CELEX: 62016CJ0564
Appel
EU-varemærker
forordning (EU) nr. 207/2009
artikel 8, stk. 5
artikel 76
indsigelsessag
relative registreringshindringer
forordning (EU) nr. 2868/95
regel 19
regel 50, stk. 1
den omstændighed, at der findes tidligere afgørelser fra Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO), som anerkender det ældre varemærkes renommé
princippet om god forvaltningsskik
hensyntagen til disse afgørelser i efterfølgende indsigelsessager
begrundelsespligt
processuelle forpligtelser, der påhviler EUIPO’s appelkamre

I appelskriftet har Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) nedlagt påstand om ophævelse af dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 9. september 2016, Puma mod EUIPO – Gemma Group (gengivelse af et springende kattedyr) (T-159/15, herefter »den appellerede dom«,
EU:T:2016:457
), hvorved Retten annullerede afgørelsen truffet af Femte Appelkammer ved EUIPO (herefter »appelkammeret«) den 19. december 2014 (sag R 1207/2014-5) vedrørende en indsigelsessag mellem Puma SE og Gemma Group Srl (herefter »den omtvistede afgørelse«).
Retsforskrifter
Artikel 8 i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om [EU]-varemærker (
EUT 2009, L 78, s. 1
) med overskriften »Relative hindringer for registrering« bestemmer i stk. 5:
»Hvis indehaveren af et ældre varemærke efter stk. 2 rejser indsigelse, er det varemærke, der søges registreret, ligeledes udelukket fra registrering, hvis det er identisk med eller ligner det ældre varemærke, og det søges registreret for varer eller tjenesteydelser af anden art end dem, for hvilke det ældre varemærke er registreret, når der, hvis det drejer sig om et ældre [EU-]varemærke, er tale om et i [Unionen] velkendt varemærke, og der, hvis det drejer sig om et ældre nationalt varemærke, er tale om et i den pågældende medlemsstat velkendt varemærke, og brugen af det varemærke, der søges registreret, uden rimelig grund ville medføre en utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes særpræg eller renommé, eller sådan brug ville skade dette særpræg eller renommé.«
Denne forordnings artikel 63, der er indeholdt i forordningens afsnit VII med overskriften »Fremgangsmåde ved appel«, fastsætter i stk. 2:
»Under behandlingen af klagen opfordrer appelkammeret om fornødent parterne til inden for en af kammeret fastsat frist at fremkomme med deres bemærkninger til dets meddelelser eller til indlæg fra de øvrige parter.«
Nævnte forordnings artikel 75 bestemmer:
»Harmoniseringskontorets afgørelser skal begrundes. De må kun støttes på grunde, som parterne har haft lejlighed til at udtale sig om.«
Artikel 76 i forordning nr. 207/2009 har følgende ordlyd:
»1.   Under sagsbehandlingen ved Harmoniseringskontoret prøver dette ex officio de faktiske omstændigheder; i sager vedrørende relative registreringshindringer begrænser Harmoniseringskontoret sig imidlertid til at prøve de af parterne fremførte kendsgerninger, beviser og argumenter og de af parterne fremsatte anmodninger.
2.   Harmoniseringskontoret kan se bort fra kendsgerninger og beviser, som ikke er påberåbt eller fremført rettidigt af de pågældende parter.«
Denne forordnings artikel 78, stk. 1, fastsætter følgende:
»Under sagsbehandlingen ved Harmoniseringskontoret kan bevisoptagelsen navnlig ske på følgende måder:
a)
afhøring af parterne
b)
indhentning af oplysninger
c)
fremlæggelse af dokumenter og bevismidler
d)
afhøring af vidner
e)
udtalelser fra sagkyndige
f)
skriftlige erklæringer, der er afgivet under ed eller på tro og love, eller som har tilsvarende virkning i henhold til lovgivningen i den stat, hvor de er afgivet.«
Regel 19 i Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 af 13. december 1995 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 om EF-varemærker (
EFT 1995, L 303, s. 1
), som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1041/2005 af 29. juni 2005 (
EUT 2005, L 172, s. 4
) (herefter »forordning nr. 2868/95«), med overskriften »Dokumentation for indsigelsen« bestemmer i stk. 1 og 2:
»1.   Kontoret giver den indsigende part mulighed for – inden for en af Kontoret fastsat frist […] – at forelægge oplysninger, beviser og argumenter til støtte for sin indsigelse eller til at supplere de oplysninger, beviser eller argumenter, der allerede er indgivet, jf. regel 15, stk. 3.
2.   Den indsigende part skal inden for den i stk. 1 fastsatte frist også indgive dokumentation for sit ældre varemærkes eller sin ældre rettigheds eksistens, gyldighed og beskyttelsesomfang samt beviser for sin ret til at gøre indsigelse. Den indsigende part skal navnlig forelægge følgende beviser:
a)
hvis indsigelsen støttes på et varemærke, som ikke er et [EU-varemærke], bevis for ansøgning om eller registrering af varemærket ved at indgive:
[…]
ii)
hvis varemærket er registreret, en kopi af det pågældende registreringsbevis og i påkommende tilfælde af det seneste fornyelsesbevis, hvoraf det fremgår, at beskyttelsestiden for varemærket rækker ud over den i stk. 1 nævnte frist, med angivelse af eventuelle forlængelser heraf, eller tilsvarende dokumenter fra den administration, ved hvilken varemærket er registreret
[…]
c)
hvis indsigelsen støttes på et velkendt varemærke, jf. […] artikel 8, stk. 5, [i forordning nr. 207/2009] ud over de i litra a) nævnte beviser bevis for, at varemærket er velkendt, samt beviser eller argumenter for, at brugen af det varemærke, der søges registreret, uden rimelig grund ville medføre en utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes særpræg eller renommé, eller sådan brug ville skade dette særpræg eller renommé
[…]«
Regel 50, stk. 1, i forordning nr. 2868/95 har følgende ordlyd:
»1. Medmindre andet er fastsat, finder bestemmelserne vedrørende sagsbehandlingen ved den afdeling, som har truffet den påklagede afgørelse, tilsvarende anvendelse.
[…]
Er klagen rettet imod en afgørelse truffet af indsigelsesafdelingen, begrænser appelkammeret sin behandling af klagen til kendsgerninger og beviser, der er indgivet inden for de frister, der er fastsat i eller fastsættes af indsigelsesafdelingen i overensstemmelse med forordningen og disse regler, medmindre der efter appelkammerets opfattelse bør tages hensyn til yderligere eller supplerende kendsgerninger og beviser, jf. [artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009].«
Tvistens baggrund
Den 14. februar 2013 indgav Gemma Group en ansøgning om registrering af et EU-varemærke til EUIPO i medfør af forordning nr. 207/2009.
Det varemærke, der blev ansøgt om registrering af, var følgende figurtegn i farven blå:
De varer, som registreringsansøgningen vedrørte, henhørte under klasse 7 i Nicearrangementet af 15. juni 1957 vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker, som revideret og ændret, og svarede til følgende beskrivelse: »maskiner til træforarbejdning; maskiner til forarbejdning af aluminium; maskiner til forarbejdning af pvc«.
EU-varemærkeansøgningen blev offentliggjort i
EF-Varemærketidende
nr. 66/2013 den 8. april 2013.
Den 8. juli 2013 rejste Puma indsigelse i medfør af artikel 41 i forordning nr. 207/2009 mod registrering af det ansøgte varemærke for alle de varer, der er nævnt i nærværende doms præmis 11. Begrundelsen for indsigelsen var den, der er anført i denne forordnings artikel 8, stk. 5.
