CELEX: 62015CJ0376
Žalba
Damping
Provedbena uredba (EU) br. 924/2012
Uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje podrijetlom iz Narodne Republike Kine
Uredba (EZ) br. 1225/2009
Članak 2. stavci 10. i 11.
Isključenje određenih izvoznih transakcija u svrhu izračuna dampinške marže
Primjerena usporedba između izvozne cijene i uobičajene vrijednosti u slučaju uvoza iz zemlje koja nema tržišno gospodarstvo

Svojim žalbama društva Changshu City Standard Parts Factory i Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 29. travnja 2015. u predmetu Changshu City Standard Parts Factory i Ningbo Jinding Fastener/Vijeće (T‑558/12 i T‑559/12, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:T:2015:237
), kojom je on odbio njihove tužbe za poništenje Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 924/2012 od 4. listopada 2012. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 91/2009 o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje podrijetlom iz Narodne Republike Kine (
SL 2012., L 275, str. 1
.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 125., str. 3.; u daljnjem tekstu: sporna uredba).
Pravni okvir
Međunarodno pravo
Odlukom 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986.‑1994.) (
SL 1994., L 336, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 3.), Vijeće Europske unije odobrilo je Sporazum o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (WTO), zaključen 15. travnja 1994. u Marrakechu, i sporazume iz priloga 1. do 3. tom sporazumu, koji uključuju Sporazum o provedbi članka VI. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994. (
SL 1994., L 336, str. 103
.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 112.; u daljnjem tekstu: Sporazum o antidampingu).
Članak 2. Sporazuma o antidampingu naslovljen je „Utvrđivanje dampinga”. Člankom 2.4. tog sporazuma utvrđeno je sljedeće:
„Provest će se primjerena usporedba izvozne cijene i normalne vrijednosti. Usporedba će se provesti na istoj razini trgovine, na paritetu ex‑factory, i to na temelju prodaje ostvarene u što je moguće bližem vremenskom razdoblju. Pri tome će se uzeti u obzir potrebna prilagođavanja, koja su različita od slučaja do slučaja, a utječu na usporedivost cijena, uključivo razlike u uvjetima i rokovima prodaje, porezima, razini trgovine, količinama, fizičkim karakteristikama kao i bilo kojim drugim razlikama za koje se može pokazati da utječu na usporedivost cijena. U slučajevima iz stavka 3., potrebno je također predvidjeti sredstva radi pokrića troškova, uključujući davanja i poreze, koje treba podmiriti između uvoza i ponovne prodaje, kao i za dobit. Ako je u ovim slučajevima došlo do utjecaja na usporedivost cijena, nadležna tijela će utvrditi normalnu vrijednost na razini trgovine koja je jednaka razini trgovine kod konstruirane izvozne cijene, ili će dopustiti odgovarajuća prilagođavanja kao što je to predviđeno odredbama ovog stavka. Nadležna tijela ukazat će strankama u postupku koje su informacije potrebne radi osiguranja primjerene usporedbe i neće tim strankama nepotrebno otežavati podnošenje dokaza.”
U skladu s člankom 2.4.2. tog sporazuma:
„Prema odredbama kojima se određuje primjerena usporedba iz stavka 4., postojanje dampinške marže za vrijeme ispitnog postupka normalno će se utvrditi na temelju usporedbe vagane prosječne normalne vrijednosti s vaganim prosjekom cijena svih usporedivih izvoznih transakcija ili usporedbom s vaganim prosjekom cijena svih usporedivih izvoznih transakcija ili usporedbom normalnih vrijednosti i izvoznih cijena za svaku pojedinu transakciju. Normalnu vrijednost, utvrđenu na temelju vaganog prosjeka, moguće je usporediti s cijenama kod pojedinačnih izvoznih transakcija ako nadležna tijela ustanove obrazac stvaranja izvoznih cijena koji se značajno razlikuje između različitih kupaca, regija ili vremenskih razdoblja, te ako je pruženo objašnjenje zašto se takva odstupanja ne mogu uzeti u obzir korištenjem usporedbe vaganih prosjeka, ili usporedbom pojedinačnih transakcija.”
Pravo Unije
Odredbe kojima se uređuje primjena antidampinških mjera od strane Europske unije u trenutku donošenja sporne uredbe nalazile su se u Uredbi Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (
SL 2009., L 343, str. 51
. i ispravak
SL 2010., L 7, str. 22
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 765/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. lipnja 2012. (
SL 2012., L 237, str. 1
.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 118., str. 246.; u daljnjem tekstu: Osnovna uredba).
Članak 1. stavci 2. i 4. te uredbe propisivao je:
„2.   Smatra se da je proizvod po dampinškim cijenama ako njegova izvozna cijena u Zajednicu iznosi manje od usporedive cijene za istovjetan proizvod određene u zemlji izvoznici u uobičajenom tijeku trgovine.
[…]
4.   Za potrebe ove Uredbe ‚istovjetan proizvod’ znači proizvod koji je identičan, to jest proizvod sličan u svim pogledima proizvodu koji se razmatra ili, ako nema takvog proizvoda, drugi proizvod koji, iako nije sličan u svim pogledima, ima obilježja vrlo slična obilježjima proizvoda koji se razmatra.”
Članak 2. te uredbe, naslovljen „Utvrđivanje dampinga”, glasio je kako slijedi:
„[…]
C. Usporedba
10.
Izvozna cijena i uobičajena vrijednost uspoređuju se primjereno. Usporedba se provodi na istoj razini trgovine i obuhvaća prodaje, što je moguće u bližem vremenu, pri čemu se u obzir uzimaju druge razlike koje utječu na usporedivost cijena. Ako uobičajena vrijednost i utvrđena izvozna cijena nisu usporedive, provode se odgovarajuće prilagodbe za svaki pojedini slučaj, a s obzirom na razlike među čimbenicima za koje se tvrdi, i dokazano je, da utječu na cijene i usporedivost cijena. Kod prilagodbe cijena izbjegavaju se dupliciranja, posebno u odnosu na diskonte, rabate, količine i razinu trgovine. Kada su navedeni uvjeti zadovoljeni, navode se sljedeći čimbenici za koje se mogu provesti prilagodbe:
[…]
D. Dampinška marža
11.
Ovisno o odgovarajućim odredbama o primjerenoj usporedbi cijena, postojanje dampinških marži dok traje ispitni postupak uobičajeno se utvrđuje na temelju usporedbe ponderirane prosječne uobičajene vrijednosti i ponderiranog prosjeka cijena svih izvoznih transakcija u Zajednici, odnosno usporedbom pojedinačnih uobičajenih vrijednosti i pojedinačnih izvoznih cijena u Zajednicu za svaku pojedinu transakciju. Međutim, uobičajena vrijednost utvrđena na temelju ponderiranog prosjeka može se uspoređivati s cijenama svih pojedinačnih izvoznih transakcija u Zajednicu ako postoji struktura izvoznih cijena koja znatno odstupa za različite kupce, regije ili razdoblja, kao i ako metode navedene u prvoj rečenici ovog stavka ne bi u potpunosti odrazile razinu primijenjenog dampinga. Ovaj stavak ne isključuje korištenje uzoraka u skladu s člankom 17.
[…]”
Članak 3. stavci 2., 3. i 8. te uredbe propisivao je:
„2.   Šteta se utvrđuje na temelju pozitivnih dokaza i obuhvaća objektivno ispitivanje:
(a)
obujma dampinškog uvoza i učinka dampinškog uvoza na cijene istovjetnih proizvoda na tržištu Zajednice; i
(b)
posljedični utjecaj dampinškog uvoza na proizvodnju Zajednice.
3.   S obzirom na obujam dampinškog uvoza, razmatra se je li došlo do značajnog porasta dampinškog uvoza, u apsolutnom iznosu ili relativno u odnosu na proizvodnju ili potrošnju u Zajednici. U vezi s učinkom dampinškog uvoza na cijene, razmatra se je li dampinškim uvozom došlo do značajnog sniženja cijene u usporedbi s cijenom istovjetnog proizvoda proizvodnje Zajednice, odnosno je li takav uvoz na drugi način utjecao na sniženje cijene u velikoj mjeri, odnosno spriječio rast cijene u velikoj mjeri, a do kojega bi inače došlo. Jedan ili nekoliko navedenih čimbenika ne moraju nužno biti odlučujući.
[…]
8.   Učinak dampinškog uvoza procjenjuje se u odnosu na proizvodnju proizvođača Zajednice istovjetnog proizvoda ako dostupni podaci omogućuju zasebnu identifikaciju te proizvodnje na temelju kriterija kao što su proizvodni postupak, prodaja i dobit proizvođača. Ako zasebna identifikacija proizvodnje nije moguća, učinci dampinškog uvoza procjenjuju se ispitivanjem proizvodnje najbliže grupe ili raspona proizvoda, a koji obuhvaćaju istovjetan proizvod za koji je moguće dobiti potrebne podatke.”
Okolnosti sporova i sporna uredba
Žalitelji su društva sa sjedištem u Kini koja proizvode određene željezne ili čelične elemente za pričvršćivanje namijenjene prodaji na nacionalnom tržištu ili izvozu, među ostalim, u Europsku uniju (u daljnjem tekstu: predmetni proizvod).
Uredbom Vijeća (EZ) br. 91/2009 od 26. siječnja 2009. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje podrijetlom iz Narodne Republike Kine (
SL 2009., L 209, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 82., str. 72.) Vijeće je nametnulo antidampinšku pristojbu na uvoz predmetnog proizvoda.
Tijelo za rješavanje sporova (DSB) WTO‑a usvojilo je 28. srpnja 2011. izvješće Žalbenog tijela osnovanog u njegovu okrilju i izvješće Povjerenstva, kako je izmijenjeno izvješćem tog Žalbenog tijela, u sporu „Europske zajednice – konačne antidampinške mjere za određene željezne ili čelične elemente za pričvršćivanje podrijetlom iz Kine“(WT/DS 397). U tim izvješćima utvrđeno je da je Unija povrijedila određen broj odredbi prava WTO‑a.
Komisija je 6. ožujka 2012., u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 1515/2001 od 23. srpnja 2001. o mjerama koje Zajednica može poduzeti slijedom izvješća koje je donijelo Tijelo za rješavanje sporova WTO‑a u pogledu antidampinških pitanja i pitanja o zaštiti od subvencioniranog uvoza (
SL 2001., L 201, str. 10
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 36., str. 215.), objavila Mišljenje o antidampinškim mjerama koje su na snazi za uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje podrijetlom iz Narodne Republike Kine, nastavno na preporuke i odluke koje je 28. srpnja 2011. usvojio DSB u sporu EZ ‐ elementi za pričvršćivanje (DS 397) (
SL 2012., C 66, str. 29
.).
U skladu s tim mišljenjem Komisija je pokrenula preispitivanje antidampinških mjera na temelju Uredbe br. 1515/2001 kako bi utvrdila način na koji Uredbu br. 91/2009 treba izmijeniti kako bi bila u skladu s gore navedenim preporukama i odlukama DSB‑a. Nastavno na to preispitivanje Vijeće je 4. listopada 2012. donijelo spornu uredbu.
Što se tiče usporedbe između izvozne cijene i uobičajene vrijednosti, Vijeće je odbilo zahtjeve za prilagodbu koje su podnijele određene zainteresirane stranke, u skladu s člankom 2. stavkom 10. Osnovne uredbe, na ime razlika u troškovima proizvodnje kao i u učinkovitosti i produktivnosti.
Što se tiče izračuna dampinške marže, s obzirom na to da je u skladu s člankom 2. stavkom 7. točkom (a) Osnovne uredbe uobičajena vrijednost utvrđena na temelju podataka o jednoj trećoj zemlji s tržišnim gospodarstvom, u ovom slučaju Indiji, i to konkretno na temelju podataka koje je podnio jedan indijski proizvođač (u daljnjem tekstu: indijski proizvođač), Vijeće je u točkama 82., 102. i 109. sporne uredbe u biti navelo da je usporedba ponderirane prosječne uobičajene vrijednosti i ponderiranog prosjeka izvoznih cijena provedena uz isključenje transakcija koje se odnose na vrste predmetnog proizvoda koje izvoze kineski proizvođači izvoznici čiju odgovarajuću vrstu ne proizvodi i ne prodaje indijski proizvođač. Vijeće je pojasnilo da se ta metoda smatrala najpouzdanijom za utvrđivanje razine dampinga. Naime, pokušaj da se sve vrste predmetnog proizvoda koje su izvozili kineski proizvođači izvoznici povežu s jako sličnim vrstama proizvoda koje je proizvodio i prodavao indijski proizvođač dovelo bi do netočnih zaključaka. Nadalje, Vijeće je objasnilo da smatra da su izvozne transakcije primijenjene pri izračunu dampinga reprezentativne za sve vrste predmetnog proizvoda koje su izvozili kineski proizvođači izvoznici.
Članak 1. sporne uredbe smanjio je antidampinšku pristojbu, uvedenu Uredbom br. 91/2009, na 38,3 % za društvo Changshu City Standard Parts Factory te je zadržao pristojbu uvedenu za društvo Ningbo Jinding Fastener na 64,3 %.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Tužbama podnesenima tajništvu Općeg suda 24. prosinca 2012. žalitelji su pokrenuli postupak za poništenje sporne uredbe.
Rješenjem predsjednika četvrtog vijeća Općeg suda od 6. svibnja 2014. predmeti T‑558/12 i T‑559/12 spojeni su u svrhu usmenog postupka i presude.
U potporu svojim tužbama pred Općim sudom žalitelji su istaknuli dva tužbena razloga.
Prvi tužbeni razlog temeljio se na povredi članka 2. stavka 7. točke (a), članka 2. stavaka 8., 9. i 11. kao i članka 9. stavka 5. Osnovne uredbe, načela nediskriminacije te članka 2.4.2. Sporazuma o antidampingu. U okviru tog tužbenog razloga žalitelji su prigovorili Vijeću i Komisiji da su isključili, u svrhu izračuna dampinške marže, transakcije koje se odnose na vrste predmetnog proizvoda koje izvoze kineski proizvođači izvoznici čiju odgovarajuću vrstu ne proizvodi i ne prodaje indijski proizvođač. Iz izračuna dampinške marže tako je isključeno 38 % izvoznih prodaja društva Changshu City Standard Parts Factory i 43 % izvoznih prodaja društva Ningbo Jinding Fastener.
Drugi tužbeni razlog temeljio se, najprije, na povredi članka 2. stavka 10. Osnovne uredbe i članka 2.4. Sporazuma o antidampingu i, podredno, na povredi članka 296. UFEU‑a. Odnosio se na odbijanje zahtjeva za prilagodbe koje su podnijeli žalitelji.
Opći sud pobijanom presudom odbio je oba tužbena razloga žalitelja i tužbe u cijelosti.
Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom
Žalitelji od Suda zahtijevaju da:
—
ukine pobijanu presudu,
—
prihvati zahtjeve žalitelja iznesene u tužbi podnesenoj Općem sudu i poništi spornu uredbu u dijelu u kojem se odnosi na njih i
—
naloži Vijeću snošenje njihovih troškova u postupku pred Općim sudom i Sudom te naloži intervenijentima snošenje vlastitih troškova.
Vijeće zahtijeva odbijanje žalbi i nalaganje žaliteljima snošenja troškova žalbenog postupka i postupka pred Općim sudom.
Komisija od Suda zahtijeva da:
—
odbaci žalbe kao nedopuštene;
—
podredno, odbije žalbe kao neosnovane, i
—
naloži žaliteljima snošenje troškova.
Odlukom predsjednika Suda od 22. rujna 2015. predmeti C‑376/15 P i C‑377/15 P spojeni su u svrhu pisanog i usmenog postupka kao i presude.
O žalbama
Žalitelji u potporu svojim žalbama ističu dva žalbena razloga. Prvi žalbeni razlog odnosi se na isključenje određenih izvoznih transakcija u svrhu izračuna dampinške marže. Drugi žalbeni razlog odnosi se na to da su institucije Unije odbile provesti određene prilagodbe u okviru usporedbe između uobičajene vrijednosti i izvozne cijene.
Dopuštenost žalbe u predmetu C‑377/15 P
Komisija se poziva na nedopuštenost žalbe u predmetu C‑377/15 P jer je ona istovjetna žalbi u predmetu C‑376/15 P. Tvrdi da stoga postoji istovjetnost stranaka, pobijanih akata, pobijane presude i argumenata. Žalba u predmetu C‑377/15 P, koja je podnesena zadnja, posljedično je nedopuštena zbog litispendencije.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, žalbu koja je podnesena kasnije od druge, a koja suprotstavlja iste stranke, temelji se na istim žalbenim razlozima i zahtijeva poništenje istog pravnog akta treba odbaciti kao nedopuštenu zbog litispendencije (presuda od 9. lipnja 2011., Diputación Foral de Vizcaya i dr./Komisija,
C‑465/09 P do C‑470/09 P
, neobjavljena,
EU:C:2011:372
, t.
58.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju valja utvrditi da žalbe u predmetima C‑376/15 P i C‑377/15 P suprotstavljaju iste stranke. Nadalje, žalba u predmetu C‑377/15 P doslovno preuzima tekst žalbe u predmetu C‑376/15 P. Te se dvije žalbe stoga temelje na istovjetnim žalbenim razlozima i zahtijevaju ukidanje iste presude Općeg suda i istog pravnog akta.
U tim okolnostima, s obzirom na to da je žalba u predmetu C‑377/15 P podnesena nakon žalbe u predmetu C‑376/15 P, valja je odbaciti kao nedopuštenu zbog litispendencije.
Prvi žalbeni razlog u predmetu C‑376/15 P
Argumentacija stranaka
Prvi žalbeni razlog odnosi se na obrazloženje Općeg suda u točkama 61. do 90. pobijane presude. Podijeljen je na tri dijela.
U okviru prvog dijela prvog žalbenog razloga žalitelji tvrde da je Opći sud pogrešno protumačio obvezu usporedbe svih izvoznih transakcija u skladu s člankom 2. stavkom 11. Osnovne uredbe i člankom 2.4.2. Sporazuma o antidampingu. Prema njihovu mišljenju, te dvije odredbe treba tumačiti na način da sve izvozne prodaje predmetnog proizvoda, kako je definiran prilikom pokretanja ispitnog postupka, trebaju biti uključene u usporedbu u svrhu izračuna dampinške marže. To tumačenje proizlazi iz teksta tih odredbi i iz presude od 27. rujna 2007., Ikea Wholesale (
C‑351/04
,
EU:C:2007:547
). Mogući dodatni problemi povezani s primjenom tzv. metode analogne zemlje ne dopuštaju odstupanje od pravila o utvrđivanju dampinške marže.
U okviru drugog dijela prvog žalbenog razloga žalitelji tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava jer nije razlikovao obveze propisane člankom 2. stavkom 11. Osnovne uredbe i člankom 2.4.2. Sporazuma o antidampingu, s jedne strane, i obveze u području usporedivosti cijena propisane člankom 2. stavkom 10. te uredbe i člankom 2.4. tog sporazuma, s druge strane. Oni u tom smislu pojašnjavaju da se sukladnost izračuna dampinške marže s člankom 2. stavkom 11. Osnovne uredbe i člankom 2.4.2. Sporazuma o antidampingu ne smije ocjenjivati na temelju pojma „usporedive cijene”, kao što je to odlučio Opći sud u točki 61. pobijane presude, nego na temelju pojma „usporedive transakcije”. Za sve usporedive transakcije cijene treba učiniti usporedivima u skladu s člankom 2. stavkom 10. Osnovne uredbe i člankom 2.4. Sporazuma o antidampingu, što je bilo moguće u ovom slučaju.
U okviru trećeg dijela prvog žalbenog razloga žalitelji podredno tvrde da analiza „primjerene usporedbe” koju je proveo Opći sud nije u skladu sa zahtjevima članka 2. stavaka 10. i 11. Osnovne uredbe i članaka 2.4. i 2.4.2. Sporazuma o antidampingu. Tako je, kao prvo, Opći sud navodno pogrešno ispitao je li primjena drugih metoda utvrđivanja uobičajene vrijednosti mogla dovesti do „primjerenije” usporedbe od one koju su provele institucije Unije. Kao drugo, analiza Općeg suda navodno potvrđuje da nije bilo nemoguće, nego samo teže za institucije Unije da poštuju članak 2. stavke 10. i 11. Osnovne uredbe. Kao treće, Opći sud navodno je pogrešno dao važnost pitanju jesu li ili nisu žalitelji surađivali s institucijama Unije naznačujući im na koji bi način mogle poštovati svoje obveze na temelju članka 2. stavaka 10. i 11. Osnovne uredbe i članaka 2.4. i 2.4.2. Sporazuma o antidampingu. Kao četvrto, pojam „reprezentativnost” transakcija, koji je Opći sud razmatrao u točkama 81. i 83. pobijane presude, nije relevantan.
Vijeće i Komisija osporavaju argumente žaliteljâ. Uvodno, Komisija tvrdi da je prvi žalbeni razlog nedopušten jer žalitelji osporavaju činjeničnu ocjenu Općeg suda, a ne navode pogreške koje se tiču prava koje je on navodno počinio. Nadalje, Komisija smatra da je taj žalbeni razlog bespredmetan.
Najprije, što se tiče prvog dijela prvog žalbenog razloga, Vijeće i Komisija ističu, s jedne strane, da je Opći sud pravilno odbio primijeniti presudu od 27. rujna 2007., Ikea Wholesale (
C‑351/04
,
EU:C:2007:547
) na predmetni slučaj i, s druge strane, da tumačenje koje zagovaraju žalitelji nije potkrijepljeno izvješćima DSB‑a. Komisija također navodi da su članci 2.4. i 2.4.2. Sporazuma o antidampingu prožeti načelom „primjerene usporedbe”. Međutim, članak 2. stavci 10. i 11. Osnovne uredbe ima za cilj u pravo Unije prenijeti članak 2.4. Sporazuma o antidampingu i tako dati prednost tom načelu.
Što se tiče drugog dijela prvog žalbenog razloga, Vijeće i Komisija u biti tvrde da tekst Osnovne uredbe i Sporazuma o antidampingu upućuje na to da zahtjev „primjerene usporedbe” ima prednost pred obvezom izračuna dampinške marže na temelju svih izvoznih transakcija. Nadalje, članak 2. stavak 11. Osnovne uredbe navodi posebne metode izračuna dampinške marže, ali ne nadomješta opći zahtjev primjerene usporedbe predviđen u članku 2. stavku 10. te uredbe.
Što se tiče trećeg dijela prvog žalbenog razloga, Vijeće i Komisija navode, kao prvo, da se čini da žalitelji smatraju da su institucije Unije morale izabrati „najprimjereniji mogući” pristup, što je pravno pogrešno. Kao drugo, pristup koji su usvojile institucije Unije bio je pravičan s obzirom na nedostatak informacija o cijenama u vezi s proizvodima koje nije prodavao indijski proizvođač. Kao treće, Opći sud pravilno je ocijenio da žalitelji moraju i mogu potkrijepiti svoje tvrdnje. Kao četvrto, prema Komisijinu mišljenju, pojam „reprezentativnost” relevantan je i treba ga ocijeniti ne na razini svakog proizvođača izvoznika nego na razini svih transakcija predmetnog proizvoda. Nadalje, isključenje izvoznih transakcija bilo je potpuno slučajno i nije imalo za cilj utjecati na rezultat analize institucija Unije.
Ocjena Suda
–
Dopuštenost
Valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, on nije nadležan za utvrđivanje i ocjenu činjenica ni, načelno, za ispitivanje dokaza za koje Opći sud smatra da dokazuju te činjenice. Naime, ako su ti dokazi pravilno pribavljeni i poštovana su opća načela prava i postupovna pravila koja se primjenjuju na dokazivanje i izvođenje dokaza, samo je na Općem sudu da ocijeni dokaznu vrijednost dokaza koji su mu dostavljeni. Ta ocjena stoga ne predstavlja, osim u slučaju iskrivljavanja tih dokaza, pravno pitanje koje, kao takvo, podliježe nadzoru Suda.
Argumentima koje ističu u potporu ovom žalbenom razlogu žalitelji u biti Općem sudu prigovaraju najprije da je pogrešno protumačio članak 2. stavak 11. Osnovne uredbe i članak 2.4.2. Sporazuma o antidampingu i podredno da je proveo analizu koja ne poštuje članak 2. stavke 10. i 11. te uredbe i članke 2.4. i 2.4.2. tog sporazuma. Za razliku od onog što tvrdi Komisija, ti argumenti ne osporavaju činjeničnu ocjenu Općeg suda, nego njegovo tumačenje pravnih pravila. Žalitelji stoga ističu pogreške koje se tiču prava, a koje prema njihovu mišljenju zahvaćaju pobijanu presudu. Ti se argumenti stoga odnose na pravna pitanja koja mogu biti podvrgnuta ocjeni Suda u okviru žalbenog postupka.
Stoga se Komisijin argument koji se temelji na nedopuštenosti ovog žalbenog razloga ne može prihvatiti.
–
Bespredmetnost prvog žalbenog razloga
Komisija smatra da je prvi žalbeni razlog bespredmetan.
Međutim, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 56. svojeg mišljenja, kada bi Sud prihvatio taj žalbeni razlog i presudio, među ostalim, da je tumačenje Općeg suda članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe i članka 2.4.2. Sporazuma o antidampingu pogrešno, pobijana presuda bila bi zahvaćena pogreškom koja se tiče prava koja bi dovela do njezina ukidanja.
Stoga se Komisijin argument koji se temelji na bespredmetnosti ovog žalbenog razloga ne može prihvatiti.
–
Meritum
Žalitelji osporavaju obrazloženje Općeg suda u točkama 61. do 90. pobijane presude. To je obrazloženje prema njihovu mišljenju zahvaćeno pogreškom koja se tiče prava jer se temelji na pogrešnom tumačenju, među ostalim, članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u području zajedničke trgovinske politike i osobito u području mjera za zaštitu trgovine institucije Unije raspolažu širokom diskrecijskom ovlašću zbog složenosti gospodarskih, političkih i pravnih pitanja koja moraju razmatrati. Budući da primjena članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe pretpostavlja ocjenu složenih gospodarskih situacija, sudski nadzor takve ocjene treba biti ograničen na provjeru poštovanja postupovnih pravila, materijalne točnosti činjenica na kojima se temelji sporni odabir, nepostojanja očite pogreške u ocjeni tih činjenica ili nepostojanja zlouporabe ovlasti (vidjeti u tom smislu presude od 27. rujna 2007., Ikea Wholesale,
C‑351/04
,
EU:C:2007:547
, t.
40.
i
41.
, i od 16. veljače 2012., Vijeće i Komisija/Interpipe Niko Tube i Interpipe NTRP,
C‑191/09 P i C‑200/09 P
,
EU:C:2012:78
, t.
63.
).
Kako bi došao do zaključka u točki 90. pobijane presude, prema kojoj Vijeće nije počinilo nikakvu očitu pogrešku u ocjeni isključivši iz izračuna dampinške marže vrste proizvoda koje nisu odgovarale nijednom proizvodu koji proizvodi i prodaje indijski proizvođač, tako da sporna uredba ne povređuje članak 2. stavak 11. Osnovne uredbe ni članak 2.4.2. Sporazuma o antidampingu, Opći sud je ispitao, kao što to proizlazi iz točke 61. pobijane presude, je li takav pristup moguć na temelju članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe i članka 2.4.2. Sporazuma o antidampingu, koji, s jedne strane, predviđaju da institucije Unije moraju uzeti u obzir cijene svih izvoznih transakcija usporedivih s uobičajenom vrijednošću i koji, s druge strane, upućuju na relevantne odredbe koje uređuju primjerenu usporedbu.
Opći sud je smatrao, prije svega, u točki 63. te presude da iako se vrste predmetnog proizvoda mogu smatrati usporedivima, to nije slučaj s cijenama vrsta tog proizvoda koje ne proizvodi ili prodaje taj proizvođač. Stoga, prema mišljenju Općeg suda, nedostatak cijena određenih vrsta predmetnog proizvoda, iako sličnih, onemogućavao je usporedbu između uobičajene vrijednosti i izvozne cijene. Nadalje, u točkama 71., 80. i 84. te presude presudio je da su s obzirom na rizik nedostatka preciznosti u slučaju primjene metoda izračuna uobičajene vrijednosti proizvoda koje nije prodavao indijski proizvođač institucije Unije mogle pravilno zaključiti da je pristup koji su predložile pravičan i da primjena takvih metoda ne bi osigurala precizniju ili primjereniju usporedbu. Naposljetku, u točki 85. te presude odbio je relevantnost presude od 27. rujna 2007., Ikea Wholesale (
C‑351/04
,
EU:C:2007:547
) uz obrazloženje da za razliku od predmetnog slučaja u predmetu koji je doveo do te presude dampinška marža nije bila izračunana na temelju znatne reprezentativnosti vrsta predmetnog proizvoda.
Time je Opći sud ocijenio da su u okviru izračuna dampinške marže, u skladu s člankom 2. stavkom 11. Osnovne uredbe, institucije Unije mogle utemeljeno iz tog izračuna isključiti određene izvozne transakcije u nedostatku „usporedivih cijena” i u okolnostima u kojima nijedna druga metoda izračuna ne bi omogućila „primjereniju usporedbu” jer je taj izračun obavljen na temelju „znatne reprezentativnosti” vrsta predmetnog proizvoda.
Stoga valja provjeriti je li, kao što to tvrde žalitelji, to obrazloženje Općeg suda zahvaćeno pogreškom koja se tiče prava.
Kao prvo, kako bi se utvrdilo jesu li, u skladu s člankom 2. stavkom 11. Osnovne uredbe, institucije Unije obvezne uzeti u obzir sve izvozne transakcije ili im je dopušteno isključiti određene takve transakcije, u svrhu izračuna dampinške marže, valja provesti analizu teksta, konteksta i ciljeva te odredbe (presuda od 16. travnja 2015., Angerer,
C‑477/13
,
EU:C:2015:239
, t.
26.
i navedena sudska praksa).
Što se tiče, najprije, teksta te odredbe, valja navesti da ona predviđa dvije metode usporedbe uobičajene vrijednosti i izvozne cijene: tzv. simetričnu metodu, koja se temelji bilo na usporedbi ponderirane prosječne uobičajene vrijednosti i ponderiranog prosjeka cijena svih izvoznih transakcija u Uniju bilo na usporedbi svake pojedinačne transakcije, i tzv. asimetričnu metodu, koja se temelji na usporedbi ponderirane prosječne uobičajene vrijednosti i cijena svih pojedinačnih izvoznih transakcija u Uniju. Bez obzira na metodu usporedbe, članak 2. stavak 11. Osnovne uredbe spominje „sve izvozne transakcije u [Uniju]”. Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 71. svojeg mišljenja, takva formulacija omogućuje zaključak da institucije Unije iz izračuna dampinške marže ne mogu isključiti izvozne transakcije koje se odnose na određene vrste predmetnog proizvoda.
Nadalje, što se tiče cilja članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe, iz te odredbe proizlazi da i simetrična i asimetrična metoda izračuna dampinške marže u potpunosti moraju odraziti razinu primijenjenog dampinga.
Međutim, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 67. svojeg mišljenja, ako institucije Unije iz izračuna dampinške marže isključe izvozne transakcije u odnosu na određene vrste predmetnog proizvoda, to je u suprotnosti s tim ciljem. Naime, posljedica takvog isključenja je nemogućnost za te institucije da mjere učinak koji te transakcije mogu imati na taj izračun, tako da te institucije ne mogu osigurati da izračunana dampinška marža u potpunosti odražava razinu primijenjenog dampinga.
Naposljetku, što se tiče konteksta članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe, iz članka 1. te uredbe, naslovljenog „Načela”, proizlazi da se antidampinški ispitni postupak odnosi na konkretan proizvod, nazvan „predmetni proizvod”, koji su institucije Unije definirale prilikom pokretanja tog ispitnog postupka.
Tako članak 1. stavak 2. te uredbe propisuje da se smatra da je proizvod po dampinškim cijenama ako njegova izvozna cijena u Uniju iznosi manje od usporedive cijene za istovjetan proizvod u zemlji izvoznici. Nadalje, članak 1. stavak 4. te uredbe predviđa da za potrebe te uredbe pojam „istovjetan proizvod” znači proizvod koji je identičan „predmetnom proizvodu”. Stoga se dampinška marža izračunava na temelju definicije „predmetnog proizvoda”, kako su je odredile institucije Unije prilikom pokretanja ispitnog postupka.
Također, iz članka 3. stavaka 2., 3. i 8. Osnovne uredbe, koji spominje pojam „istovjetni proizvod”, proizlazi da institucije Unije na temelju „predmetnog proizvoda” utvrđuju je li industrija Unije pretrpjela štetu zbog dampinškog uvoza.
Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 64. svojeg mišljenja, definiranje „predmetnog proizvoda” prilikom pokretanja ispitnog postupka ne zabranjuje institucijama Unije da podijele taj proizvod na vrste ili modele zasebnih proizvoda i da se oslone na usporedbe između uobičajene vrijednosti i izvozne cijene, za svaki pojedinačni model i za svaku pojedinačnu vrstu.
Međutim, svejedno vrijedi da su institucije Unije obvezne utvrditi, u skladu s tom definicijom, ukupnu dampinšku maržu za „predmetni proizvod” u cijelosti. Svako drugo tumačenje značilo bi dati im mogućnost da utječu na rezultat izračuna dampinške marže, isključenjem jedne vrste ili modela „predmetnog proizvoda” ili više njih, kako je on definiran prilikom pokretanja ispitnog postupka.
Iz toga slijedi da se s obzirom na svoj tekst, cilj i kontekst članak 2. stavak 11. Osnovne uredbe ne može tumačiti na način da dopušta isključenje iz izračuna dampinške marže izvoznih transakcija u Uniju koje se odnose na određene vrste predmetnog proizvoda. Naprotiv, iz te odredbe proizlazi da su institucije Unije obvezne uzeti u obzir sve takve transakcije u svrhu izračuna.
Valja dodati da nijedan argument Vijeća i Komisije koji se odnosi na tumačenje članka 2.4.2. Sporazuma o antidampingu ne može osporiti taj zaključak.
Taj je zaključak usto potkrijepljen presudom od 27. rujna 2007., Ikea Wholesale (
C‑351/04
,
EU:C:2007:547
, t.
56.
). Sud je u njoj podsjetio na tekst članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe, prema kojem se ponderirana prosječna uobičajena vrijednost uspoređuje s „ponderiranim prosjekom cijena svih izvoznih transakcija” u Uniju. Nakon toga je presudio da je Vijeće počinilo očitu pogrešku u ocjeni jer ukupnu dampinšku maržu nije izračunalo na temelju usporedbi koje u potpunosti odražavaju sve usporedive izvozne cijene.
Doduše, ta se presuda odnosila na tzv. metodu smanjenja na nula negativnih dampinških marži prilikom izračuna ukupne dampinške marže, što je pitanje drukčije od pitanja, o kojem je riječ u ovom predmetu, isključenja određenih transakcija iz tog izračuna zbog nedostatka odgovarajućih proizvoda koje proizvodi i prodaje proizvođač iz analogne zemlje. Međutim, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 82. svojeg mišljenja, i predmet koji je doveo do te presude i ovaj predmet odnose se na izostanak uzimanja u obzir cijena određenih izvoznih transakcija prilikom izračuna dampinške marže. U tom smislu nije relevantno što su u ovom predmetu cijene određenih izvoznih transakcija bile potpuno zanemarene, dok su u predmetu koji je doveo do presude od 27. rujna 2007., Ikea Wholesale (
C‑351/04
,
EU:C:2007:547
) te cijene bile samo djelomično zanemarene u tom smislu što su u biti bile izmijenjene.
Za razliku od razmatranja u točki 85. pobijane presude, okolnost da je u ovom slučaju dampinška marža izračunana na temelju „znatne reprezentativnosti” vrsta predmetnog proizvoda ne može se uzeti u obzir kako bi se odbacila relevantnost presude od 27. rujna 2007., Ikea Wholesale (
C‑351/04
,
EU:C:2007:547
). Naime, osim činjenice da žalitelji osporavaju reprezentativnost transakcija koje su institucije Unije uzele u obzir radi izračuna dampinške marže, ništa u članku 2. stavku 11. Osnovne uredbe ne dopušta izračun te marže na temelju „znatne reprezentativnosti” vrsta predmetnog proizvoda.
Kao drugo, valja provjeriti je li, neovisno o dosegu članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe, kako je preciziran u točki 61. ove presude, Opći sud pravilno u točki 64. pobijane presude smatrao da su institucije Unije s pravom isključile izvozne transakcije koje se odnose na određene vrste predmetnog proizvoda, s obzirom na to da za te vrste proizvoda nisu postojale „usporedive cijene” i da primjena druge metode izračuna uobičajene vrijednosti ne bi osigurala „primjereniju usporedbu”.
S jedne strane, što se tiče nepostojanja „usporedivih cijena”, valja navesti da se u skladu s člankom 2. stavkom 11. Osnovne uredbe dampinška marža izračunava usporedbom uobičajene vrijednosti i cijene svih izvoznih transakcija u Uniju „ovisno o odgovarajućim odredbama o primjerenoj usporedbi cijena”. Taj potonji dio rečenice upućuje na članak 2. stavak 10. te uredbe, koji predviđa da u slučaju u kojem se uobičajena vrijednost i izvozna cijena ne mogu primjereno usporediti, provode se odgovarajuće prilagodbe za svaki pojedini slučaj, a s obzirom na razlike među čimbenicima za koje se tvrdi, i dokazano je, da utječu na cijene. Usporedivost cijena stoga se ne uzima u obzir u okviru primjene članka 2. stavka 11. te uredbe, nego u okviru primjene njezina članka 2. stavka 10.
Drugim riječima, kao što to proizlazi iz točaka 57. i 61. ove presude, dampinška marža iz članka 2. stavka 11. Osnovne uredbe izračunava se na temelju definicije „predmetnog proizvoda”, kako su je odredile institucije Unije prilikom pokretanja ispitnog postupka, a da se nikakva vrsta ili model tog proizvoda ne može isključiti iz tog izračuna. Nasuprot tomu, kako bi se taj izračun mogao provesti, institucije Unije trebaju provesti usporedbu cijena uzimajući u obzir, u obliku prilagodbi, razlike koje utječu na te cijene, u smislu članka 2. stavka 10. te uredbe.
Iz toga slijedi da je Opći sud pogrešno smatrao da su institucije Unije s pravom isključile izvozne transakcije koje se odnose na određene vrste predmetnog proizvoda jer za te vrste proizvoda nisu postojale „usporedive cijene”.
Također valja pojasniti da, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 78. svojeg mišljenja, u praksi u slučaju poput onog u ovom predmetu u kojem proizvođač analogne zemlje ne proizvodi niti prodaje određenu vrstu proizvoda institucije Unije mogu ili odlučiti isključiti tu vrstu proizvoda iz definicije „predmetnog proizvoda” ili konstruirati uobičajenu vrijednost za tu vrstu, tako da se mogu uzeti u obzir izvozne transakcije te iste vrste proizvoda u okviru izračuna dampinške marže.
S druge strane, što se tiče činjenice da primjena druge metode izračuna uobičajene vrijednosti ne bi osigurala „primjereniju usporedbu”, iako iz zajedničkog čitanja stavaka 10. i 11. članka 2. Osnovne uredbe proizlazi da se izračun dampinške marže mora temeljiti na „primjerenoj usporedbi”, pojam „primjerenija usporedba” ne nalazi se nigdje u tim odredbama. Čak i ako bi se priznala relevantnost tog pojma, valja navesti da se, kao što to proizlazi iz točke 61. ove presude, isključenje izvoznih transakcija ne može smatrati sredstvom osiguranja „primjerene usporedbe”. Stoga se ne može smatrati da primjena druge metode izračuna uobičajene vrijednosti ne bi osigurala „primjereniju usporedbu”.
Iz toga slijedi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava smatrajući u točkama 61. do 90. pobijane presude da je Vijeće iz izračuna dampinške marže moglo isključiti vrste proizvoda koje ne odgovaraju nijednom proizvodu koji proizvodi i prodaje indijski proizvođač.
S obzirom na prethodno navedeno, valja prihvatiti prvi žalbeni razlog i ukinuti pobijanu presudu bez potrebe za ispitivanjem ni drugih argumenata istaknutih u okviru prvog žalbenog razloga ni drugog žalbenog razloga.
Tužba pred Općim sudom
U skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, Sud, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda, može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta. To vrijedi za predmetni slučaj.
Kao što proizlazi iz točaka 52. do 72. ove presude, Vijeće je povrijedilo članak 2. stavak 11. Osnovne uredbe smatrajući u točkama 82., 102. i 109. sporne uredbe da valja isključiti vrste proizvoda koje izvoze kineski proizvođači izvoznici čiju odgovarajuću vrstu ne proizvodi i ne prodaje indijski proizvođač.
U tim okolnostima spornu uredbu valja poništiti u dijelu u kojem se odnosi na žalitelje.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad je žalba osnovana i Sud sam konačno odluči o sporu, potonji će odlučiti i o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da su žalitelji podnijeli zahtjev da se Vijeću naloži snošenje troškova i da ono nije uspjelo u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova u vezi s prvostupanjskim postupkom u predmetima T‑558/12 i T‑559/12 i u vezi sa žalbenim postupkom u predmetu C‑376/15 P. Naprotiv, budući da je Vijeće podnijelo zahtjev da se žaliteljima naloži snošenje troškova, valja im naložiti snošenje troškova u vezi sa žalbenim postupkom u predmetu C‑377/15 P.
U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika Suda, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.
Posljedično, Komisija će snositi vlastite troškove u vezi s prvostupanjskim postupku u predmetima T‑558/12 i T‑559/12 i u vezi sa žalbenim postupkom u predmetima C‑376/15 P i C‑377/15 P.

Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 29. travnja 2015., Changshu City Standard Parts Factory i Ningbo Jinding Fastener/Vijeće (
T‑558/12 i T‑559/12
,
EU:T:2015:237
).

2.
Poništava se Provedbena uredba Vijeća (EU) br. 924/2012 od 4. listopada 2012. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 91/2009 o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje podrijetlom iz Narodne Republike Kine, u dijelu u kojem se odnosi na društva Changshu City Standard Parts Factory i Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd.

3.
Odbacuje se žalba u predmetu C‑377/15 P.

4.
Nalaže se Vijeću Europske unije snošenje, osim vlastitih, i troškova društava Changshu City Standard Parts Factory i Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd u vezi s prvostupanjskim postupkom u predmetima T‑558/12 i T‑559/12 i u vezi sa žalbenim postupkom u predmetu C‑376/15 P.

5.
Nalaže se društvima Changshu City Standard Parts Factory i Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd snošenje, osim vlastitih, i troškova Vijeća Europske unije u vezi sa žalbenim postupkom u predmetu C‑377/15 P.

6.
Europska komisija snosit će vlastite troškove u vezi s prvostupanjskim postupkom u predmetima T‑558/12 i T‑559/12 i u vezi sa žalbenim postupkom u predmetima C‑376/15 P i C‑377/15 P.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski