatlēmuma 2005/214 1. panta a) punkta izpratnē, nodrošināt, lai, paziņojot lēmumu, kurā ir noteikta šī sankcija, attiecīgā persona tai saprotamā valodā tiktu informēta par minētā lēmuma elementiem, kuri ir būtiski, lai tā varētu saprast, kas tai ir pārmests, un spētu pilnībā izmantot savas tiesības uz aizstāvību vai par iespēju nepieciešamības gadījumā saņemt šo elementu tulkojumu. Minētie elementi tostarp ietver paziņotā lēmuma pamatā esošos faktus, konstatēto pārkāpumu, uzlikto sodu, tiesību aizsardzības līdzekļus pret šo lēmumu, šim nolūkam paredzēto termiņu un norādi par to struktūru, kurā ir veicama pārsūdzēšana. Gadījumā, ja attiecīgā persona norāda, ka ir nepieciešams tulkojums, izdevējas dalībvalsts kompetentajām iestādēm ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu, ka tas tiek sagatavots pēc iespējas ātrāk.
Līdz ar to izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde, pamatojoties uz Pamatlēmuma 2005/214 20. panta 3. punktu, var iebilst pret tāda šā pamatlēmuma 1. panta a) punktā minētā lēmuma atzīšanu un izpildi, ar kuru tā adresātam tiek uzlikta finansiāla sankcija, ja šis lēmums tam ir paziņots, nepievienojot iepriekšējā punktā minēto elementu tulkojumu viņam saprotamā valodā un nesniedzot viņam iespēju vajadzības gadījumā šādu tulkojumu iegūt.
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka, pirmkārt, šai iestādei – ņemot vērā tostarp pārkāpuma raksturu, paziņojumus, ko šim adresātam ir nosūtījušas valsts iestādes, un faktiskos apstākļu, kuri ir paziņotā lēmuma pamatā,– ir konkrēti un precīzi jāpārbauda, vai šis adresāts saprot valodu, kādā šis lēmums tam ir ticis paziņots.
Proti, kā Tiesa jau ir nospriedusi, tiesību uz aizstāvību un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpuma esamība ir jāizvērtē, ņemot vērā katra gadījuma īpašos apstākļus, it īpaši attiecīgā akta raksturu, tā pieņemšanas kontekstu un tiesību normas, kuras regulē attiecīgo jomu (spriedums, 2017. gada 26. jūlijs, Sacko,
C‑348/16
,
EU:C:2017:591
,
41.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrkārt – kā Eiropas Komisija pamatoti ir norādījusi rakstveida apsvērumos – pirms izpildes dalībvalsts iestāde atsakās atzīt un izpildīt Pamatlēmuma 2005/214 1. panta a) punktā minēto lēmumu, tai ir jālūdz izdevējai iestādei visa nepieciešamā informācija saskaņā ar šā pamatlēmuma 7. panta 3. punktu un izdevējai iestādei ir pienākums to sniegt (skat. spriedumu, 2019. gada 5. decembris, Centraal Justitieel Incassobureau (Finanšu sankciju atzīšana un izpilde),
C‑671/18
,
EU:C:2019:1054
,
44.
un
45.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Pamatlēmuma 2005/214 20. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to izpildes dalībvalsts iestādei ir atļauts atteikt izpildīt šā pamatlēmuma 1. panta a) punktā minēto lēmumu, ar kuru ir uzlikta finansiāla sankcija par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumu, ja šis lēmums tā adresātam ir ticis paziņots bez to lēmuma elementu tulkojuma viņam saprotamā valodā, kuri ir būtiski, lai ļautu viņam saprast, kas viņam tiek pārmests, un pilnībā īstenot savas tiesības uz aizstāvību, un nesniedzot viņam iespēju pēc pieprasījuma iegūt šādu tulkojumu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

Pamatlēmuma 2005/214/TI (2005. gada 24. februāris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz finansiālām sankcijām, ar grozījumiem, kuri izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299/TI (2009. gada 26. februāris), 20. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to izpildes dalībvalsts iestādei ir atļauts atteikt izpildīt šā pamatlēmuma 1. panta a) punktā minēto lēmumu, ar kuru ir uzlikta finansiāla sankcija par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumu, ja šis lēmums tā adresātam ir ticis paziņots bez to lēmuma elementu tulkojuma viņam saprotamā valodā, kuri ir būtiski, lai ļautu viņam saprast, kas viņam tiek pārmests, un pilnībā īstenot savas tiesības uz aizstāvību, un nesniedzot viņam iespēju pēc pieprasījuma iegūt šādu tulkojumu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – poļu.