Indsigelsen var bl.a. støttet på følgende ældre varemærker (herefter »de ældre varemærker«):
–
det nedenfor gengivne internationale figurmærke, registreret den 30. september 1983 under nr. 480105 og fornyet indtil 2023, med virkning i Østrig, Benelux, Kroatien, Frankrig, Ungarn, Italien, Portugal, Den Tjekkiske Republik, Rumænien, Slovakiet og Slovenien, og som betegner varer i klasse 18, 25 og 28 og for hver af disse klasser svarer til følgende beskrivelse:
–
klasse 18: »bære- og rejsetasker, rejse- og håndkufferter, især til sportsudstyr og sportsbeklædning«
–
klasse 25: »beklædningsgenstande, støvler, sko og tøfler«
–
klasse 28: »spil og legetøj; træningsapparater, gymnastik- og sportsartikler (ikke indeholdt i andre klasser), herunder sportsbolde«:
–
det nedenfor gengivne internationale figurmærke, registreret den 17. juni 1992 under nr. 593987 og fornyet indtil 2022, med virkning i Østrig, Benelux, Bulgarien, Cypern, Kroatien, Spanien, Estland, Finland, Frankrig, Grækenland, Ungarn, Italien, Letland, Litauen, Polen, Portugal, Det Forenede Kongerige, Den Tjekkiske Republik, Rumænien, Slovenien og Slovakiet, og som bl.a. betegner varer i klasse 18, 25 og 28 og for hver af disse klasser svarer til følgende beskrivelse:
–
klasse 18: »læder og/eller læderimitationer samt varer fremstillet af disse materialer (indeholdt i denne klasse); tasker og andre etuier, der ikke er tilpasset det produkt, de er bestemt til at indeholde, og små lædervarer, bl.a. punge, tegnebøger, nøgleetuier; håndtasker, […]«
–
klasse 25: »beklædningsgenstande, fodtøj, hovedbeklædning; dele og komponenter af sko, såler til fodtøj, kunstige såler og regulerende indlæg, hæle, overlæder til støvler, […]«
–
klasse 28: »spil og legetøj, herunder miniaturesko og miniaturebolde (som lejetøj); gymnastik- og sportsredskaber, gymnastik- og sportsartikler (indeholdt i denne klasse); […]«:
Til støtte for indsigelsen, der var støttet på artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, påberåbte Puma sig de ældre varemærkers renommé i samtlige medlemsstater og i forhold til alle de i nærværende doms præmis 14 opregnede varer.
Den 10. marts 2014 forkastede indsigelsesafdelingen ved EUIPO (herefter »indsigelsesafdelingen«) indsigelsen i sin helhed. Efter at have anerkendt, at de omtvistede tegn havde en vis grad af lighed, vurderede indsigelsesafdelingen for så vidt angår renomméet for det ældre varemærke nr. 593987, at det af procesøkonomiske hensyn var ufornødent at undersøge de beviser, som Puma havde fremlagt med henblik på at godtgøre den omfattende brug af varemærket og dets renommé, og at bedømmelsen af indsigelsen ville blive foretaget på grundlag en antagelse om, at det nævnte ældre varemærke havde »en høj grad af særpræg«. Med udgangspunkt i denne antagelse konkluderede indsigelsesafdelingen imidlertid, at den relevante kundekreds ikke ville skabe en forbindelse mellem de omhandlede varemærker, således som det kræves i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, på grund af forskelle mellem de varer, der var omfattet af hvert disse varemærker.
Den 7. maj 2014 indgav Puma en klage til EUIPO i henhold til artikel 58-64 i forordning nr. 207/2009 til prøvelse af indsigelsesafdelingens afgørelse.
Ved den omtvistede afgørelse afslog appelkammeret klagen. For det første vurderede appelkammeret, at de ældre varemærker og det ansøgte varemærke havde en vis grad af visuel lighed og formidlede den samme idé om »et springende kattedyr, der minder om en puma«. For det andet forkastede appelkammeret imidlertid Pumas argument om, at indsigelsesafdelingen havde bekræftet, at de ældre varemærker havde et renommé, med den begrundelse, at indsigelsesafdelingen havde nøjedes med at anføre, at det af procesøkonomiske hensyn i den foreliggende sag ikke var nødvendigt at undersøge de beviser for renomméet, som Puma havde fremlagt, og at undersøgelsen ville blive foretaget ud fra antagelsen om, at det ældre varemærke nr. 593987 havde »en høj grad af særpræg«. Appelkammeret undersøgte og forkastede derefter beviserne for de ældre varemærkers renommé i forhold til de i nærværende doms præmis 14 omhandlede varer. For det tredje fastslog appelkammeret, at selv hvis det skulle antages, at de ældre varemærkers renommé var godtgjort, måtte indsigelsen, der var støttet på artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, forkastes, fordi de andre betingelser – nemlig at de ældre varemærkers særpræg eller renommé ville blive udnyttet utilbørligt, eller at disse ville blive skadet – heller ikke var opfyldt.
Sagen for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 1. april 2015 anlagde Puma sag med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse. Til støtte herfor gjorde Puma i det væsentlige tre anbringender gældende vedrørende for det første en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og princippet om god forvaltningsskik, for så vidt som appelkammeret havde forkastet beviserne for de ældre varemærkers renommé og konkluderet, at det ikke var godtgjort, at disse havde et renommé, for det andet en tilsidesættelse af artikel 75 og 76 i forordning nr. 207/2009, for så vidt som appelkammeret havde undersøgt beviserne vedrørende de ældre varemærkers renommé, selv om indsigelsesafdelingen ikke havde foretaget en sådan undersøgelse, og for det tredje en tilsidesættelse af nævnte forordnings artikel 8, stk. 5.
Hvad nærmere bestemt angik det første anbringende gjorde Puma i det væsentlige gældende, at appelkammeret, idet det forkastede de beviser, som Puma havde fremlagt vedrørende de ældre varemærkers renommé, og derved at det afveg fra sin tidligere afgørelsespraksis i forhold til disse ældre varemærkers renommé, havde tilsidesat retssikkerhedsprincippet og princippet om god forvaltningsskik.
Med henblik på bl.a. Pumas argument om appelkammerets manglende begrundelse for så vidt angik de årsager, der begrundede en sådan afvigelse i forhold til dets afgørelsespraksis, henviste Retten til indholdet af retten til god forvaltning og præciserede, at denne blandt andre forpligtelser omfatter administrationens forpligtelse til at begrunde sine afgørelser.
Den bemærkede ligeledes, at EUIPO i henhold til Domstolens praksis i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet og princippet om god forvaltningsskik er forpligtet til at tage hensyn til allerede trufne afgørelser vedrørende lignende ansøgninger og til særligt at overveje, hvorvidt der i den foreliggende situation skal træffes samme afgørelse, idet overholdelsen af disse principper dog skal forliges med overholdelsen af legalitetsprincippet.
Retten bemærkede videre i den appellerede doms præmis 30, at EUIPO i tre afgørelser af 20. august 2010, 30. august 2010 og 30. maj 2011 (herefter »de tre tidligere afgørelser«) havde konkluderet, at de ældre varemærker havde renommé og var bredt kendt hos kundekredsen. I samme præmis beskrev Retten disse afgørelsers væsentligste indhold og de beviser, som Puma havde fremlagt i de sager, der førte til disse afgørelser. I den appellerede doms præmis 31 bemærkede Retten, at de nævnte afgørelser, som Puma behørigt havde påberåbt sig i forbindelse med sagen for appelkammeret, hverken var blevet undersøgt eller nævnt i den omtvistede afgørelse, idet appelkammer havde nøjedes med at minde om, at EUIPO ikke var bundet af sin tidligere afgørelsespraksis.
Retten fastslog således dels, at de ældre varemærkers renommé var blevet konstateret af EUIPO i tre tidligere afgørelser, der var underbygget af flere afgørelser fra nationale kontorer, som Puma havde fremlagt, dels, at en sådan konstatering var en faktuel konstatering, der ikke var afhængig af det ansøgte varemærke.
