CELEX: 62017CJ0103
Zahtjev za prethodnu odluku
Usklađivanje poreznih zakonodavstava
Direktiva 92/12/EEZ
Članak 3. stavak 2.
Direktiva 2003/96/EZ
Članci 3. i 18.
Oporezivanje energenata i električne energije
Trošarine
Postojanje drugog neizravnog poreza
Pretpostavke
Nacionalni propis kojim se predviđa doprinos za javnu uslugu opskrbe električnom energijom
Pojam ‚posebne namjene’
Poštovanje najnižih stopa oporezivanja

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 2. Direktive Vijeća 92/12/EEZ od 25. veljače 1992. o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o držanju i prometu tih proizvoda i njihovu praćenju (
SL 1992., L 76, str. 1
.) i članaka 3. i 18. Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije (
SL 2003., L 283, str. 51
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, društva Messer France SAS, prije Praxair, i, s druge strane, Premier ministrea (predsjednik vlade Francuske Republike), Commission de régulation de l’énergie (Energetska regulatorna agencija, Francuska), ministrea de l’Économie et des Finances (ministar gospodarstva i financija, Francuska) i ministrea de l’Environnement, de l’Énergie et de la Mer (ministar okoliša, energije i mora, Francuska) u vezi s povratom doprinosa za javnu uslugu opskrbe električnom energijom (
contribution au service public de l’électricité
, u daljnjem tekstu: doprinos CSPE) koje je to društvo platilo za razdoblje od 2005. do 2009.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 92/12
Treća uvodna izjava Direktive 92/12 glasila je:
„[…] Potrebno je definirati pojam proizvoda koji podliježu trošarinama, s obzirom na to da jedino ona roba koja se takvom smatra u svim državama članicama može biti predmet odredbi Zajednice, da navedeni proizvodi mogu biti predmet drugih neizravnih poreza s posebnom namjenom, da zadržavanje ili uvođenje drugih neizravnih poreza ne smije dovesti do formalnosti povezanih s prelaskom preko granice”. [neslužbeni prijevod]
Njezinim člankom 3. bilo je propisano:
„1.   Ova Direktiva primjenjuje se na razini Zajednice na sljedeće proizvode kako su definirani u relevantnim direktivama:
–
mineralna ulja,
–
alkohol i alkoholna pića,
–
prerađeni duhan.
2.   Proizvodi navedeni u stavku 1. mogu biti predmet drugih neizravnih poreza s posebnom namjenom, pod uvjetom da ti porezi poštuju pravila oporezivanja primjenjiva na trošarine ili porez na dodanu vrijednost [(PDV)] u pogledu određivanja porezne osnovice, izračunavanja poreza, nastanka obveze obračuna i nadzora poreza.
[…]” [neslužbeni prijevod]
U skladu s člankom 6. navedene direktive:
„1.   Obveza obračunavanja trošarine nastaje prilikom puštanja u potrošnju ili kada se utvrde manjkovi koji u skladu s člankom 14. stavkom 3. podliježu trošarinama.
[…]” [neslužbeni prijevod]
Direktiva 92/12 stavljena je izvan snage s učinkom od 1. travnja 2010. i zamijenila ju je Direktiva Vijeća 2008/118/EZ od 16. prosinca 2008. o općim aranžmanima za trošarine i o stavljanju izvan snage Direktive 92/12 (
SL 2009., L 9, str. 12
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 174.).
Direktiva 2003/96
Člankom 1. Direktive 2003/96 predviđeno je:
„Države članice uvode poreze na energente i električnu energiju u skladu s ovom Direktivom.”
Njezinim člankom 3. određuje se:
„Upućivanja u Direktivi [92/12] na ‚mineralna ulja’ i ‚trošarine’, ako se ta Direktiva primjenjuje na mineralna ulja, tumače se kao da obuhvaćaju sve energente, električnu energiju i sve nacionalne neizravne poreze koji su navedeni u članku 2. i članku 4. stavku 2. ove Direktive.”
U članku 4. iste direktive navodi se:
„1.   Razine oporezivanja koje države članice primjenjuju na energetske proizvode i električnu energiju, a koje su navedene u članku 2., ne smiju biti ispod najniže razine oporezivanja propisane ovom Direktivom.
2.   Za potrebe ove Direktive, ‚razina oporezivanja’ znači ukupno opterećenje u vezi sa svim neizravnim porezima (osim PDV‑a) koji se izračunavaju izravno ili neizravno po količini energenta ili električne energije u trenutku puštanja u slobodnu potrošnju.”
U skladu s njezinim člankom 18. stavkom 10.:
„Francuska Republika može do 1. siječnja 2009. primjenjivati potpuna ili djelomična oslobođenja ili sniženja poreza za energente i električnu energiju koju koriste državna, regionalna i lokalna vladina tijela ili druge javnopravne institucije kad se bave aktivnostima ili poslovanjem u okviru obavljanja dužnosti javne vlasti.
