CELEX: 62019CJ0662
Fellebbezés
Gazdasági és monetáris unió
Bankunió
A hitelintézetek és a befektetési vállalkozások helyreállítása és szanálása
Hitelintézetek és bizonyos befektetési vállalkozások egységes szanálási mechanizmusa (ESZM)
Egységes Szanálási Testület (ESZT)
Egységes Szanálási Alap (ESZA)
A 2016. évi előzetes hozzájárulások megállapítása
Megsemmisítés iránti kereset
Keresetindítási határidő
Elkésettség
Megtámadható aktus
Megerősítő aktus

Fellebbezésével az NRW.Bank az Európai Unió Törvényszéke 2019. június 26‑iNRW.Bank kontra ESZT ítéletének (
T‑466/16
, nem tették közzé, a továbbiakban: megtámadott ítélet,
EU:T:2019:445
) hatályon kívül helyezését kéri, amennyiben ezzel az ítéletével a Törvényszék elutasította egyrészt az Egységes Szanálási Testület (ESZT) vezetői ülésének az Egységes Szanálási Alapba (ESZA) történő 2016. évi előzetes hozzájárulásokról szóló, 2016. április 15‑i határozatának (SRB/ES/SRF/2016/06) (a továbbiakban: első vitatott határozat) a megsemmisítése, másrészt az ESZT vezetői ülésének az ESZA‑ba történő 2016. évi előzetes hozzájárulások kiigazításáról szóló, az első vitatott határozatot kiegészítő, 2016. május 20‑i határozatának (SRB/ES/SRF/2016/13) (a továbbiakban: második vitatott határozat és az első vitatott határozattal együtt: vitatott határozatok) a fellebbezőt érintő részben történő megsemmisítése iránti keresetét.
Jogi háttér
A 806/2014/EU rendelet
A hitelintézeteknek és bizonyos befektetési vállalkozásoknak az Egységes Szanálási Mechanizmus keretében történő szanálására vonatkozó egységes szabályok és egységes eljárás kialakításáról, valamint az Egységes Szanálási Alap létrehozásáról és az 1093/2010/EU rendelet módosításáról szóló, 2014. július 15‑i 806/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2014. L 225., 1. o.
; helyesbítés:
HL 2014. L 372., 9. o.
) 54. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A[z ESZT] ügyvezetői testülete ülésén:
a)
előkészíti a Testület által a plenáris testület ülésén jóváhagyandó összes határozatot;
b)
meghoz minden, e rendelet végrehajtásához szükséges határozatot, kivéve, ha ez a rendelet másképp rendelkezik.”
A 806/2014 rendelet 67. cikkének (4) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A 69., 70. és 71. cikkekben említett hozzájárulásokat a nemzeti szanálási hatóságok beszedik a 2. cikkben említett szervezetektől, és átutalják az [ESZA] részére a [részt vevő tagállamok közötti] Megállapodással összhangban.”
Az említett rendeletnek „Az [ESZA] célszintje” című 69. cikke az (1) bekezdésében a következőket mondja ki:
„A 2016. január 1‑jétől, vagy a 99. cikk (6) bekezdése értelmében e bekezdés alkalmazásának kezdő időpontjától induló, nyolc évig tartó kezdeti időszak elteltét követően az [ESZA] rendelkezésére álló pénzügyi eszközöknek el kell érniük az összes részt vevő tagállam területén engedélyezett összes hitelintézet biztosított betétei összegének legalább 1%‑át.”
A 806/2014 rendeletnek az „Előzetes hozzájárulások” című 70. cikke az (1) és (2) bekezdésében a következőket írja elő:
„(1)   Az egyes intézmények hozzájárulását legalább évente be kell szedni és az intézmény biztosított betétekkel csökkentett (szavatolótőke nélküli) kötelezettségei összegének és az összes részt vevő tagállam területén engedélyezett valamennyi intézmény aggregált, biztosított betétekkel csökkentett (szavatolótőke nélküli) kötelezettsége összegének az aránya alapján kell megállapítani.
(2)   A[z ESZT] minden évben, az [Európai Központi Bankkal (EKB‑val)] vagy a nemzeti illetékes hatósággal folytatott konzultációt követően és a nemzeti szanálási hatóságokkal szoros együttműködésben kiszámolja az egyéni hozzájárulások összegét annak biztosítása érdekében, hogy az összes részt vevő tagállam területén engedélyezett valamennyi intézmény által befizetendő hozzájárulás ne haladja meg a célszint 12,5%‑át.
Az egyes intézmények hozzájárulásának kiszámítása minden évben a következők alapján történik:
a)
átalányjellegű hozzájárulás, melyet az adott intézmény biztosított betétekkel csökkentett (szavatolótőke nélküli) kötelezettségei összegének és a részt vevő tagállamok területén engedélyezett valamennyi intézmény összesített, biztosított betétekkel csökkentett (szavatolótőke nélküli) kötelezettsége összegének az aránya alapján kell megállapítani; továbbá
b)
a kockázatokkal kiigazított hozzájárulás, melynek megállapítása [a hitelintézetek és befektetési vállalkozások helyreállítását és szanálását célzó keretrendszer létrehozásáról és a 82/891/EGK tanácsi irányelv, a 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK, 2011/35/EU, 2012/30/EU és 2013/36/EU irányelv, valamint az 1093/2010/EU és a 648/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2014. május 15‑i] 2014/59/EU [európai parlamenti és tanácsi] irányelv [(
HL 2014. L 173., 190. o.
; helyesbítések:
HL 2019. L 165., 129. o.
;
HL 2021. L 104., 56. o.
)] 103. cikkének (7) bekezdésében meghatározott kritériumok alapján történik az arányosság elvének figyelembevételével, anélkül, hogy a tagállamok bankszektorában működő struktúrák között piaci torzulások jönnének létre.
Az átalányjellegű hozzájárulás és a kockázatokkal kiigazított hozzájárulások közötti viszonyt a hozzájárulások különböző típusú bankok közötti kiegyensúlyozott elosztásának figyelembevételével kell meghatározni.
Az összes részt vevő tagállam területén engedélyezett valamennyi intézmény által befizetendő egyéni hozzájárulásoknak az a) és b) pontban foglaltak szerint kiszámított aggregált összege azonban egy évben sem haladhatja meg a célszint 12,5%‑át.”
Az (EU) 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet
A [2014/59] irányelvnek a szanálásfinanszírozási rendszerhez való előzetes hozzájárulás tekintetében történő kiegészítéséről szóló, 2014. október 21‑i (EU) 2015/63 felhatalmazáson alapuló bizottsági rendelet (
HL 2015. L 11., 44. o.
; helyesbítés:
HL 2017. L 156., 38. o.
) 5. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A [2014/59] irányelv 103. cikkének (2) bekezdésében említett hozzájárulásokat a következő kötelezettségek kivételével kell kiszámítani:
[…]
b)
a [2014/59] irányelv 2. cikke (1) bekezdésének 8. pontjában említett intézményvédelmi rendszerben [SPI] tag és [a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó prudenciális követelményekről és a 648/2012/EU rendelet módosításáról szóló, 2013. június 26‑i 575/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2013. L 176., 1. o.
; helyesbítések:
HL 2013. L 208., 68. o.
;
HL 2013. L 321., 6. o.
;
HL 2017. L 20., 2. o.
)] 113. cikkének (7) bekezdésének alkalmazására az illetékes hatóság által engedélyezett intézmény által az ugyanazon intézményvédelmi rendszerben tag másik intézménnyel kötött megállapodás révén vállalt kötelezettségek;
[…]
f)
kedvezményes kölcsönöket nyújtó intézmények esetében a közvetítő intézménynek a kezdeményezővel, másik fejlesztési bankkal vagy másik közvetítővel szembeni kötelezettségei és az eredeti fejlesztési banknak a finanszírozó felekkel szembeni kötelezettségei, amennyiben e kötelezettségek összege megfelel az intézmény kedvezményes kölcsöneinek.”
A 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendeletnek „Az intézmények éves hozzájárulásainak kiszámításához alkalmazandó eljárás” című I. melléklete e hozzájárulások kiszámításának képletét, eljárásait és lépéseit tartalmazza. E számításnak „Az éves hozzájárulások kiszámítása” című 6. lépése így szól:
„1. A szanálási hatóság a 9. cikkben meghatározott tartomány tekintetében a következő képlet alkalmazásával újraszámítja az 5. lépés eredményeként kapott
FCIn
végső összesített mutatót:
ahol a minimum‑ és maximumfüggvény független változói a szanálásfinanszírozási rendszerhez hozzájáruló azon intézmények értékei, melyekre vonatkozóan a végső összesített mutató kiszámításra kerül
2. A szanálási hatóság a következőképpen számítja ki az »n.« intézmény éves hozzájárulását, a 10. cikk hatálya alá tartozó intézmények kivételével és azon intézmények hozzájárulásai átalányösszeg‑részének kivételével, mely intézményekre a tagállamok a 20. cikk (5) bekezdését alkalmazzák:
ahol:
p
,
q
az intézmények indexe;
Target
a szanálási hatóság által a 4. cikk (2) bekezdése szerint meghatározott éves célszint, levonva a 10. cikknek megfelelően kiszámított hozzájárulások összegét, valamint a 20. cikk (5) bekezdése szerint fizethető átalányösszegeket;
B
n
az intézmény szavatoló tőke és biztosított betétek nélkül számított kötelezettségeinek összege, az 5. cikknek megfelelően kiigazítva és a 20. cikk (5) bekezdése alkalmazásának sérelme nélkül.”