I den appellerede doms præmis 34 drog Retten følgende konklusion:
»[…] [H]enset til den retspraksis, […] hvorefter EUIPO skal tage hensyn til allerede trufne afgørelser vedrørende lignende ansøgninger og særligt [skal] overveje spørgsmålet, hvorvidt der i den foreliggende situation skal træffes samme afgørelse, og [henset til EUIPO’s] begrundelsespligt, [kunne appelkammeret ikke] afvige fra EUIPO’s afgørelsespraksis uden at fremkomme med den mindste forklaring på, hvorfor det fandt, at de konstateringer vedrørende de ældre varemærkers renommé, der blev gjort i disse afgørelser, ikke eller ikke længere var relevante. Appelkammeret har nemlig på ingen måde henvist til en formindskelse af dette renommé siden de ovenfor omtalte nylige afgørelser eller til, at denne afgørelsespraksis eventuelt skulle være ulovlig.«
I denne henseende forkastede Retten EUIPO’s argument, hvorefter disse afgørelser ikke skulle tages i betragtning, eftersom ingen af dem var ledsaget af de beviser for de ældre varemærkers renommé, der var fremlagt i forbindelse med hermed forbundne sager. Retten forklarede, at appelkammeret i forbindelse med behandlingen af en klage rettet mod en afgørelse fra en indsigelsesafdeling i overensstemmelse med regel 50, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 2868/95 har en skønsbeføjelse, med hensyn til at afgøre, om der er anledning til at tage hensyn til yderligere eller supplerende kendsgerninger og beviser, der ikke er blevet indgivet inden for de frister, der er fastsat i eller fastsættes af indsigelsesafdelingen.
Henset til omstændighederne i det foreliggende tilfælde præciserede Retten følgende i den appellerede doms præmis 37:
»[…] [U]nder hensyntagen til sin seneste tidligere afgørelsespraksis, der underbygges af et forholdsvis højt antal nationale afgørelser og en dom afsagt af Retten, [burde appelkammeret] i overensstemmelse med princippet om god forvaltningsskik […] enten have anmodet [appellanten] om at fremlægge yderligere beviser for de ældre varemærkers renommé – om ikke andet så for at tilbagevise dem – således som det havde mulighed for i henhold til regel 50, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 2868/95, eller have angivet grundene til, at det fandt, at konstateringerne vedrørende de ældre varemærkers renommé i [disse] tidligere afgørelser ikke burde tiltrædes i den foreliggende sag. Dette [var] så meget desto [mere nødvendigt,] som visse af disse afgørelser på meget detaljeret vis [henviste] til de beviser, der [lå] til grund for deres bedømmelse af de ældre varemærkers renommé, hvilket burde have henledt appelkammerets opmærksomhed på deres eksistens.«
Retten konkluderede deraf, at EUIPO havde tilsidesat princippet om god forvaltningsskik, navnlig sin forpligtelse til at begrunde sine afgørelser.
Endelig fastslog Retten, at henset til den omstændighed, at intensiteten af de ældre varemærkers renommé skulle tages i betragtning ved den samlede vurdering af, om der forelå en skade som omhandlet i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, som appelkammeret havde taget stilling til for fuldstændighedens skyld i den omtvistede afgørelse, kunne den retlige fejl, som dette appelkammer havde begået, have en afgørende betydning for udfaldet af indsigelsessagen, eftersom det ikke havde foretaget en fuldstændig undersøgelse af de nævnte ældre varemærkers renommé, hvilket således hindrede Retten i at tage stilling til den påståede tilsidesættelse af nævnte artikel 8, stk. 5.
Retten tog derfor i den appellerede doms præmis 44 Pumas første anbringende til følge og annullerede – uden at behandle de øvrige anbringender – den omtvistede afgørelse, for så vidt som appelkammeret ved denne afgørelse havde forkastet den indsigelse, som dette selskab havde rejst.
Parternes påstande i appelsagen
EUIPO har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Puma tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Puma har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Om appellen
Til støtte for appellen har EUIPO fremsat to anbringender vedrørende for det første en tilsidesættelse af artikel 76, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 og af princippet om god forvaltningsskik, sammenholdt med regel 19, stk. 2, litra c), i forordning nr. 2868/95 og artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, og for det andet en tilsidesættelse af regel 50, stk. 1, i forordning nr. 2868/95 og af artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009.
Parternes argumenter
Det første anbringende
EUIPO’s første anbringende kan opdeles i tre led.
Inden for rammerne af det første anbringendes første led har EUIPO kritiseret Retten for at have tilsidesat artikel 76, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 og princippet om god forvaltningsskik. Idet Retten fastslog, at Puma »behørigt havde påberåbt sig« de tre tidligere afgørelser til støtte for sin indsigelse, erkendte den nemlig implicit, men nødvendigvis, at en overordnet og upræcis henvisning til konstateringerne i disse afgørelser og til de beviser, som Puma havde fremlagt i forbindelse med disse sager, der involverede andre parter, udgjorde et gyldigt bevis for renomméet som omhandlet i regel 19, stk. 2, litra c), i forordning nr. 2868/95.
EUIPO har præciseret, at renomméet ikke er en konstatering, der har retsvirkninger erga omnes, men en konstatering, der kun gælder for parterne i den omhandlede sag og med henblik på nævnte sag, hvorfor de tidligere afgørelser fra EUIPO, hvorved et varemærkes renommé er blevet fastslået, ikke i sig selv kan udgøre beviset for renomméet i efterfølgende sager. I modsætning til det, som Retten har fastslået, kan en henvisning til sådanne afgørelser derfor kun fortolkes korrekt som en overordnet og upræcis henvisning til de dokumenter, der er blevet indgivet i forbindelse med tidligere sager ved EUIPO, og en sådan henvisning kan ikke uden at skade EUIPO’s pligt til at forholde sig neutralt, der er fastsat i artikel 76, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 i inter partes-sager og i princippet om god forvaltningsskik, antages som et gyldigt bevis for renomméet. Idet indsigeren ikke har foretaget en præcis identificering af de beviser, som denne ønsker at påberåbe sig, er det nemlig umuligt for EUIPO at sikre retten til forsvar for den part, der har ansøgt om registrering af et tegn som varemærke.
I øvrigt tilsidesatte Rettens konstatering kontradiktionsprincippet og princippet om processuel ligestilling i inter partes-sager, eftersom det tilkommer indsigeren og ikke EUIPO at sætte varemærkeansøgeren i stand til at vurdere – og i givet fald – anfægte det faktuelle grundlag, der har ligget til grund for vedtagelsen af tidligere afgørelser. I øvrigt har EUIPO præciseret, at kontorets manglende evne til at identificere de relevante dokumenter i det foreliggende tilfælde ikke var af »fysisk« art, men var snarere knyttet til den omstændighed, at EUIPO, fordi der ikke forelå en præcis henvisning til de beviser, som Puma ønskede at påberåbe sig, var nødsaget til aktivt at søge efter de dokumenter, der var relevante, med henblik på at bevise renomméet. Pumas argument, der er blevet fremført for første gang for Domstolen, hvorefter alle de dokumenter, som er blevet fremlagt i de tidligere sager, under alle omstændigheder er tilgængelige online, er således ikke alene ukorrekt, men også irrelevant, selv i det tilfælde, at det måtte blive antaget til realitetsbehandling.
På grundlag af denne første retlige fejl foretog Retten en åbenbart urigtig fortolkning af den omtvistede afgørelse, idet den udtalte, at de tidligere afgørelser »endog [ikke var] nævnt« i den omtvistede afgørelse, selv om de var anført i sammendraget af Pumas argumenter og var blevet undersøgt direkte af appelkammeret med hensyn til deres manglende retligt bindende karakter og i sammenhæng med de betragtninger, som appelkammeret anførte for fuldstændighedens skyld.
Inden for rammerne af det første anbringendes andet led har EUIPO gjort gældende, at Retten har begået en retlig fejl, idet den anførte, at appelkammeret i henhold til princippet om god forvaltningsskik som fortolket af Domstolen i dom af 10. marts 2011, Agencja Wydawnicza Technopol mod KHIM (
C-51/10 P
,
EU:C:2011:139
), burde have forklaret, hvorfor den ikke havde taget hensyn til de konstateringer, som EUIPO havde foretaget i de tre tidligere afgørelser angående de ældre varemærkers renommé. EUIPO er af den opfattelse, at Rettens konstatering er støttet på to fejlagtige forudsætninger, hvoraf den ene består af anerkendelsen af, at påberåbelsen af disse tidligere afgørelser er gyldig, hvilket ikke er tilfældet, hvilket de argumenter, der er blevet fremført inden for rammerne af det første anbringendes første led, beviser.