Francuska Republika može primjenjivati prijelazno razdoblje do 1. siječnja 2009. za prilagodbu sadašnjeg sustava oporezivanja električne energije odredbama predviđenima u ovoj Direktivi. U tom razdoblju treba uzimati u obzir ukupnu prosječnu razinu sadašnjeg lokalnog oporezivanja električne energije kad se procjenjuje poštuju li se najniže stope predviđene u ovoj Direktivi.”
Člankom 28. stavcima 1. i 2. Direktive 2003/96 propisano je:
„1.   Države članice donose i objavljuju zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom najkasnije do 31. prosinca 2003. One o tome odmah obavješćuju Komisiju.
2.   One primjenjuju te odredbe od 1. siječnja 2004., osim odredaba utvrđenih člankom 16. i člankom 18. stavkom 1., koje države članice mogu primjenjivati od 1. siječnja 2003.”
Nacionalno pravo
Člankom 1. loi n
o
2000‑108, du 10 février 2000, relative à la modernisation et au développement du service public de l’électricité (Zakon br. 2000‑108 od 10. veljače 2000. o osuvremenjivanju i razvoju javne usluge opskrbe električnom energijom, JORF od 11. veljače 2000., str. 2143.) bilo je propisano:
„Cilj je javne usluge opskrbe električnom energijom jamčiti opskrbu električnom energijom na cijelom državnom području, uzimajući u obzir opći interes.
Ta javna usluga u okviru energetske politike doprinosi neovisnosti i sigurnosti opskrbe, kakvoći zraka i suzbijanju efekta staklenika, optimalnom upravljanju i razvoju domaćih resursa, kontroli potražnje energije, konkurentnosti gospodarske djelatnosti i kontroli odabira novih tehnologija budućnosti te racionalnoj upotrebi energije.
Ona doprinosi kako socijalnoj koheziji – jamčeći svima pravo na električnu energiju – tako i sprečavanju isključenosti, uravnoteženom razvoju zemlje štiteći pritom okoliš, istraživanju i tehnološkom razvoju te obrani i javnoj sigurnosti.
[…]”
Člankom 37. loi n
o
2003‑8, du 3 janvier 2003, relative aux marchés du gaz et de l’électricité et au service public de l’énergie (Zakon br. 2003‑8 od 3. siječnja 2003. o tržištima plina i električne energije i javnoj usluzi opskrbe električnom energijom, JORF od 4. siječnja 2003., str. 265.), kojim je izmijenjen Zakon br. 2000‑108, bilo je određeno:
„I. –
Stavak I. u članku 5. Zakona br. 2000‑108 […] mijenja se i glasi:
‚I. –
Troškovi koji se mogu pripisati zadaćama javne usluge koje su povjerene operatorima električne energije u cijelosti se nadoknađuju. Oni obuhvaćaju:
(a)
u području proizvodnje električne energije:
1°
dodatne troškove koji eventualno proiziđu iz primjene članaka 8. i 10. u odnosu na troškove koje izbjegne Électricité de France ili eventualno distributeri koji nisu nacionalizirani, navedeni u članku 23. Zakona br. 46‑628 od 8. travnja 1946. [o nacionalizaciji električne energije i plina] kojih bi se to moglo ticati. Iste vrijednosti izbjegnutih troškova služe kao referentna vrijednost za određivanje dodatnih troškova koji se nadoknađuju kada se predmetnim postrojenjima koristi Électricité de France ili distributer koji nije nacionaliziran. Kada je predmet ugovora otkup električne energije koju proizvodi postrojenje za proizvodnju koje se nalazi na području koje nije spojeno na mrežu kontinentalne Francuske, u odnosu na dio koji se odnosi na proizvodnju dodatni troškovi izračunavaju se prema utvrđenim tarifnim stavkama za prodaju tarifnim kupcima;
2°
dodatne troškove proizvodnje u područjima koja nisu spojena na mrežu kontinentalne Francuske koji zbog posebnosti proizvodnog parka svojstvenih prirodi tih područja nisu obuhvaćeni dijelom koji se tiče proizvodnje u tarifama za prodaju tarifnim kupcima ili eventualnim gornjim granicama cijene predviđenima stavkom I. članka 4. ovog zakona;
(b)
u području opskrbe električnom energijom:
1°
gubitak prihoda i troškove koje opskrbljivači električnom energijom snose zbog primjene posebne tarife za ‚proizvod za osnovne potrebe’, navedene u članku 4. stavku I. posljednjem podstavku.
2°
troškove koje opskrbljivači električnom energijom snose zbog svojeg sudjelovanja u sustavu uspostavljenom radi osoba koje se nalaze u teškoj imovinskoj situaciji, navedenom u članku 2. stavku III. točki 1°. Ti se troškovi uzimaju u obzir do visine postotka troškova koje opskrbljivač snosi na temelju posebne tarife za ‚proizvod za osnovne potrebe’, navedene u prethodnom podstavku. Taj postotak utvrđuje ministar nadležan za energetiku.