Az (EU) 2015/81 végrehajtási rendelet
A 806/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet egységes alkalmazási feltételeinek az Egységes Szanálási Alaphoz való előzetes hozzájárulás tekintetében történő meghatározásáról szóló, 2014. december 19‑i (EU) 2015/81 tanácsi végrehajtási rendelet (
HL 2015. L 15., 1. o.
) 5. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az [ESZT] tájékoztatja az érintett nemzeti szanálási hatóságokat a területükön engedélyezett intézmények éves hozzájárulásának kiszámításáról szóló határozatairól.
(2)   Az (1) bekezdésben említett tájékoztatás kézhezvételét követően minden nemzeti szanálási hatóság értesíti a tagállamában engedélyezett valamennyi intézményt a[z ESZT] határozatáról, amely az adott intézmény által fizetendő éves hozzájárulás kiszámítását tartalmazza.”
A jogvita előzményei
A jogvita előzményei, amelyeket a megtámadott ítélet 1–9. pontja ismertet, a jelen eljárás szempontjából a következőképpen foglalhatók össze.
Az NRW.Bank a Land Nordrhein‑Westfalen (Észak‑Rajna‑Vesztfália tartomány, Németország) fejlesztési bankja. Lényegében háromféle tevékenységet, nevezetesen fejlesztési, kiegészítő fejlesztési és egyéb tevékenységeket végez.
2015‑ben, a 806/2014 rendelet hatálybalépése előtt és a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelettel kiegészített 2014/59 irányelv alapján a német szabályozó hatóság, a Bundesanstalt für Finanzmarktstabilisierung (a pénzügyi piacok stabilizálásáért felelős szövetségi hivatal, Németország; a továbbiakban: FMSA) ezen irányelv 103. cikke alapján meghatározta a fellebbező 2015. évi előzetes hozzájárulását, és úgy vélte, hogy e hozzájárulás kiszámításából ki kell zárni mind a fellebbező fejlesztési tevékenységét, mind annak kiegészítő fejlesztési tevékenységeit.
2016‑ban az ESZT által készített és az FMSA által a fellebbezőnek továbbított, „Előzetes hozzájárulás az [ESZA] részére – Bevallási formanyomtatvány a 2016. évi hozzájárulási időszakra” című formanyomtatványon a fellebbező először is kijelentette, hogy a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdése értelmében a 2016. évi előzetes hozzájárulásának kiszámításából ki kell zárni a fejlesztési tevékenységeivel és kiegészítő fejlesztési tevékenységeivel kapcsolatos valamennyi kötelezettségvállalásának összegét. Mindazonáltal, miután tájékoztatták arról, hogy az ESZT szerint a fejlesztési kiegészítő tevékenységeket nem lehet kizárni e számításból, benyújtott egy helyesbített bevallási formanyomtatványt, amely szerint kizárólag a fejlesztési tevékenységeivel kapcsolatos kötelezettségvállalások teljes értékét lehet kizárni.
Az első vitatott határozatban az ESZT az ügyvezetői testülete 2016. április 15‑i ülésén a 806/2014 rendelet 54. cikke (1) bekezdésének b) pontja és 70. cikkének (2) bekezdése alapján meghatározta az e rendelet 2. cikkében említett egyes szervezetek – köztük a fellebbező – 2016. évi előzetes hozzájárulásának összegét.
A fellebbező által 2016. április 25‑én kézhez vett, 2016. április 22‑i beszedési értesítésben az FMSA arról tájékoztatta a fellebbezőt, hogy az ESZT meghatározta az ESZA‑hoz való 2016. évi előzetes hozzájárulását, és közölte vele a fizetendő összeget.
A második vitatott határozattal az ESZT az ügyvezetői testülete 2016. május 20‑i ülésén kiigazította az ESZA‑hoz való 2016. évi előzetes hozzájárulásokat, és megemelte a fellebbező hozzájárulását.
A fellebbező által 2016. június 13‑án kézhez vett, 2016. június 10‑i beszedési értesítésben az FMSA tájékoztatta a fellebbezőt, hogy meg kell fizetnie a jelen ítélet előző pontjában említett, a második vitatott határozatból eredő növelés összegét.
A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
A Törvényszék Hivatalához 2016. augusztus 23‑án benyújtott keresetlevelével a felperes keresetet indított az ESZA‑hoz való 2016. évi előzetes hozzájárulása összegének annyiban történő vitatása iránt, amennyiben a kiegészítő fejlesztési tevékenységeket nem részesítették előnyben, következésképpen a hozzájárulását túlzott mértékben állapították meg. E kereset alátámasztása érdekében lényegében a 2014/59 irányelv 103. cikke (2) és (7) bekezdésének, a 806/2014 rendelet 70. cikke (2) bekezdésének és e jogszabályok végrehajtási rendeleteinek a megsértésére, valamint ez utóbbiak jogellenességére hivatkozott.
A Törvényszék nyolcadik tanácsának elnöke a 2017. január 10‑i és 11‑i határozataival helyt adott az Európai Bizottság és az Európai Unió Tanácsa ESZT támogatása végett benyújtott beavatkozási kérelmének.
A megtámadott ítéletben a Törvényszék – anélkül, hogy a felperes által hivatkozott jogalapokról határozott volna – a keresetet mint elfogadhatatlant elutasította, és a felperest a költségek viselésére kötelezte.
A felek kérelmei
A fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és semmisítse meg az ESZT‑nek az ESZA‑hoz való 2016. évi éves hozzájárulását meghatározó határozatát;
–
másodlagosan helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és az ügyet utalja vissza a Törvényszék elé, és
–
az ESZT‑t kötelezze a költségek viselésére.
Az ESZT azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést mint részben elfogadhatatlant, és mindenesetre mint megalapozatlant;
–
a fellebbezőt kötelezze a fellebbezéssel és a Törvényszék előtti eljárással kapcsolatos költségek viselésére, és
–
abban az esetben, ha a Bíróság a fellebbezést megalapozottnak minősítené, az ügyet a végleges ítélet meghozatala céljából utalja vissza a Törvényszék elé, és a költségekről jelenleg ne határozzon.
A Tanács azt kéri, hogy a Bíróság, amennyiben hatályon kívül helyezné a megtámadott ítéletet, állapítsa meg, hogy egyetlen bizonyíték alapján sem lehet kétségbe vonni a 2015/81 végrehajtási rendelet jogszerűségét vagy érvényességét.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést, és
–
a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
A fellebbezésről
Fellebbezésének alátámasztása érdekében a fellebbező két jogalapra hivatkozik, amelyek közül az elsőt az EUMSZ 263. cikk hatodik bekezdésének, valamint a Törvényszék eljárási szabályzata 60. cikkének a megsértésére, a másodikat pedig a meghallgatáshoz való jognak a megsértésére alapítja.
A felek érvei
Első jogalapjával a fellebbező azzal érvel, hogy a Törvényszék megsértette az EUMSZ 263. cikk hatodik bekezdését és az eljárási szabályzatának 60. cikkét, amikor úgy ítélte meg, hogy a fellebbező nem tartotta tiszteletben a megsemmisítés iránti kereset benyújtására nyitva álló határidőt. E jogalap négy részből áll, amelyek közül az elsőt elsődlegesen, a másodikat, harmadikat és negyediket pedig másodlagosan terjesztették elő.
Az első jogalap első és második részében, amelyeket együttesen célszerű vizsgálni, a fellebbező lényegében azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, mivel a keresetindítási határidőt a második vitatott határozatra vonatkozó értékeléstől függetlenül tiszteletben tartották.
E tekintetben a fellebbező egyrészt arra hivatkozik, hogy a második vitatott határozat új érdemi határozatnak, nem pedig pusztán az első vitatott határozat megerősítő aktusának minősül. A vitatott határozatok a fellebbező számára olyan éves hozzájárulásokat határoznak meg, amelyek nem azonosak, így jogi helyzetét módosította a második vitatott határozat. Ezenkívül ez utóbbi határozat új elemeken, nevezetesen egy alapvető részmutató módosított értékelésén alapul, és nem egy egyszerű számítási hiba kijavításának minősül.
Másrészt a fellebbező azt állítja, hogy még ha feltételezzük is, hogy a második vitatott határozat nem lépett teljes egészében az első vitatott határozat helyébe, hanem azt módosította, a második vitatott határozattal szemben indított keresete nem volt elkésett. Ennek keretében többek között azt rója fel a Törvényszéknek, hogy nem elemezte a rendeletek módosítására vonatkozó, 2007. október 18‑iBizottság kontra Parlament és Tanács ítélet (
C‑299/05
,
EU:C:2007:608
) hatását, és nem jelölte meg azokat az okokat sem, amelyek miatt az ezen ítéletből eredő elvek a jelen ügyben nem alkalmazandók, miközben abból az következik, hogy még a végleges jogi aktus módosítása is új keresetindítási határidőt indít mind a módosított rendelkezés, mind pedig ezen aktus rendelkezéseinek az összessége tekintetében.
Az ESZT arra hivatkozik, hogy a felperes lényegében a tények Törvényszék általi vizsgálatát vitatja, és hogy érvelése elfogadhatatlan. Hozzáteszi, hogy a második vitatott határozat nem alapul semmilyen új tényen a jogvita tárgyát, azaz a kiegészítő fejlesztési tevékenységekhez kapcsolódó kötelezettségeknek az ESZA‑hoz való 2016. évi előzetes hozzájárulások kiszámításából való kizárását illetően. Az e határozatban megállapított hozzájárulások kiszámítása az intézményvédelmi rendszerben való tagságra vonatkozó SPI‑mutatóval kapcsolatos, a számítási képletben való véletlenszerű elírást helyesbít, anélkül hogy új tények értékelésével vagy új jogi értékeléssel járna, így az említett határozat a jogvita tárgyát illetően megerősítő aktusnak minősül. Következésképpen az a körülmény, hogy a vitatott határozatok különböző hozzájárulási összegeket állapítanak meg a fellebbező számára, nem változtat azon a megállapításon, amely szerint a jogvita tárgyát illetően a második vitatott határozat megerősíti az első vitatott határozatot.
Ami a 2007. október 18‑iBizottság kontra Parlament és Tanács ítéletből (
C‑299/05
,
EU:C:2007:608
) eredő ítélkezési gyakorlatra vonatkozó érvelést illeti, az ESZT úgy véli, hogy az elfogadhatatlan, mivel az nélkülözi a megtámadott ítélet ellen irányuló konkrét érveket. Ezenkívül ezen ítélkezési gyakorlat általános hatályú jogalkotási aktusra vonatkozik, így nem releváns egyedi határozat esetében. Végül a fellebbező nem állította, és nem is bizonyította, hogy az első vitatott határozat nem módosított részei a második vitatott határozattal módosított részekkel együtt egy egységet alkotnak.
Mivel a Tanács és a Bizottság – ugyanúgy mint a Törvényszék előtt – a releváns szabályozás, és különösen a 2015/81 végrehajtási rendelet érvénytelenségére, értelmezésére és alkalmazására korlátozta az észrevételeit, csupán azzal érvelnek, hogy e rendelet és az ESZT határozatai nem jogellenesek, anélkül hogy állást foglalnának az első jogalapról.
A Bíróság álláspontja
Az első vitatott határozatot illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Törvényszék – miután megállapította, hogy a vitatott határozatokat nem tették közzé, és nem is közölték a fellebbezővel, aki azoknak nem volt címzettje – rámutatott, hogy ilyen esetben a keresetindítási határidő csak abban az időpontban kezdődik, amikortól az érdekelt a szóban forgó jogi aktus tartalmát és indokait pontosan ismeri, feltéve hogy annak teljes szövegét észszerű határidőn belül kéri. Ennek keretében a Törvényszék megállapította, hogy a fellebbezőnek az első beszedési értesítés 2016. április 25‑i kézhezvételével tudomása volt e határozatról, és hogy 2016. augusztus 22‑én, vagyis majdnem négy hónappal azon időpontot követően nyújtott be az iratokba való betekintés iránti kérelmet az FMSA‑hoz, hogy átvette ezen első beszedési értesítést. A Törvényszék hozzátette, hogy az a mód, ahogyan az FMSA végrehajtotta a vitatott határozatokat, nem enged arra következtetni, hogy a második vitatott határozat az első vitatott határozat helyébe lépett volna. A Törvényszék ebből azt a következtetést vonta le, hogy a 2016. augusztus 23‑án indított kereset elkésett az első vitatott határozatot illetően.
Ami a második vitatott határozatot illeti, a Törvényszék hangsúlyozta, hogy a fellebbező lényegében azt rótta fel az ESZT‑nek, hogy megsértette az alkalmazandó szabályozás bizonyos rendelkezéseit, mivel nem zárta ki az ESZA‑hoz való 2016. évi előzetes hozzájárulásának kiszámításából a kiegészítő fejlesztési tevékenységeivel kapcsolatos kötelezettségeket. E tekintetben a Törvényszék megjegyezte, hogy a második vitatott határozat semmilyen új elemet nem tartalmazott, hogy az ESZT egyáltalán nem vizsgálta felül az arra a kérdésre vonatkozó, az első vitatott határozat elfogadása keretében már elvégzett értékelést, hogy ki kell‑e zárni a fellebbező hozzájárulásának kiszámításából a kiegészítő fejlesztési tevékenységeivel kapcsolatos kötelezettségeket, és hogy a fellebbező nem nyújtott be az ESZT‑hez vagy az FMSA‑hoz az említett kérdés felülvizsgálatára irányuló, állítólagosan új és lényeges tényeken alapuló kérelmet. A Törvényszék ebből azt a következtetést vonta le, hogy a második vitatott határozat elleni kereset elfogadhatatlan, mivel e határozat a jogvita tárgyára tekintettel pusztán megerősíti az első vitatott határozatot, és a fellebbező semmilyen jogalapot vagy érvet nem hozott fel a második vitatott határozattal szemben.
Először is el kell utasítani az ESZT‑nek a felperes érvelésének elfogadhatóságával kapcsolatos kifogásait.
Így először is emlékeztetni kell arra, hogy annak a kérdésnek a vizsgálata, hogy a vitatott határozat pusztán megerősítő jelleggel rendelkezik‑e valamely korábbi határozat tekintetében, a tények jogi minősítésének minősül, amelynek felülvizsgálatára a Bíróság a fellebbezés keretében hatáskörrel rendelkezik. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint ugyanis, amint a Törvényszék megállapította vagy értékelte a tényállást, az EUMSZ 256. cikk értelmében a Bíróság hatáskörrel rendelkezik a tények jogi minősítésének és az abból a Törvényszék által levont jogi következtetéseknek a felülvizsgálatára (2018. június 28‑iAndres [a fizetésképtelenné vált Heitkamp BauHolding] kontra Bizottság ítélet,
C‑203/16 P
,
EU:C:2018:505
,
77.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Másodszor, a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az EUMSZ 256. cikkből, az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének első bekezdéséből, valamint a Bíróság eljárási szabályzata 168. cikke (1) bekezdésének d) pontjából és 169. cikkéből kétségkívül az következik, hogy a fellebbezésben pontosan meg kell jelölni a Törvényszék ítéletének vagy végzésének kifogásolt részeit, valamint az e kérelmet konkrétan alátámasztó jogi érveket, különben a fellebbezés vagy az érintett jogalap elfogadhatatlan (lásd különösen: 2000. július 4‑iBergaderm és Goupil kontra Bizottság ítélet,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
,
34.
pont; 2019. január 31‑iIordăchescu kontra Parlament és társai végzés,
C‑426/18 P
, nem tették közzé,
EU:C:2019:89
,
28.
pont). Nem tesz eleget ennek a követelménynek az a fellebbezés, amely egyetlen olyan érvet sem tartalmaz, amely a kérdéses ítéletben vagy végzésben kifejezetten azonosítaná a téves jogalkalmazást (2021. május 20‑iDickmanns kontra EUIPO ítélet,
C‑63/20 P
, nem tették közzé,
EU:C:2021:406
,
49.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Meg kell azonban állapítani, hogy a jelen ügyben a fellebbező érvelése nem általános, és nem is pontatlan. Ellenkezőleg, a fellebbezésből egyértelműen kitűnik, hogy a fellebbező egyrészt azt rója fel a Törvényszéknek, hogy tévesen alkalmazta a jogot a második vitatott határozatnak az első vitatott határozat puszta megerősítésének való minősítése, és ennélfogva a keresetet elkésett jellegének az értékelése során, másrészt pedig azt, hogy nem vette figyelembe a 2007. október 18‑iBizottság kontra Parlament és Tanács ítéletre (
C‑299/05
,
EU:C:2007:608
) vonatkozó érveit.
Másodszor, a második vitatott határozat minősítését illetően emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 263. cikkben előírt megsemmisítés iránti kereset az intézmények által hozott valamennyi olyan rendelkezés tekintetében – függetlenül annak formájától – nyitva áll, amely kötelező joghatások kiváltására irányul (2019. március 26‑iBizottság kontra Olaszország ítélet,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
,
44.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A szintén állandó ítélkezési gyakorlat szerint a megerősítő és a pusztán végrehajtásra irányuló aktusok – amennyiben nem váltanak ki ilyen joghatásokat – nem tartoznak az e cikkben előírt bírósági felülvizsgálat hatálya alá (2019. március 26‑iBizottság kontra Olaszország ítélet,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
,
45.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Annak meghatározása érdekében, hogy valamely aktus olyan kötelező joghatásokat vált‑e ki, amelyek a felperes érdekeit érinthetik, jelentősen módosítva annak jogi helyzetét, többek között ezen aktus lényegét kell figyelembe venni (2010. január 26‑iInternationaler Hilfsfonds kontra Bizottság ítélet,
C‑362/08 P
,
EU:C:2010:40
,
51.
és
52.
pont; 2021. május 6‑iABLV Bank és társai kontra EKB ítélet,
C‑551/19 P és C‑552/19 P
,
EU:C:2021:369
,
40.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint valamely jogi aktus a korábbi jogi aktus puszta megerősítésének minősül, ha semmilyen új elemet nem tartalmaz a korábbi jogi aktushoz képest (2014. április 3‑iBizottság kontra Hollandia és ING Groep ítélet,
C‑224/12 P
,
EU:C:2014:213
,
69.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2018. november 15‑iÉsztország kontra Bizottság ítélet,
C‑334/17 P
, nem tették közzé,
EU:C:2018:914
,
46.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben a vitatott határozatok a 806/2014 rendelet 2. cikkében említett egyes szervezetek előzetes hozzájárulásának összegét határozzák meg. A Bíróság elé terjesztett iratokból kitűnik, hogy a 2016. évre vonatkozóan az ESZA‑hoz való hozzájárulások ezen szervezetek mindegyike esetében való kiszámítását követően az ESZT elvégezte e hozzájárulások újbóli kiszámítását, mivel a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének b) pontjában említett intézményi védelmi rendszerbe való tartozásra vonatkozó SPI‑mutatót helytelenül számították ki. E számítási hiba kijavítása a 2016. évi előzetes hozzájárulás újraszámítását eredményezte valamennyi intézmény tekintetében, még akkor is, ha nem tagja az SPI‑nek, és az ESZA‑hoz való 2016. évi előzetes hozzájárulásnak a második vitatott határozatban megállapított összege az ezen új számítás által előidézett változásokat tükrözi.
Következésképpen, amint a főtanácsnok az indítványának 87. pontjában megjegyezte, a második vitatott határozat új elemet tartalmaz az első vitatott határozathoz képest, mivel a második vitatott határozatban alkalmazott SPI‑mutató értéke eltér az első vitatott határozatban alkalmazott SPI‑mutató értékétől.
Ezenkívül, noha a vitatott határozatok tárgya azonos, mivel az ESZA‑hoz való 2016. évi előzetes hozzájárulásokat állapítják meg, e határozatok lényege eltérő, mivel az általuk megállapított hozzájárulások összege eltérő.
Következésképpen a második vitatott határozat azáltal, hogy arra kötelezi a fellebbezőt, hogy az ESZA‑hoz az első vitatott határozatban megállapított összegtől eltérő összegű előzetes hozzájárulást fizessen, módosítja a fellebbező jogi helyzetét, így e határozat megsemmisítése nem tévesztendő össze az első vitatott határozat megsemmisítésével (lásd ebben az értelemben: 1977. október 25‑iMetro SB‑Großmärkte kontra Bizottság ítélet,
26/76
,
EU:C:1977:167
,
4.
pont).
Az ESZT ugyanakkor azt állítja, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a második vitatott határozat a jogvita tárgyát illetően megerősítette az első vitatott határozatot, mivel a fellebbező azzal érvel, hogy az ESZT hibát követett el, amikor nem zárta ki a kiegészítő fejlesztési tevékenységekhez kapcsolódó kötelezettségeket az ESZA‑hoz való 2016. évi előzetes hozzájárulásainak kiszámításából, miközben e hozzájárulások számítása során nem módosult a kiegészítő tevékenységekhez kapcsolódó kötelezettségek figyelembevétele.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy ha egy jogi aktus valamely rendelkezése módosul, újra lehetőség nyílik kereset indítására nemcsak ezen egyetlen rendelkezéssel szemben, hanem az összes, akár nem módosított olyan rendelkezéssel szemben is, amely egységes egészet alkot azzal (lásd ebben az értelemben: 2007. október 18‑iBizottság kontra Parlament és Tanács ítélet,
C‑299/05
,
EU:C:2007:608
,
29.
és
30.
pont).
Márpedig az ESZT állításával ellentétben azon számítás nem módosított elemei, amelyek az első vitatott határozatban az ESZA‑hoz való 2016. évi előzetes hozzájárulások megállapításához vezettek, a második vitatott határozat elfogadása szempontjából e számítás módosított elemével, vagyis az SPI‑mutatóval egy egységet képeznek.
Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy az ESZA‑hoz való előzetes hozzájárulások összege két tényezőtől függ. Egyrészt az egyéni hozzájárulások teljes összege a 806/2014 rendelet 69. cikkének (1) bekezdésében meghatározott célszinttől függ. Másrészt e rendelet 70. cikke (1) és (2) bekezdésének megfelelően e hozzájárulások kiszámítása minden egyes intézmény esetében a kötelezettségeik alapján megállapított méretétől és tevékenységeinek kockázatától függ (lásd analógia útján: 2019. december 3‑iIccrea Banca ítélet,
C‑414/18
,
EU:C:2019:1036
,
–
79.
pont). Ennek keretében a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 6–12. cikke meghatározza az intézmények kötelezettségei és kockázati profiljuk értékelésének részletes szabályait.
Az e rendelet I. mellékletében szereplő egyéni hozzájárulások számítási módjaiból, és különösen e számítás 6. lépéséből kitűnik, hogy miután a szabályozás által előírt különböző mutatókra tekintettel meghatározta valamely intézmény kötelezettségeit és kockázati tényezőjét, az ESZT az éves célszintnek megfelelő összeget elosztja a különböző intézmények között.
Következésképpen, igaz ugyan, hogy bizonyos olyan mutatók, mint az SPI‑mutató, csak bizonyos intézményekre vonatkoznak, mivel más intézményeket kizárva befolyásolják ezen intézmények kötelezettségeinek vagy kockázati tényezőjének a meghatározását, ugyanakkor mivel a célszintet valamennyi intézmény között elosztják, az ilyen mutató módosítása megváltoztatja az e mutatóval érintett intézmények hozzájárulásainak összegét, és szükségszerűen valamennyi intézmény hozzájárulását érinti.
Ebből következik, hogy a jelen ítélet 47. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően az ESZA‑hoz való előzetes hozzájárulás kiszámítása egyik olyan elemének a módosítása, mint az SPI‑mutató, új keresetindítási határidőt keletkeztet, amely nemcsak e hozzájárulás számítási elemének, hanem e számítás minden egyéb elemének a vitatását is lehetővé teszi.
E következtetést nem kérdőjelezi meg az SPI‑mutató figyelembevételével kapcsolatos hiba nem szándékos jellege. A valamely korábbi jogi aktust módosító aktus elfogadásából eredő hiba szándékos vagy nem szándékos jellege ugyanis közömbös annak meghatározása szempontjából, hogy a jelen ítélet 39., 40. és 41. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően e módosító aktus új elemet tartalmaz‑e ezen korábbi aktushoz képest, és joghatásokat vált‑e ki.
E megfontolások összességéből következik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor kimondta, hogy a második vitatott határozat a jogvita tárgyára tekintettel pusztán megerősíti az első vitatott határozatot, és ezért a kereset elfogadhatatlan.
Következésképpen az első jogalap első és második részének helyt kell adni, és ennek alapján a megtámadott ítéletet teljes egészében hatályon kívül kell helyezni anélkül, hogy e jogalap többi részéről vagy a második jogalapról határozni kellene.
A megtámadott ítélet hatályon kívül helyezésének következményeiről
Az Európai Unió Bírósága alapokmánya 61. cikkének első bekezdése értelmében a Törvényszék határozatának hatályon kívül helyezése esetén a Bíróság az ügyet határozathozatalra visszautalhatja a Törvényszékhez, vagy ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti.
A jelen ügyben, mivel a Törvényszék a fellebbező keresetét mint elfogadhatatlant elutasította, következésképpen nem vizsgálta meg a fellebbező által a keresetének alátámasztása érdekében felhozott jogalapokat, a per állása nem teszi lehetővé az ügy eldöntését. Ennélfogva az ügyet vissza kell utalni a Törvényszék elé.
A költségekről
Mivel az ügyet a Bíróság visszautalta a Törvényszék elé, a jelen fellebbezési eljárás költségeiről jelenleg nem kell határozni.

A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

1)
A Bíróság az Európai Unió Törvényszékének 2019. június 26‑iNRW.Bank kontra ESZT ítéletét (
T‑466/16
, nem tették közzé,
EU:T:2019:445
) hatályon kívül helyezi.

2)
A Bíróság az ügyet visszautalja az Európai Unió Törvényszéke elé.

3)
A Bíróság a költségekről jelenleg nem határoz.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.