Den anden fejlagtige forudsætning er Rettens anerkendelse af, at der eksisterer en »afgørelsespraksis« ved EUIPO, hvorved de ældre varemærkers renommé er blevet fastslået, for så vidt som en sådan anerkendelse tilsidesætter begrebet »renommé« og den relative karakter af den i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 fastsatte registreringshindring samt den kontradiktoriske karakter af den i denne forordnings artikel 76, stk. 1, omhandlede sagsbehandling.
Selv i tilfælde som i den foreliggende sag, hvor indsigeren påberåber sig varemærker, hvis renommé tidligere er blevet anerkendt af EUIPO, er denne nemlig fortsat forpligtet til at anfægte de yngre varemærkeansøgninger fra sag til sag, idet indsigeren i hvert tilfælde skal bevise renomméet for de varemærker, som vedkommende påberåber sig. Et ældre varemærkes renommé afhænger ikke alene af de beviser, som indehaveren af det nævnte varemærke fremlægger, men ligeledes af de modargumenter, som den anden part i sagen fremfører.
Følgelig kan konstateringen af renomméet ikke anses for at være en simpel, faktuel konstatering, der i det væsentlige er statisk, således som Retten fejlagtigt fastslog i den appellerede doms præmis 33. Derimod er en sådan konstatering, selv om den ikke udelukkende afhænger af det ansøgte varemærke, underlagt anvendelsen af kontradiktionsprincippet i hver individuel indsigelsessag. I det foreliggende tilfælde førte Rettens vurdering, hvorefter de tre tidligere afgørelser udgjorde en »afgørelsespraksis«, imidlertid til anerkendelsen af, at der foreligger en »formodning for renommé«, hvilket er i strid med artikel 76, stk. 1, i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med denne forordnings artikel 8, stk. 5.
Denne fejlbedømmelse af værdien af de tre tidligere afgørelser ledte Retten til at begå andre retlige fejl. Retten anførte således fejlagtigt, at appelkammeret burde have angivet grundene til, at det fandt, at konstateringerne vedrørende de ældre varemærkers renommé i de tre tidligere afgørelser ikke burde tiltrædes, og anvendte således den praksis, der følger af dom af 10. marts 2011, Agencja Wydawnicza Technopol mod KHIM (
C-51/10 P
,
EU:C:2011:139
). Denne retspraksis er imidlertid kun relevant for ex parte-sager vedrørende afslag på en ansøgning om registrering som følge af absolutte registreringshindringer.
Selv hvis denne retspraksis var anvendelig på inter partes-sager, ville dette under alle omstændigheder alene være tilfældet for spørgsmål, som bør rejses af hensyn til den offentlige orden, for spørgsmål, der af EUIPO er identificeret som velkendte kendsgerninger, eller når en faktuel situation, som allerede er blevet fastslået i den omhandlede sag, vurderes sammenlignelig med en faktuel situation, der er blevet fastslået i en tidligere sag. Derimod kan nævnte retspraksis ikke finde anvendelse for så vidt angår specifikke faktiske omstændigheder, der er blevet påberåbt i tidligere sager eller i forbindelse med vurderinger af beviser, der er blevet foretaget i disse sager, med henblik på at foretage en faktuel konstatering i en senere sag.
Inden for rammerne af det første anbringendes tredje led har EUIPO i det væsentlige anført, at Retten ikke uden at tilsidesætte artikel 76, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 og princippet om god forvaltningsskik, således som den har gjort det i den appellerede doms præmis 37, kunne udlede, at appelkammeret havde en yderligere pligt til af egen drift at opfordre Puma til at fremlægge supplerende beviser for det renommé, som selskabet påberåbte sig.
Puma har bestridt samtlige tre led i EUIPO’s første anbringende.
Puma har bl.a. gjort gældende, at Retten anvendte princippet om god forvaltningsskik korrekt, idet den fastslog, at Puma »behørigt havde påberåbt sig« de tre tidligere afgørelser i forbindelse med sin forpligtelse til i henhold til regel 19, stk. 2, litra c), i forordning nr. 2868/95 at godtgøre de ældre varemærkers renommé. Det ville nemlig være vanskeligt at lægge til grund, at den omstændighed, at disse tre tidligere afgørelser er blevet påberåbt, udgør en simpel, overordnet henvisning til den indleverede dokumentation i de tidligere sager, idet der dog er tale om endelige afgørelser, der hidrører fra en administrativ myndighed, som anerkender de i indsigelsesmeddelelsen nøje identificerede varemærkers renommé, som er offentliggjorte og let tilgængelige på EUIPO’s hjemmeside, og hvis relevante afsnit er sammenfattet i den nævnte indsigelsesmeddelelse på processproget. Sådanne afgørelser udgør således i sig selv uerstattelige og afgørende beviser for de ældre varemærkers renommé. Desuden er renomméet en objektiv konstatering, der har virkninger erga omnes; den eneste omstændighed, der vil kunne påvirke denne, er tidens gang, og EUIPO har ikke anført nogen analyse i denne henseende.
Hvad angår EUIPO’s første anbringendes andet led har Puma anført, at den omstændighed, at Retten har kvalificeret de tre tidligere afgørelser som en »afgørelsespraksis«, hverken udgør en tilsidesættelse af den omhandlede sags kontradiktoriske karakter eller af begrebet »renommé«, eftersom ingen EU-retlig regel har givet EUIPO beføjelse til at forkaste eller se bort fra ligebehandlingsprincippet og princippet om god forvaltningsskik, hvilke principper forpligter EUIPO til at tage hensyn til de tre tidligere afgørelser og til særligt at overveje, hvorvidt der i den foreliggende situation skal træffes samme afgørelse, eller i det mindste til af egen drift at anmode Puma om at indgive supplerende beviser for de ældre varemærkers renommé.
Hvad angår EUIPO’s første anbringendes tredje led har Puma bestridt EUIPO’s argumenter, idet Puma i det væsentlige har anført, at de af Retten i den appellerede doms præmis 37 nævnte proceduremæssige forpligtelser på ingen måde skader EUIPO’s position i inter partes-sagerne.
Det andet anbringende
EUIPO har med sit andet anbringende gjort gældende, at Retten ved i den appellerede doms præmis 37 at fastslå, at appelkammeret burde have anmodet Puma om at fremlægge yderligere beviser for de ældre varemærkers renommé, således som regel 50, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 2868/95 giver det mulighed for, ligeledes i tillæg hertil har tilsidesat artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009. Det fremgår nemlig klart af ordlyden, konteksten og formålet med denne bestemmelse, at den alene finder anvendelse på faktiske omstændigheder, der er blevet påberåbt, og på beviser, der er blevet fremlagt af parterne på deres eget initiativ. Det er heller ikke muligt at anvende denne bestemmelse analogt på en situation som den i den foreliggende sag, henset til, at der findes et særligt retsgrundlag for denne type anmodninger, i dette tilfælde artikel 78, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009. Ifølge EUIPO kan ingen af disse to bestemmelser således tjene som middel til omgåelse af EUIPO’s pligt til at forholde sig neutralt og det underliggende princip om processuel ligestilling.
Puma har bestridt, at den vurdering, som Retten har foretaget i den appellerede doms præmis 37, er behæftet med en ulovlighed.
Domstolens bemærkninger
Det første anbringendes første og andet led
Med det første anbringendes to første led, som skal behandles samlet, har EUIPO bestridt Rettens vurdering af det første annullationsanbringende, som Puma fremsatte for den, vedrørende en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og princippet om god forvaltningsskik, idet appelkammeret havde forkastet beviserne vedrørende de ældre varemærkers renommé og havde konkluderet, at disse varemærkers renommé ikke var blevet godtgjort med henblik på anvendelsen af artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009.
EUIPO har nærmere bestemt i det væsentlige anført, at Retten har tilsidesat artikel 76, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 og princippet om god forvaltningsskik, sammenholdt med regel 19, stk. 2, litra c), i forordning nr. 2868/95 og artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, idet den gik ud fra for det første, at Puma »behørigt havde påberåbt sig« de tre tidligere afgørelser fra EUIPO for indsigelsesafdelingen, og for det andet, at appelkammeret i overensstemmelse med princippet om god forvaltningsskik og ligebehandlingsprincippet, som fortolket i den retspraksis, der følger af dom af 10. marts 2011, Agencja Wydawnicza Technopol mod KHIM (
C-51/10 P
,
EU:C:2011:139
), burde have taget hensyn til disse afgørelser og særligt have overvejet, hvorvidt der i den foreliggende situation skulle træffes samme afgørelse, og at appelkammeret ikke havde beføjelse til at afvige fra EUIPO’s afgørelsespraksis uden at fremkomme med den mindste forklaring på, hvorfor det fandt, at de konstateringer vedrørende de ældre varemærkers renommé, der blev foretaget i disse afgørelser, ikke eller ikke længere var relevante.
Det fremgår i denne henseende af ordlyden af artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, at anvendelsen af denne bestemmelse er underlagt opfyldelsen af kumulative betingelser om for det første, at der skal være identitet eller lighed mellem de omtvistede varemærker, for det andet, at det ældre varemærke, der er påberåbt til støtte for indsigelsen, skal have et renommé, og for det tredje, at der skal være en risiko for, at brugen af det ansøgte varemærke uden rimelig grund vil medføre en utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes særpræg eller renommé eller vil skade dette særpræg eller renommé (jf. i denne retning kendelse af 17.9.2015, Arnoldo Mondadori Editore mod KHIM,
C-548/14 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2015:624
, præmis
).
Hvad nærmere bestemt angår den anden betingelse om, at et varemærke skal have renommé, som denne sag alene handler om, fremgår det af Domstolens praksis, at et varemærke har renommé i EU-rettens forstand, når det inden for en væsentlig del af det relevante område er kendt af en betydelig del af den kundekreds, der er relevant for de varer eller tjenesteydelser, som er omfattet af dette varemærke (jf. i denne retning dom af 3.9.2015, Iron & Smith,
C-125/14
,
EU:C:2015:539
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger et renommé, skal vurderes under hensyntagen til alle sagens relevante faktorer, således navnlig varemærkets markedsandel, intensiteten, den geografiske udstrækning og varigheden af brugen af varemærket samt størrelsen af de investeringer, som virksomheden har foretaget for at fremme varemærket (dom af 14.9.1999, General Motors,
C-375/97
,
EU:C:1999:408
, præmis
).
Selv om spørgsmålet om, hvorvidt de ældre varemærker har opnået et renommé som omhandlet i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, udgør en konstatering, som henhører under området for den bedømmelse af de faktiske omstændigheder, som Retten foretager, der ikke kan gøres til genstand for en appel, medmindre der er tale om en forkert gengivelse af de faktiske omstændigheder og de beviser, der er fremlagt for denne retsinstans (jf. i denne retning dom af 21.1.2016, Hesse mod KHIM,
C-50/15 P
,
EU:C:2016:34
, præmis
), udgør spørgsmålet om, hvorvidt de beviser, der er blevet fremlagt til støtte for renomméet, er blevet forskriftsmæssigt tilvejebragt, og om, hvorvidt de almindelige retsgrundsætninger og de processuelle regler om bevisbyrde og bevisførelse er blevet overholdt, et retsspørgsmål, der kan indgives til Domstolen (jf. i denne retning 10.5.2012, Rubinstein og L’Oréal mod KHIM,
C-100/11 P
,
EU:C:2012:285
, præmis
).
Hvad angår bevisbyrden og bevisførelsen i tilfælde, hvor indehaveren af et varemærke ønsker at påberåbe sig den i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 nævnte registreringshindring, fastsætter regel 19, stk. 1, og regel 19, stk. 2, litra c), i forordning nr. 2868/95, at EUIPO giver den indsigende part mulighed for at forelægge oplysninger, beviser og argumenter til støtte for sin indsigelse, herunder beviset for det ældre varemærkes renommé, eller til at supplere dem, der allerede er indgivet. For så vidt som forordning nr. 207/2009 og nr. 2868/95 ikke opregner de bevismidler, som indsigeren kan indgive for at godtgøre, at det ældre varemærke har et renommé, står det i princippet denne sidstnævnte frit for at vælge formen for det bevis, som denne skønner det hensigtsmæssigt at fremlægge for EUIPO i forbindelse med en indsigelse, der er støttet på en ældre rettighed, og EUIPO er forpligtet til at analysere de af indsigeren fremførte forhold, og kan ikke uden videre afvise en bestemt bevistype på grund af dets form (jf. analogt dom af 19.4.2018, EUIPO mod Group,
C-478/16 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2018:268
, præmis
-
).
Desuden fastsætter artikel 76, stk. 1, i forordning nr. 207/2009, at under sagsbehandlingen ved EUIPO prøver kontoret i princippet ex officio de faktiske omstændigheder. Samme bestemmelse fastsætter imidlertid, at i sager vedrørende relative registreringshindringer, såsom den i denne forordnings artikel 8, stk. 5, omhandlede registreringshindring, begrænser EUIPO sig til at prøve de af parterne fremførte kendsgerninger, beviser og argumenter og de af parterne fremsatte anmodninger.
Ifølge Domstolens faste praksis har EUIPO i øvrigt en pligt til at udøve sine beføjelser i overensstemmelse med EU-rettens generelle principper, herunder ligebehandlingsprincippet og princippet om god forvaltningsskik (dom af 10.3.2011, Agencja Wydawnicza Technopol mod KHIM,
C-51/10 P
,
EU:C:2011:139
, præmis
, og kendelse af 11.4.2013, Asa mod KHIM,
C-354/12 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2013:238
, præmis
).
Domstolen har præciseret, at EUIPO, henset til disse principper, skal tage hensyn til de afgørelser, som EUIPO allerede har truffet vedrørende lignende ansøgninger, og særligt overveje, hvorvidt der i den foreliggende situation skal træffes samme afgørelse, idet anvendelsen af disse principper – således som Retten har bemærket i den appellerede doms præmis 20 – skal kunne forliges med legalitetsprincippet, hvilket indebærer, at undersøgelsen af enhver registreringsansøgning skal være streng og fuldstændig og skal foretages i hvert enkelt konkret tilfælde (jf. i denne retning dom af 10.3.2011, Agencja Wydawnicza Technopol mod KHIM,
C-51/10 P
,
EU:C:2011:139
, præmis
,
og
, og af 17.7.2014, Reber Holding mod KHIM,
C-141/13 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2014:2089
, præmis
, samt kendelse af 14.4.2016, KS Sports mod EUIPO,
C-480/15 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2016:266
, præmis
).
I denne sammenhæng skal EUIPO’s argument, hvorefter Retten begik en retlig fejl, idet den fandt, at de principper, der følger af dom af 10. marts 2011, Agencja Wydawnicza Technopol mod KHIM (
C-51/10 P
,
EU:C:2011:139
), som er nævnt i den foregående præmis, finder anvendelse på sager, der er støttet på en relativ registreringshindring, såsom den, der er fastsat i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, først forkastes.
Selv om det er korrekt, at Domstolen har fastlagt disse principper i en sag vedrørende en absolut registreringshindring, nemlig den, der er omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra c), i Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker (
EFT 1994, L 11, s. 1
), har Domstolen nemlig efterfølgende udtrykkeligt fastslået, at de ligeledes fandt anvendelse i forbindelse med indsigelsessager, der er støttet på en relativ registreringshindring (jf. i denne retning dom af 17.7.2014, Reber Holding mod KHIM,
C-141/13 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2014:2089
, præmis
, og kendelse af 11.4.2013, Asa mod KHIM,
C-354/12 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2013:238
, præmis
, af 15.10.2015, Cantina Broglie 1 mod KHIM,
C-33/15 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2015:705
, præmis
, af 15.10.2015, Cantina Broglie 1 mod KHIM,
C-34/15 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2015:704
, præmis
, og af 14.4.2016, KS Sports mod EUIPO,
C-480/15 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2016:266
, præmis
).
Som Retten har anført i den appellerede doms præmis 18 og 19, har Domstolen også ligeledes præciseret, at retten til god forvaltning i overensstemmelse med artikel 41, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder bl.a. indeholder pligten for forvaltningen til at begrunde sine beslutninger. Denne pligt, som ligeledes følger af artikel 75 i forordning nr. 207/2009, har det dobbelte formål dels, at de berørte personer kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning med henblik på at forsvare deres rettigheder, dels, at Unionens retsinstanser kan efterprøve den omhandlede afgørelses lovlighed (jf. i denne retning dom af 10.5.2012, Rubinstein og L’Oréal mod KHIM,
C-100/11 P
,
EU:C:2012:285
, præmis
, og af 17.3.2016, Naazneen Investments mod KHIM,
C-252/15 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2016:178
, præmis
).
Denne pligt har desuden samme rækkevidde som den, der følger af artikel 296, stk. 2, TEUF, hvorefter begrundelsen klart og utvetydigt skal angive de betragtninger, som den, der har udstedt retsakten, har lagt til grund, uden at det er nødvendigt, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om en retsakts begrundelse opfylder de nævnte krav, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område (jf. i denne retning, dom af 21.10.2004, KWS Saat mod KHIM,
C-447/02 P
,
EU:C:2004:649
, præmis
-
, og kendelse af 14.4.2016, KS Sports mod EUIPO,
C-480/15 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2016:266
, præmis
).
Det følger af det ovenstående, at det under omstændigheder, hvor en indsiger på en præcis måde for indsigelsesafdelingen som bevis for det ældre varemærkes renommé som omhandlet i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, der er påberåbt til støtte for dennes indsigelse, påberåber sig tidligere afgørelser fra EUIPO vedrørende dette varemærkes renommé, påhviler instanserne ved EUIPO at tage hensyn til de afgørelser, som de allerede har truffet, og særligt overveje, hvorvidt der i den foreliggende situation skal træffes samme afgørelse i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 61. I tilfælde, hvor disse instanser beslutter at lægge en anden vurdering til grund end den, der er lagt til grund i sådanne tidligere afgørelser, tilkommer det dem under hensyntagen til den kontekst, hvori de træffer deres nye afgørelse, og idet påberåbelsen af sådanne tidligere afgørelser er en del af nævnte kontekst, at give en udtrykkelig begrundelse for denne afvigelse i forhold til de nævnte afgørelser.
Det er på baggrund af ovenstående betragtninger, at det skal undersøges, om Retten i det foreliggende tilfælde, således som EUIPO har gjort gældende, har tilsidesat artikel 76, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 og princippet om god forvaltningsskik, sammenholdt med regel 19, stk. 2, litra c), i forordning nr. 2868/95 og artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009.
Hvad for det første angår EUIPO’s argument, hvorefter Retten begik en retlig fejl i den appellerede doms præmis 31, idet den fastslog, at Puma »behørigt havde påberåbt sig« de tre tidligere afgørelser, der anerkender de ældre varemærkers renommé, skal det indledningsvist bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 30 konstaterede, at disse tre tidligere afgørelser var blevet fremhævet af Puma i selskabets skriftlige indlæg for indsigelsesafdelingen.
Som det blev fastslået i nærværende doms præmis 58, står det indsigeren frit for at vælge formen for det bevis, som denne skønner det hensigtsmæssigt at fremlægge for EUIPO. Der er derfor intet til hinder for, at tidligere afgørelser fra EUIPO, hvorved det konstateres, at et ældre varemærke har et renommé i andre inter partes-sager, påberåbes i en sådan kontekst som bevis til støtte for et ældre varemærkes renommé, navnlig når de er identificeret præcist og deres væsentligste indhold angives i indsigelsesmeddelelsen på det processprog, der anvendes i indsigelsessagen, hvilket var tilfældet i den foreliggende sag.
For så vidt som EUIPO har gjort gældende, at Retten med konstateringen i den appellerede doms præmis 31 anerkendte, at Pumas henvisning til disse afgørelser udgjorde en gyldig henvisning til såvel alle EUIPO’s vurderinger som de af Puma fremlagte beviser i disse tidligere sager, hvorfor denne henvisning udgjorde et gyldigt bevis med henblik på at fastlægge eksistensen af de ældre varemærkers renommé som omhandlet i regel 19, stk. 2, litra c), i forordning nr. 2868/95, skal det bemærkes, at dette argument er støttet på en fejlagtig fortolkning af nævnte præmis 31, som i øvrigt skal ses i sin kontekst.
I denne henseende havde den analyse, som Retten foretog i den appellerede doms præmis 30 og 31, til formål at besvare Pumas argument, der var sammenfattet i denne doms præmis 28, ifølge hvilken analyse appelkammeret ikke kunne afvige fra sin »afgørelsespraksis«, hvorved de ældre varemærkers renommé anerkendes, uden at forklare, hvormed en sådan afvigelse i forhold til disse tre tidligere afgørelser var begrundet.
Mens EUIPO havde besvaret dette argument derved, at kontoret – således som det fremgår af den appellerede doms præmis 29 – havde henvist til begrundelsen for den omtvistede afgørelse, hvorefter lovligheden af EUIPO’s afgørelser udelukkende skal bedømmes på grundlag af forordning nr. 207/2009 og ikke på grundlag af en tidligere afgørelsespraksis ved EUIPO eller de nationale kontorer, redegjorde Retten i den appellerede doms præmis 30 for indholdet af de tre tidligere afgørelser, idet den beskrev de vurderinger, som de kompetente instanser ved EUIPO havde foretaget, der blev nævnt heri, og idet den angav de beviser, som disse afgørelser var støttet på.
Som det fremgår af den appellerede doms præmis 28-30, foretog Retten imidlertid disse konstateringer med henblik på at besvare spørgsmålet om, hvorvidt EUIPO ved vedtagelsen af den omtvistede afgørelse havde opfyldt de forpligtelser, der følger af princippet om god forvaltningsskik, bl.a. begrundelsespligten, der er nævnt i nærværende doms præmis 64 og 65, under omstændigheder, hvor Puma til støtte for sin indsigelse havde påberåbt sig EUIPO’s tidligere afgørelser, hvori der var blevet fastslået, at de samme ældre varemærker havde et renommé, idet Puma identificerede dem nøjagtigt og navnlig i form af en sammenfatning på processproget anførte de relevante afsnit i disse afgørelser og de beviser, der var nævnt heri.
Det er således i lyset af denne kontekst, at Retten i den appellerede doms præmis 31 konstaterede, at Puma »behørigt havde påberåbt sig« de tre tidligere afgørelser, uden at den dog derved for så vidt anerkendte, at henvisningen til disse afgørelser udgjorde en gyldig henvisning til alle de beviser, der var blevet fremlagt i de tidligere sager ved EUIPO’s instanser.
Heraf følger, at Retten ikke kan kritiseres for at have begået en retlig fejl, for så vidt som den i den appellerede doms præmis 31 fastslog, at Puma »behørigt havde påberåbt sig« de tre tidligere afgørelser.
Hvad for det andet angår EUIPO’s argument, hvorefter Retten har tilsidesat princippet om god forvaltningsskik og rækkevidden af den begrundelsespligt, som EUIPO var forpligtet til at overholde, skal det bemærkes, at EUIPO i henhold til den i nærværende doms præmis 61, 64 og 65 nævnte retspraksis og som fastslået i nærværende doms præmis 66 var forpligtet til at tage hensyn til de tre tidligere afgørelser, som Puma havde påberåbt sig i den foreliggende sag, og såfremt EUIPO måtte indtage en afvigende holdning i forhold til disse vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt de ældre varemærker havde et renommé, hvilket var blevet undersøgt både i disse afgørelser og i den foreliggende sag, tilkom det EUIPO at begrunde denne afvigelse udtrykkeligt, henset til den omtvistede afgørelses kontekst.
Det skal i denne henseende bemærkes, at Retten foretog en undersøgelse af de tre tidligere afgørelser, som Puma havde påberåbt sig ved indsigelsesafdelingen, i den appellerede doms præmis 30, hvis indhold ikke er blevet anfægtet i forbindelse med denne appel, idet den redegjorde for disses væsentligste indhold. Retten bemærkede derefter i den appellerede doms præmis 33, at de ældre varemærkers renommé var blevet konstateret af EUIPO i disse tre tidligere afgørelser, som var blevet underbygget af flere afgørelser fra de nationale kontorer, der vedrørte de samme ældre varemærker, varer af samme eller lignende art som de omtvistede og visse af de i den foreliggende sag omhandlede medlemsstater, idet Retten tilføjede, at konstateringen af de ældre varemærkers renommé var en faktuel konstatering, der ikke var afhængig af det ansøgte varemærke.
I den appellerede doms præmis 34 konkluderede Retten, at »under disse omstændigheder«, og henset til de forpligtelser, der følger af princippet om god forvaltningsskik og ligebehandlingsprincippet, kunne appelkammeret »ikke […] afvige fra EUIPO’s afgørelsespraksis uden at fremkomme med den mindste forklaring på, hvorfor det fandt, at de konstateringer vedrørende de ældre varemærkers renommé, der blev [foretaget i de tre tidligere] afgørelser, ikke eller ikke længere var relevante«.
Det var derfor med rette, at Retten undersøgte, om appelkammeret havde opfyldt sin begrundelsespligt ved alene at bemærke i den omtvistede afgørelse, at EUIPO ikke var bundet af sin tidligere afgørelsespraksis, henset til den kontekst, hvori denne afgørelse var blevet truffet, og henset til de retsregler, som gælder på det pågældende område, herunder princippet om god forvaltningsskik og ligebehandlingsprincippet.
I modsætning til det, som EUIPO har anført, kan Retten ikke kritiseres for at have begået en retlig fejl for så vidt angår fortolkningen af de nævnte principper. Det er i denne henseende korrekt, at EUIPO’s instanser ikke automatisk er bundet af deres tidligere afgørelser, idet – således som Retten med rette bemærkede i den appellerede doms præmis 20 – undersøgelsen af enhver ansøgning om registrering skal være streng og fuldstændig for at undgå, at der sker uretmæssige registreringer af varemærker, hvorfor undersøgelsen af, om der foreligger et renommé, skal foretages under hensyntagen til de faktuelle omstændigheder i hvert enkelt konkret tilfælde (jf. analogt kendelse af 12.2.2009, Bild digital og ZVS,
C-39/08 og C-43/08
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2009:91
, præmis
, og i denne retning dom af 10.3.2011, Agencja Wydawnicza Technopol mod KHIM,
C-51/10 P
,
EU:C:2011:139
, præmis
). Det følger imidlertid ikke heraf, at disse instanser er undtaget fra de forpligtelser, der er i nævnt i nærværende doms præmis 66, som følger af princippet om god forvaltningsskik og ligebehandlingsprincippet, herunder begrundelsespligten.
Denne sidstnævnte forpligtelse er så meget desto mere vigtig under omstændigheder som i den foreliggende sag, hvilke omstændigheder der er henvist til i nærværende doms præmis 77, hvorunder relevansen af visse tidligere afgørelser fra EUIPO, som er blevet påberåbt for EUIPO’s instanser med henblik på en fuldstændig undersøgelse af, om det omhandlede ældre varemærke havde et renommé, ikke kan anfægtes, idet en sådan undersøgelse, således som Retten i det væsentlige har bemærket, ikke udelukkende afhænger af det ansøgte varemærke.
Det var således med rette, at Retten fandt, at EUIPO’s instanser under sådanne omstændigheder ikke kunne opfylde deres begrundelsespligt ved at nøjes med at minde om, at lovligheden af EUIPO’s afgørelser udelukkende skal bedømmes på grundlag af forordning nr. 207/2009 og ikke på grundlag af EUIPO’s tidligere afgørelsespraksis.
For så vidt som EUIPO har gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 31 fejlagtigt fastslog, at de tre tidligere afgørelser »hverken [var] blevet undersøgt eller endog nævnt« i den omtvistede afgørelse, er det endelig tilstrækkeligt at bemærke, at denne argumentation ikke kan tiltrædes, idet den konstatering, som Retten foretog, ikke kan anses for at være i strid med indholdet af den nævnte afgørelse.
Selv om det er rigtigt, at appelkammeret i den omtvistede afgørelses afsnit med overskriften »Parternes anbringender og argumenter« anførte, at Puma havde fremført argumentet om, at de ældre varemærkers renommé var blevet anerkendt »i adskillige afgørelser fra Kontoret«, er det ubestridt, at appelkammeret afholdt sig fra at henvise til de tre tidligere afgørelser i forbindelse med »de beviser, som indsigeren havde fremlagt«, og at appelkammeret i den nævnte afgørelses afsnit med overskriften »Afgørelsens begrundelse« hverken nævnte eller gennemgik disse afgørelser med hensyn til deres indhold og deres bevisværdi i forhold til spørgsmålet om, hvorvidt de ældre varemærker eventuelt havde et renommé, mens det gjorde dette med hensyn til flere afgørelser fra de nationale kontorer.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det konkluderes, at Retten ikke tilsidesatte artikel 76, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 og princippet om god forvaltningsskik, sammenholdt med regel 19, stk. 2, litra c), i forordning nr. 2868/95 og artikel 8 i forordning nr. 207/2009, idet den fastslog, at appelkammeret – idet det nøjedes med at minde om, at lovligheden af EUIPO’s afgørelser under omstændigheder som dem i den foreliggende sag, udelukkende skulle bedømmes på grundlag af forordning nr. 207/2009, som fortolket af Unionens retsinstanser, og ikke på grundlag af en tidligere afgørelsespraksis ved EUIPO eller de nationale kontorer – havde tilsidesat princippet om god forvaltningsskik, herunder pligten til at begrunde sine afgørelser, og dermed behæftet den omtvistede afgørelse med en ulovlighed.
Det følger heraf, at det første anbringendes første og andet led skal forkastes som ugrundede.
Det første anbringendes tredje led og det andet anbringende
Med det første anbringendes tredje led og det andet anbringende, der skal behandles samlet, har EUIPO kritiseret Retten for at have tilsidesat artikel 76, stk. 1, i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med princippet om god forvaltningsskik, og denne forordnings artikel 76, stk. 2, sammenholdt med regel 50, stk. 1, i forordning nr. 2868/95, idet den i den appellerede doms præmis 37 fastslog, at appelkammeret under omstændighederne i den foreliggende sag burde have anmodet Puma om at fremlægge yderligere beviser for de ældre varemærkers renommé – om ikke andet så for at tilbagevise dem – således som det havde mulighed for i henhold til regel 50, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 2868/95.
EUIPO har bl.a. anført, at en sådan fortolkning af de nævnte bestemmelser og principper er i strid med kontradiktionsprincippet, som kommer til udtryk i artikel 76, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 for så vidt angår inter partes-sagerne ved EUIPO og tilsidesætter det forhold, at den forpligtelse, der påhviler EUIPO til at udøve sin skønsbeføjelse til at afgøre, om den vil tage hensyn til faktiske omstændigheder og beviser, der er blevet indgivet for sent, alene finder anvendelse på de faktiske omstændigheder og beviser, der er blevet fremlagt af parterne på eget initiativ.
Med argumentationen har EUIPO dermed i det væsentlige kritiseret Retten for at have ændret den skønsbeføjelse, som tilkommer appelkammeret i henhold til artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med regel 50, stk. 1, i forordning nr. 2868/95 med hensyn til at afgøre, om der er anledning til at tage hensyn til yderligere eller supplerende kendsgerninger og beviser, som ikke er blevet fremlagt inden for de frister, der fastsættes af indsigelsesafdelingen, til en forpligtelse, idet denne forpligtelse ifølge EUIPO med urette er blevet udvidet til ligeledes at omfatte faktiske omstændigheder og beviser, som parterne ikke har indgivet på eget initiativ.
Det fremgår i denne henseende af den appellerede doms præmis 35, at EUIPO for Retten forsvarede den opfattelse, hvorefter appelkammeret ikke var forpligtet til at tage hensyn til de tre tidligere afgørelser, fordi Puma ikke for indsigelsesafdelingen havde fremlagt beviserne for de ældre varemærkers renommé, som var blevet fremlagt i forbindelse med de sager, der havde ført til vedtagelsen af disse afgørelser. EUIPO har anført, at appellanten igen burde have fremlagt disse beviser eller have henvist til dem på en tydelig måde.
Som svar på denne argumentation henviste Retten i den appellerede doms præmis 36 med rette til den retspraksis, ifølge hvilken artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 og regel 50, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 2868/95 giver appelkammeret ved EUIPO en skønsbeføjelse med hensyn til at afgøre, om der er anledning til at tage hensyn til yderligere eller supplerende kendsgerninger og beviser, der ikke er blevet fremlagt inden for de frister, der er fastsat i eller fastsættes af indsigelsesafdelingen. Når beviserne er blevet fremlagt inden for den frist, som EUIPO har fastsat, hvilket er ubestridt i den foreliggende sag, er det ifølge disse bestemmelser nemlig stadig muligt at fremlægge supplerende beviser (jf. i denne retning dom af 21.7.2016, EUIPO mod Grau Ferrer,
C-597/14 P
,
EU:C:2016:579
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Idet Retten i den appellerede doms præmis 37 bemærkede, at »under omstændighederne i den foreliggende sag burde appelkammeret under hensyntagen til sin seneste tidligere afgørelsespraksis, der underbygges af et forholdsvis højt antal nationale afgørelser og en dom afsagt af Retten, i overensstemmelse med princippet om god forvaltningsskik […] have anmodet [appellanten] om at fremlægge yderligere beviser for de ældre varemærkers renommé – om ikke andet så for at tilbagevise dem – således som det havde mulighed for i henhold til regel 50, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 2868/95«, støttede den sig imidlertid ikke på artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 og regel 50, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 2868/95, men på princippet om god forvaltningsskik.
I den foreliggende sag fremgår det af den appellerede doms præmis 30, 33 og 37, at Puma havde fremført det væsentligste indhold af de tidligere afgørelser i indsigelsesmeddelelsen på processproget, hvorfor det må lægges til grund, at såvel indsigelsesafdelingen og appelkammeret som Gemma Group var blevet gjort bekendt med dette indhold.
Det fremgår endvidere af den appellerede doms præmis 30, at de kompetente instanser ved EUIPO i disse tre tidligere afgørelser havde konstateret, at et af de ældre varemærker »på grundlag af et stort antal beviser« var blevet bedømt til at have et »betydeligt renommé – i det mindste i Frankrig«, og at et andet varemærke blandt dem ligeledes »i betragtning af de talrige beviser, der var fremlagt«, blev anset for at have opnået »et betydeligt renommé ved brug i Unionen« og havde en »høj grad af særpræg som følge af dets »vedvarende og intensive« brug og dets »stærke genkendelsesgrad««. Retten fastslog ligeledes, at visse af de nævnte afgørelser på meget detaljeret vis beskrev de beviser, der havde gjort det muligt at konkludere, at de ældre varemærker havde et renommé.
I en sådan kontekst udgjorde de tre tidligere afgørelser, for så vidt som de havde anerkendt de ældre varemærkers renommé, en afgørende indikator for, at disse sidstnævnte varemærker ligeledes i forbindelse med den omhandlede indsigelsessag ville kunne anses for at have et renommé som omhandlet i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, således som det allerede er blevet anført i nærværende doms præmis 81.
Som det er blevet fastslået i nærværende doms præmis 76, havde EUIPO dermed pligt til at tage hensyn til de tre tidligere afgørelser, som Puma havde påberåbt sig, og EUIPO skulle begrunde sin afgørelse i den foreliggende sag udtrykkeligt, for så vidt som kontoret havde besluttet at indtage en afvigende holdning i forhold til den, der var blevet fastslået i de nævnte afgørelser angående de ældre varemærkers renommé.
Idet det forholder sig således, bemærkes, at det, såfremt appelkammeret selv var kommet frem til den konklusion, at det ikke kunne opfylde sine forpligtelser, der følger af princippet om god forvaltningsskik, og i denne sammenhæng navnlig begrundelsespligten, som anført i nærværende doms præmis 66, uden at råde over beviser, som var blevet indgivet i forbindelse med tidligere sager ved EUIPO, i lighed med det, som Retten anførte, skal lægges til grund, at det havde været nødvendigt, at denne instans udnyttede den mulighed, som den råder over, til at anmode om, at der fremlægges sådanne beviser med henblik på at udøve sin skønsbeføjelse og foretage en fuldstændig undersøgelse af indsigelsen.
Det skal nemlig i denne henseende bemærkes, således som Domstolen allerede har fastslået, at det følger af artikel 63, stk. 2, i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med denne forordnings artikel 78, at appelkammeret ved EUIPO med henblik på at realitetsbehandle den klagesag, som er forelagt det, om fornødent ikke blot opfordrer parterne til inden for en af appelkammeret fastsat frist at fremkomme med deres bemærkninger til dets meddelelser, men også kan træffe beslutning om bevisoptagelse, herunder fremlæggelse af kendsgerninger eller beviser. Sådanne bestemmelser bekræfter for deres vedkommende muligheden for, at den faktuelle baggrund kan blive udvidet igennem de forskellige stadier i sagens forløb ved EUIPO (dom af 13.3.2007, KHIM mod Kaul,
C-29/05 P
,
EU:C:2007:162
, præmis
, og af 28.2.2018, mobile.de mod EUIPO,
C-418/16 P
,
EU:C:2018:128
, præmis
).
Henset til denne retspraksis og til den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 91, hvorefter det, når beviserne er blevet fremlagt inden for den frist, som EUIPO har fastsat, stadig er muligt at fremlægge supplerende beviser, kan en forpligtelse, som den, der er fastslået af Retten i den appellerede doms præmis 37 i henhold til princippet om god forvaltningsskik, ikke anses for at være i strid med bestemmelserne i forordning nr. 207/2009.
Retten begik derfor ikke nogen retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 37 konkluderede, at det under omstændighederne i den foreliggende sag påhvilede appelkammeret i overensstemmelse med princippet om god forvaltningsskik enten at angive grundene til, at det fandt, at EUIPO’s konstateringer vedrørende de ældre varemærkers renommé i de tre tidligere afgørelser i det foreliggende tilfælde ikke burde tiltrædes, eller at anmode Puma om at fremlægge yderligere beviser for de ældre varemærkers renommé.
På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger skal EUIPO’s første anbringendes tredje led og andet anbringende forkastes som ugrundede.
Eftersom alle de argumenter og anbringender, der er blevet fremført til støtte for appellen, er blevet forkastet, skal appellen forkastes i sin helhed.
Sagsomkostninger
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostninger, såfremt appellen ikke tages til følge.
I henhold til samme reglements artikel 138, stk. 1, der i medfør af dette reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
Da EUIPO har tabt sagen, og Puma har nedlagt påstand om, at EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne, pålægges det EUIPO at betale sagsomkostningerne.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Anden Afdeling):

1)
Appellen forkastes.

2)
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) betaler sagsomkostningerne.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.