Ti troškovi računaju se na temelju primjerene računovodstvene evidencije operatora koji snose te troškove. Nadzor te računovodstvene evidencije, ustanovljene sukladno pravilima Energetske regulatorne agencije, na trošak operatora koji snose te troškove obavlja njihov revizor ili, za javna poduzeća, njihov javni računovođa. Energetska regulatorna agencija može na trošak operatora naložiti da te evidencije provjeri nezavisno tijelo. Ministar nadležan za energetiku svake godine propisuje iznos tih troškova na prijedlog Energetske regulatorne agencije.
Nadoknađivanje tih troškova operatorima koji ih snose osigurava se doprinosima koje duguju krajnji potrošači električne energije koji se nalaze na državnom području.
Iznos prethodno navedenih doprinosa izračunava se razmjerno količini potrošene električne energije. Međutim, električna energija koju je proizvođač proizveo za vlastitu uporabu ili ona koju je krajnji potrošač za vlastitu uporabu kupio od treće osobe koja upravlja postrojenjem za proizvodnju na mjestu potrošnje uzima se u obzir za potrebe izračuna doprinosa tek od 240 milijuna kilovatsati godišnje i po mjestu proizvodnje.
Iznos doprinosa koji s obzirom na mjesto potrošnje duguju krajnji potrošači navedeni u prvom podstavku stavka I. članka 22. ne može prelaziti 500.000 [eura].
Iznos doprinosa primjenjiv na svaki kilovatsat računa se tako da doprinosi pokriju sve troškove predviđene u točkama (a) i (b) kao i troškove upravljanja koje snosi Caisse des dépôts et consignation [(Depozitni i založni fond, Francuska, u daljnjem tekstu: Depozitni fond)] navedene u daljnjem tekstu. Ministar nadležan za energetiku svake godine utvrđuje taj iznos na prijedlog Energetske regulatorne agencije.
Doprinos primjenjiv na svaki kilovatsat ne smije prelaziti 7 % prodajne cijene po kilovatsatu, ne uključujući pretplate i bez poreza, što odgovara ugovaranju snage 6 kVA bez ograničenja i promjene cijena ovisno o dobu dana i godišnjem dobu.
[…]”
Nakon pisma opomene koje je Europska komisija uputila Francuskoj Republici 18. ožujka 2010. kako bi potonja svoj sustav oporezivanja električne energije uskladila s Direktivom 2003/96, ta je država članica donijela loi n
o
2010‑1488, du 7 décembre 2010, portant nouvelle organisation du marché de l’électricité (Zakon br. 2010‑1448 od 7. prosinca 2010. o novoj organizaciji tržišta električne energije, JORF od8. prosinca 2010., str. 21467.), poznat i kao „Zakon NOME”. Tim su zakonom u nacionalno pravo prenesene odredbe navedene direktive. Tako je doprinos CSPE zamijenjen općinskim i područnim porezom na konačnu potrošnju električne energije. Novi je sustav u cijelosti stupio na snagu 1. siječnja 2011.
Glavni postupak i prethodna pitanja
Praxair, čiji je pravni sljednik Messer France, podnio je zahtjev za povrat doprinosa CSPE koji je platio za razdoblje od 2005. do 2009.
To društvo smatra, među ostalim, da je taj neizravni porez u suprotnosti s člankom 3. stavkom 2. Direktive 92/12 jer nema posebnu namjenu u smislu te odredbe.
Budući da je nadležno ministarstvo taj zahtjev prešutno odbilo 5. siječnja 2011., navedeno je društvo pred tribunal administratif de Paris (Upravni sud u Parizu, Francuska) podnijelo tužbu radi povrata tako plaćenih doprinosa CSPE zajedno sa zateznim kamatama. Presudom od 6. srpnja 2012. tribunal administratif de Paris (Upravni sud u Parizu) odbio je tu tužbu. Cour administrative d’appel de Paris (Žalbeni upravni sud, Francuska) 23. veljače 2016. odbio je Praxairovu žalbu protiv navedene presude.
Praxair je 25. travnja 2016. podnio žalbu u kasacijskom postupku pred Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska). Pritom je istaknuo nekoliko žalbenih razloga u vezi s usklađenošću doprinosa CSPE s pravom Unije, a osobito s Direktivom 92/12.
U tim je okolnostima Conseil d’État (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Kada država članica, nakon stupanja na snagu Direktive [2003/96], prvotno nije donijela nijednu odredbu o uvođenju trošarina na potrošnju električne energije, nego je zadržala na snazi ranije uveden neizravni porez na tu potrošnju kao i lokalne poreze:
–
treba li usklađenost predmetnog poreza s direktivama [92/12] i [2003/96] ocjenjivati s obzirom na pretpostavke koje su člankom 3. stavkom 2. Direktive [92/12] propisane za postojanje ‚drugog neizravnog poreza’, uključujući nastojanje da se ostvare jedna ili više posebnih namjena i poštovanje određenih pravila oporezivanja primjenjivih na trošarinu ili [PDV;]
–
ili je li zadržavanje ‚drugog neizravnog poreza’ moguće samo ako postoji usklađena trošarina i, konačno, u tom slučaju, može li se predmetni porez smatrati takvom trošarinom, zbog čega se njegova usklađenost s tim dvjema direktivama treba ocijeniti s obzirom na ukupna pravila o usklađivanju koja one propisuju?
2.
Treba li smatrati da se doprinosom koji se temelji na potrošnji električne energije, a čiji je prihod namijenjen financiranju troškova povezanih s proizvodnjom električne energije iz obnovljivih izvora i kogeneracije te uspostavi geografskog izjednačavanja tarifa i sniženju cijena električne energije za siromašna kućanstva, ostvaruju posebne namjene koje su potrebne u sklopu primjene odredaba članka 3. stavka 2. Direktive [92/12], koje su preuzete člankom 1. stavkom 2. Direktive [2008/118]?
3.
Ako se samo neke od namjena koje se žele ostvariti mogu smatrati posebnim namjenama u smislu tih odredaba, mogu li porezni obveznici ipak zahtijevati potpuni povrat spornog doprinosa ili samo njegov djelomičan povrat koji se temelji na dijelu ukupnih troškova koji se njime financiraju, a kojim se ne ostvaruje posebna namjena?
4.
Ako, u skladu s odgovorima na prethodna pitanja, sustav doprinosa [CSPE], u cijelosti ili djelomično, nije u skladu s pravilima oporezivanja električne energije predviđenima pravom Unije, treba li članak 18. stavak 10. drugi podstavak Direktive [2003/96] tumačiti na način da je do 1. siječnja 2009., među pravilima oporezivanja električne energije predviđenima pravom Unije, obveza poštovanja najnižih razina oporezivanja koja je propisana tom direktivom jedina obveza koja se odnosila na Francusku [Republiku]?”
O prethodnim pitanjima
Četvrto pitanje
Svojim četvrtim pitanjem, koje valja ispitati na prvom mjestu, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 18. stavak 10. drugi podstavak Direktive 2003/96 tumačiti na način da je do 1. siječnja 2009. poštovanje najnižih razina oporezivanja propisanih tom direktivom, među pravilima oporezivanja električne energije predviđenima pravom Unije, bila jedina obveza koja se odnosila na Francusku Republiku.
Valja podsjetiti na to da je člankom 3. Direktive 2003/96 područje primjene Direktive 92/12 prošireno na električnu energiju. U skladu s člankom 28. stavcima 1. i 2. Direktive 2003/96, rok za prenošenje te direktive istekao je 31. prosinca 2003., s obzirom na to da je stupila na snagu 1. siječnja 2004.
Međutim, člankom 18. stavkom 10. drugim podstavkom Direktive 2003/96 bilo je predviđeno prijelazno razdoblje do 1. siječnja 2009., kako bi se Francuskoj Republici omogućilo da svoj sustav oporezivanja električne energije prilagodi toj direktivi. Tom je odredbom bilo predviđeno da radi ocjene poštuju li se najniže stope predviđene u toj direktivi do navedenog datuma ta država članica mora uzeti u obzir „ukupnu prosječnu razinu [t]adašnjeg lokalnog oporezivanja električne energije”. Francuska je Republika, dakle, do 1. siječnja 2009. svoj sustav oporezivanja električne energije morala uskladiti s odredbama Direktive 2003/96.
Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na četvrto pitanje treba odgovoriti tako da se članak 18. stavak 10. drugi podstavak Direktive 2003/96 mora tumačiti na način da je do 1. siječnja 2009. poštovanje najnižih razina oporezivanja propisanih tom direktivom, među pravilima oporezivanja električne energije predviđenima pravom Unije, bila jedina obveza koja se odnosila na Francusku Republiku.
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita, kao prvo, treba li članak 3. stavak 2. Direktive 92/12 tumačiti na način da je pretpostavka za zadržavanje drugog neizravnog poreza uvođenje usklađene trošarine i, kao drugo, može li se smatrati da je porez poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku takva trošarina ili treba li se njegova usklađenost s direktivama 92/12 i 2003/96 možda ocjenjivati prema kriterijima koji su člankom 3. stavkom 2. Direktive 92/12 predviđeni za postojanje drugih neizravnih poreza s posebnom namjenom.
Kada je riječ o prvom dijelu prvog pitanja, valja podsjetiti na to da, prema članku 3. stavku 2. Direktive 92/12, električna energija može biti predmet drugih neizravnih poreza s posebnom namjenom, pod uvjetom da ti porezi poštuju pravila oporezivanja primjenjiva na trošarine ili PDV.
Međutim, iz sadržaja Direktive 92/12 uopće se ne može zaključiti da je u sustavu oporezivanja potrošnje električne energije koji je uspostavila Europska unija uvođenje usklađene trošarine preduvjet za to da države članice smiju uvesti druge neizravne poreze.
Nadalje, svrha je članka 3. stavka 2. Direktive 92/12, koji je unijelo Vijeće Europske unije, uzeti u obzir različitost poreznih tradicija država članica u tom području, a osobito često služenje neizravnim oporezivanjem radi ostvarivanja neproračunskih politika (vidjeti u tom smislu presudu od 24. veljače 2000., Komisija/Francuska,
C‑434/97
,
EU:C:2000:98
, t.
18.
).
Članak 3. stavak 2. Direktive 92/12 ne može se zato tumačiti na način kao da postavlja uvjete za valjanost drugih neizravnih poreza na električnu energiju koje su države članice eventualno zadržale na snazi ili uvele.
U pogledu drugog dijela prvog pitanja, valja podsjetiti na to da je Sud u presudi od 25. listopada 2012., Komisija/Francuska (
C‑164/11
, neobjavljena,
EU:C:2012:665
) zaključio da Francuska Republika nije poštovala svoje obveze prenošenja Direktive 2003/96 nakon isteka roka određenog u obrazloženom mišljenju koje je Komisija uputila toj državi članici, to jest 22. svibnja 2010.
Inače, i sama je Francuska Republika priznala da do tog dana nije usvojila nužne mjere radi prenošenja odredaba Direktive 2003/96, koja je kasnije prenesena Zakonom br. 2010‑1488 (vidjeti u tom smislu presudu od 25. listopada 2012., Komisija/Francuska,
C‑164/11
, neobjavljenu,
EU:C:2012:665
, t.
22.
).
Međutim, članak 37. Zakona br. 2003‑8, kojim je uveden doprinos CSPE, na dan podnošenja tužbe zbog povrede obveze utvrđene tom presudom već je bio stupio na snagu. Budući da je i Sud utvrdio i da je Francuska Republika priznala da do tog dana nije izmijenila svoj sustav oporezivanja električne energije radi uvođenja usklađene trošarine na električnu energiju, doprinos CSPE ne može se smatrati takvom trošarinom.
Zato se usklađenost doprinosa CSPE s direktivama 92/12 i 2003/96 mora ocijeniti prema kriterijima koji su člankom 3. stavkom 2. Direktive 92/12 predviđeni za postojanje drugih neizravnih poreza s posebnom namjenom.
Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da se članak 3. stavak 2. Direktive 92/12 mora tumačiti na način da uvođenje usklađene trošarine nije preduvjet za uvođenje drugog neizravnog poreza na električnu energiju i da se – s obzirom na to da porez poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku nije takva trošarina – njegova usklađenost s direktivama 92/12 i 2003/96 mora ocjenjivati prema pretpostavkama koje su člankom 3. stavkom 2. Direktive 92/12 predviđene za postojanje drugih neizravnih poreza s posebnom namjenom.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 2. Direktive 92/12 tumačiti na način da se porez poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku može kvalificirati kao „drugi neizravni porez”.
U tom pogledu valja naglasiti da prema članku 3. stavku 2. Direktive 92/12 države članice smiju uvesti ili zadržati neizravni porez različit od trošarine koja je uvedena tom direktivom ako taj porez, s jedne strane, ima posebnu namjenu i ako, s druge strane, poštuje pravila oporezivanja primjenjiva na trošarine ili PDV u pogledu određivanja porezne osnovice, izračunavanja poreza, nastanka obveze obračuna i nadzora poreza (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2014., Transportes Jordi Besora,
C‑82/12
,
EU:C:2014:108
, t.
21.
).
Ta su dva uvjeta, kojima je cilj izbjegavanje dodatnih neizravnih poreza koji neopravdano priječe trgovinu, kumulativna, kao što to proizlazi iz samog teksta navedene odredbe (presuda od 27. veljače 2014., Transportes Jordi Besora,
C‑82/12
,
EU:C:2014:108
, t.
22.
).
Što se tiče prvog uvjeta, iz sudske prakse Suda proizlazi da posebna namjena u smislu članka 3. stavka 2. Direktive 92/12 nije isključivo proračunska svrha (presude od 24. veljače 2000., Komisija/Francuska,
C‑434/97
,
EU:C:2000:98
, t.
19.
; od 9. ožujka 2000., EKW i Wein & Co,
C‑437/97
,
EU:C:2000:110
, t.
31.
i od 27. veljače 2014., Transportes Jordi Besora,
C‑82/12
,
EU:C:2014:108
, t.
23.
).
Naime, kako bi se za neki porez smatralo da ima posebnu namjenu u smislu navedene odredbe, on sam po sebi mora imati za cilj podržavanje navedene posebne namjene. To je osobito slučaj ako se prihod od tog poreza obvezno mora upotrijebiti za smanjenje troškova zaštite okoliša koji su posebno povezani s potrošnjom električne energije koja se oporezuje navedenim porezom i za poticanje teritorijalne i socijalne kohezije, tako da postoji izravna veza između upotrebe prihoda i namjene predmetnog poreza (vidjeti u tom smislu presude od 27. veljače 2014., Transportes Jordi Besora,
C‑82/12
,
EU:C:2014:108
, t.
30.
i od 5. ožujka 2015., Statoil Fuel & Retail,
C‑553/13
,
EU:C:2015:149
, t.
41.
).
Međutim, takva unaprijed određena namjena koja je samo rezultat unutarnje organizacije proračuna države članice ne može kao takva biti dovoljan uvjet za to, s obzirom na to da svaka država članica, bez obzira na ciljanu svrhu, može odlučiti propisati namjenu prihoda od nekog poreza za financiranje određenih troškova (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2014., Transportes Jordi Besora,
C‑82/12
,
EU:C:2014:108
, t.
29.
).
U tom pogledu iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi, kao prvo, da je cilj doprinosa CSPE bio financiranje ekoloških ciljeva plaćanjem dodatnih troškova koji proizlaze iz obveze opskrbljivača da otkupljuju električnu energiju proizvedenu iz obnovljivih izvora i kogeneracije. Kao drugo, svrha doprinosa CSPE bila je i financiranje ciljeva teritorijalne i socijalne kohezije naknadom dodatnih troškova proizvodnje u područjima koja nisu spojena na mrežu kontinentalne Francuske, gubitka prihoda i dodatnih troškova upravljanja koje snose opskrbljivači električnom energijom zbog, s jedne strane, primjene posebne tarife za električnu energiju koja se kvalificira kao „proizvod za osnovne potrebe” i, s druge strane, sudjelovanja u sustavu koji se primjenjuje na osobe koje se nalaze u teškoj imovinskoj situaciji. Kao treće, cilj doprinosa CSPE bio je financiranje troškova koji proizlaze iz administrativnog djelovanja médiateura national de l’énergie (Nacionalni ombudsman za energiju, Francuska) i Depozitnog fonda, za upravljanje doprinosom CSPE.
Iz elemenata kojima Sud raspolaže također proizlazi da se iznos pristojbe CSPE unaprijed određivao na temelju procjena operatorâ u pogledu troška provedbe ciljeva tog doprinosa. Operatori su svoja predviđanja dostavljali Energetskoj regulatornoj agenciji, koja je na temelju tih predviđanja određivala točan iznos troškova javne usluge koje je trebalo pokriti tim doprinosom te je vladi podnosila svoj prijedlog najkasnije 15. listopada u godini koja prethodi godini oporezivanja. Nakon toga je ministar nadležan za energetiku bio dužan svake godine prije 31. prosinca propisati iznos doprinosa koji se obračunavao po svakom potrošenom kilovatsatu, kako bi se prihodima od tog doprinosa pokrili svi troškovi koje treba nadoknaditi. Usto, sredstva prikupljena na temelju doprinosa CSPE nisu se prenosila u državni proračun, nego su se uplaćivala na poseban račun otvoren u Depozitnom fondu, a jedina im je namjena bila nadoknaditi troškove koji se mogu pripisati zadaćama javne usluge koje su povjerene operatorima električne energije, a navedene su u članku 5. Zakona br. 2000‑108, kako je izmijenjen Zakonom br. 2003‑8.
Zato, što se tiče, kao prvo, troškova koji proizlaze iz administrativnog djelovanja Nacionalnog ombudsmana za energiju i Depozitnog fonda, za upravljanje doprinosom CSPE, valja istaknuti da oni uopće nemaju drugu posebnu svrhu osim proračunske i ne odnose se isključivo na potrošnju električne energije, već na opće funkcioniranje sustava uspostavljenog nacionalnim zakonodavstvom. Međutim, takvi opći troškovi mogu se financirati prihodom od poreza bilo koje vrste.
Kao drugo, što se tiče ciljeva teritorijalne i socijalne kohezije koje se nastojalo ostvariti doprinosom CSPE, što je obuhvaćalo uspostavu geografskog izjednačavanja tarifa i sniženje cijena električne energije za siromašna kućanstva, riječ je o ciljevima koji se uobičajeno financiraju iz državnog proračuna, zbog čega se ne može zaključiti da je taj porez imao posebnu namjenu.
Stoga, iako je predmetnim nacionalnim zakonodavstvom bio predviđen mehanizam unaprijed određene namjene prihoda od doprinosa CSPE, kao što je to navedeno u točki 41. ove presude, među ostalim, za administrativno djelovanje i ciljeve teritorijalne i socijalne kohezije, tim se prihodima uopće ne ostvaruje posebna namjena u smislu članka 3. stavka 2. Direktive 92/12.
Kao treće, što se tiče cilja zaštite okoliša koji se nastojao ostvariti doprinosom CSPE, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 71. svojeg mišljenja, doprinosom CSPE potiče se proizvodnja električne energije iz obnovljivih izvora energije i kogeneracije njezinim sufinanciranjem, što znači da on sam po sebi podržava ostvarivanje navedene posebne namjene. Između cilja zaštite okoliša koji se nastojao ostvariti tim doprinosom i ublažavanja negativnih učinaka potrošnje električne energije na okoliš postojala je, dakle, izravna povezanost.
Slijedom toga, što se tiče njegova cilja zaštite okoliša, doprinos CSPE doista je imao posebnu namjenu.
Što se tiče druge pretpostavke navedene u točki 35. ove presude, valja provjeriti je li doprinos CSPE poštovao pravila oporezivanja primjenjiva na trošarine ili PDV u pogledu određivanja porezne osnovice, izračunavanja poreza, nastanka obveze obračuna i nadzora poreza, u skladu s člankom 3. stavkom 2. Direktive 92/12.
S tim u vezi, valja primijetiti da ta odredba od država članica ne zahtijeva da poštuju sva pravila o trošarinama ili PDV‑u u pogledu određivanja porezne osnovice, izračunavanja, nastanka obveze obračuna i nadzora poreza. Dovoljno je, naime, da su neizravni porezi s posebnom namjenom u tom pogledu usklađeni s općom strukturom jedne ili druge navedene porezne tehnike kako ih uređuju propisi Unije (presuda od 24. veljače 2000., Komisija/Francuska,
C‑434/97
,
EU:C:2000:98
, t.
27.
).
Kao što je to nezavisni odvjetnik naglasio u točki 82. svojeg mišljenja, doprinos CSPE nije imao strukturu sličnu strukturi PDV‑a s obzirom na to da, kao prvo, njegov iznos nije bio proporcionalan cijeni robe koja se oporezuje, nego se izračunavao s obzirom na količinu potrošene električne energije, i da se, kao drugo, naplaćivao u trenutku puštanja električne energije u potrošnju, a ne u svakoj fazi proizvodnog i distribucijskog lanca, kao što je to slučaj s PDV‑om. Zato valja ispitati sličnosti između pravila oporezivanja svojstvenih doprinosu CSPE i onih o trošarinama.
Kao prvo, što se tiče određivanja porezne osnovice i izračunavanja poreza, iz spisa koji je podnesen Sudu proizlazi da se iznos doprinosa CSPE, poput trošarina, računao prema potrošenim kilovatima.
Kao drugo, što se tiče obveze obračuna doprinosa CSPE, jednako kao što je u članku 6. stavku 1. Direktive 92/12 predviđeno za trošarine, ona je nastajala prilikom puštanja električne energije u potrošnju.
Kao treće, što se tiče nadzora poreza, u skladu s dotičnim francuskim zakonodavstvom doprinos CSPE obustavljali su opskrbljivači električnom energijom koji su ga zatim uplaćivali u Depozitni fond, odakle se preraspodjeljivao na različite opskrbljivače. Pritom je posredstvom Energetske regulatorne agencije nadzor nad ubiranjem tog doprinosa bio u nadležnosti tijela javne vlasti, a sporovi u pogledu njegova ubiranja bili su u nadležnosti upravnih sudova, kao što je to predviđeno i u području neizravnih poreza.
Slijedom toga, s obzirom na elemente kojima Sud raspolaže, proizlazi da je doprinos CSPE poštovao pravila oporezivanja primjenjiva na trošarine i da je zato ispunjavao drugu pretpostavku iz članka 3. stavka 2. Direktive 92/12, a što je ipak na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da se članak 3. stavak 2. Direktive 92/12 mora tumačiti na način da se porez poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku može kvalificirati kao „drugi neizravni porez”, s obzirom na svoj cilj zaštite okoliša koji se odnosi na financiranje dodatnih troškova povezanih s obvezom otkupa zelene električne energije, ali ne i u dijelu koji se odnosio na ciljeve teritorijalne i socijalne kohezije, poput geografskog izjednačavanja tarifa i sniženja cijena električne energije za siromašna kućanstva te u dijelu koji se odnosio na isključivo administrativne ciljeve, uključujući financiranje troškova koji proizlaze iz administrativnog djelovanja javnih tijela ili institucija poput Nacionalnog ombudsmana za energiju i Depozitnog fonda, pri čemu nacionalni sud svakako mora provjeriti jesu li se poštovala pravila oporezivanja primjenjiva na trošarine.
Treće pitanje
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita, u slučaju da se samo neke od namjena koje se žele ostvariti mogu smatrati posebnim namjenama u smislu članka 3. stavka 2. Direktive 92/12, treba li pravo Unije tumačiti na način da porezni obveznici ipak mogu zahtijevati potpuni povrat predmetnog doprinosa ili samo njegov djelomičan povrat koji se temelji na dijelu ukupnih troškova koji se financiraju doprinosom CSPE, a kojim se ne ostvaruje posebna namjena.
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je pravo na povrat poreza koji su protivno pravu Unije naplaćeni u državi članici posljedica i dodatak pravima koje odredbe prava Unije, kako ih je protumačio Sud, dodjeljuju poreznim obveznicima. Države članice, dakle, načelno moraju vratiti poreze naplaćene protivno pravu Unije (presuda od 19. srpnja 2012., Littlewoods Retail i dr.,
C‑591/10
,
EU:C:2012:478
, t.
24.
i navedena sudska praksa).
Isto tako, Sud je presudio da se jedina iznimka od prava na povrat poreza naplaćenih protivno pravu Unije odnosi na slučaj u kojem je porezni obveznik nedugovani porez izravno prevalio na kupca (presuda od 15. rujna 2011., Accor,
C‑310/09
,
EU:C:2011:581
, t.
74.
).
Uzimajući u obzir odgovor na drugo pitanje i pod uvjetom da žalitelj u glavnom postupku kao konačni potrošač električne energije neosnovano plaćeni iznos na temelju doprinosa CSPE nije izravno prevalio na svoje kupce, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, on može zahtijevati povrat tih iznosa razmjerno dijelu prihoda od doprinosa CSPE kojim su se financirali ciljevi teritorijalne i socijalne kohezije i isključivo administrativni ciljevi, uključujući financiranje administrativnog djelovanja Nacionalnog ombudsmana za energiju i Depozitnog fonda, za upravljanje doprinosom CSPE.
Osim toga, u skladu s odgovorom na četvrto pitanje, žalitelj u glavnom postupku može zahtijevati povrat tih iznosa samo od 1. siječnja 2009., kada su pravni učinci Direktive 2003/96 postali obvezni u pogledu Francuske Republike.
S obzirom na prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti tako da se pravo Unije mora tumačiti na način da porezni obveznici mogu zahtijevati djelomičan povrat poreza poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, razmjerno dijelu prihoda od tog poreza kojim se ne financiraju posebne namjene, pod uvjetom da ga nisu prevalili na svoje kupce, što svakako mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

1.
Članak 18. stavak 10. drugi podstavak Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije mora se tumačiti na način da je do 1. siječnja 2009. poštovanje najnižih razina oporezivanja propisanih tom direktivom, među pravilima oporezivanja električne energije predviđenima pravom Unije, bila jedina obveza koja se odnosila na Francusku Republiku.

2.
Članak 3. stavak 2. Direktive Vijeća 92/12/EEZ od 25. veljače 1992. o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o držanju i prometu tih proizvoda i njihovu praćenju mora se tumačiti na način da uvođenje usklađene trošarine nije preduvjet za uvođenje drugog neizravnog poreza na električnu energiju i da se – s obzirom na to da porez poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku nije takva trošarina – njegova usklađenost s direktivama 92/12 i 2003/96 mora ocjenjivati prema pretpostavkama koje su člankom 3. stavkom 2. Direktive 92/12 predviđene za postojanje drugih neizravnih poreza s posebnom namjenom.

3.
Članak 3. stavak 2. Direktive 92/12 mora se tumačiti na način da se porez poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku može kvalificirati kao „drugi neizravni porez”, s obzirom na svoj cilj zaštite okoliša koji se odnosi na financiranje dodatnih troškova povezanih s obvezom otkupa zelene električne energije, ali ne i u dijelu koji se odnosio na ciljeve teritorijalne i socijalne kohezije, poput geografskog izjednačavanja tarifa i sniženja cijena električne energije za siromašna kućanstva te u dijelu koji se odnosio na isključivo administrativne ciljeve, uključujući financiranje troškova koji proizlaze iz administrativnog djelovanja javnih tijela ili institucija poput médiateura national de l’énergie (Nacionalni ombudsman za energiju, Francuska) i Caisse des dépôts et consignation (Depozitni i založni fond, Francuska), pri čemu nacionalni sud svakako mora provjeriti jesu li se poštovala pravila oporezivanja primjenjiva na trošarine.

4.
Pravo Unije mora se tumačiti na način da porezni obveznici mogu zahtijevati djelomičan povrat poreza poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, razmjerno dijelu prihoda od tog poreza kojim se ne financiraju posebne namjene, pod uvjetom da ga nisu prevalili na svoje kupce, što svakako mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski