CELEX: 62014CJ0492
Eelotsusetaotlus
Piirkondlikud õigusaktid, mis kehtestavad asjaomases piirkonna jaotusvõrkudes taastuvenergia allikatest toodetud elektri tasuta jaotamise
Eristamine rohelise elektri päritolu järgi
EÜ artiklid 28 ja 30
Kaupade vaba liikumine
Direktiiv 2001/77/EÜ
Artiklid 3 ja 4
Rohelise elektri siseriiklikud toetusmehhanismid
Direktiiv 2003/54/EÜ
Artiklid 3 ja 20
Direktiiv 96/92/EÜ
Artiklid 3 ja 16
Elektrienergia siseturg
Juurdepääs jaotusvõrgule mittediskrimineerivatel tariifitingimustel
Avaliku teenuse kohustused
Proportsionaalsuse puudumine

Eelotsusetaotlus käsitleb EÜ artiklite 12, 28, ja 30 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2003. aasta direktiivi 2003/54/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 96/92/EÜ (
ELT 2003, L 176, lk 37
ja parandus
ELT 2004, L 16, lk 74
; ELT eriväljaanne 12/02, lk 211), artikli 3 lõigete 1 ja 4 tõlgendamist.
Taotlused on esitatud kohtuvaidlustes, mille pooled on Essent Belgium NV ja Vlaams Gewest (Flandria piirkond) jt ning mis puudutavad nimetatud piirkonna lepinguvälist vastutust selliste järjestikuste piirkondlike õigusaktide vastuvõtmise tõttu, mis annavad õiguse saada kasu taastuvatest energiaallikatest toodetud elektri (edaspidi „roheline elekter“) tasuta jaotamisest esiteks ainult juhul, kui see on roheline elekter, mis on vahetult suunatud jaotusvõrkudesse nendega ühendatud tootmisüksuste poolt, mis asuvad kõigepealt kõnealuses piirkonnas, ja seejärel tootmisüksuste poolt jaotusvõrkudesse kogu liikmesriigis, mille osa see piirkond on.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2001/77/EÜ
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. septembri 2001. aasta direktiiv 2001/77/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergiakasutamise edendamise kohta elektrienergia siseturul (
EÜT 2001, L 283, lk 33
; ELT eriväljaanne 12/02, lk 121) on tunnistatud kehtetuks alates 1. jaanuarist 2012 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiiviga 2009/28/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta ning direktiivide 2001/77 ja 2003/30/EÜ muutmise ja hilisema kehtetuks tunnistamise kohta (
ELT 2009, L 140, lk 16
). Samas tuleb põhikohtuasjades vaidluse all olevate asjaolude kuupäeva arvestades lähtuda käesoleval juhul direktiivi 2001/77 sätetest.
Direktiivi 2001/77 põhjendused 1–3 ja 14 olid sõnastatud järgmiselt:
„(1)
Ühenduses ei kasutata praegu piisavalt taastuvate energiaallikate potentsiaali. Ühendus tõdeb, et taastuvaid energiaallikaid on vaja arendada eelismeetmena, sest nende kasutamine aitab kaasa keskkonnakaitsele ja säästvale arengule. Peale selle võimaldab see luua kohapeal töökohti, mõjutab soodsalt sotsiaalset ühtekuuluvust, aitab kaasa varustuskindlusele ning võimaldab kiiremini saavutada Kyoto protokollis ette nähtud eesmärke. Seetõttu tuleb tagada kõnealuse potentsiaali parem kasutamine elektrienergia siseturul.
(2)
Taastuvaid energiaallikaid käsitleva valge raamatu kohaselt on taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia kasutamise edendamine ühenduse esmatähtis ülesanne energiavarude tagamise ja mitmekesistamise, keskkonnakaitse ning sotsiaalse ja majandusliku ühtekuuluvuse tõttu. […]
(3)
Taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia ulatuslikum kasutamine moodustab tähtsa osa Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni kliimamuutuste raamkonventsiooni Kyoto protokolli täitmiseks ette nähtud meetmepaketis ning hilisemate kohustuste täitmiseks vajalikes meetmepakettides.
[…]
(14)
Liikmesriigid käivitavad eri mehhanisme taastuvate energiaallikate toetamiseks siseriiklikul tasandil, sealhulgas rohelised sertifikaadid, investeeringutoetus, maksuvabastused või maksuvähendused, enammakstud maksusumma tagasimaksmine ja otsesed hinnatoetussüsteemid. Üks tähtsaid vahendeid käesolevas direktiivis ette nähtud eesmärkide saavutamisel on kindlustada kõnealuste mehhanismide nõuetekohane toimimine ühenduse raamprogrammi käivitamiseni, et säiliks investori usaldus.“
Direktiivi 2001/77 artikkel 1 sätestas:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on soodustada taastuvate energiaallikate osa suurendamist elektrienergia tootmisel elektrienergia siseturul ning luua alus asjakohase ühenduse raamprogrammi rakendamiseks tulevikus.“
Sama direktiivi artikli 3 lõiked 1 ja 2 sätestasid:
„1.   Liikmesriigid võtavad asjakohased meetmed, et soodustada taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia suuremat tarbimist vastavalt lõikes 2 nimetatud siseriiklikele soovituslikele eesmärkidele. Kõnealused meetmed peavad olema proportsionaalsed saavutatava eesmärgiga.
2.   Liikmesriigid koostavad ja avaldavad hiljemalt 27. oktoobril 2002. aastal ning seejärel iga viie aasta tagant aruande, milles määratakse kindlaks taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia kasutamise siseriiklikud soovituslikud eesmärgid elektritarbimise protsendimäärana järgmiseks kümneks aastaks. […] Kõnealuste eesmärkide seadmisel aastani 2010 liikmesriigid:
—
arvestavad lisas esitatud kontrollväärtusi,
—
tagavad ülesannete vastavuse kõigile kliimamuutustega seotud siseriiklikele kohustustele, mis ühendus on võtnud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni kliimamuutuste raamkonventsiooni Kyoto protokolli kohaselt.“
Sama direktiivi artikli 4 „Toetuskavad» lõikes 1 on ette nähtud:
Piiramata [EÜ] asutamislepingu artiklite 87 ja 88 kohaldamist, hindab [Euroopa] [K]omisjon liikmesriikides kasutatud mehhanismide rakendamist, mille kohaselt elektrienergia tootja saab ametivõimude määruste alusel otsest või kaudset toetust ning millel võib olla kaubandust piirav mõju, kusjuures lähtutakse seisukohast, et kõnealused mehhanismid aitavad täita asutamislepingu artiklitega 6 ja 174 ette nähtud eesmärke.“
Direktiivi 2001/77 artikkel 7 „Võrgusüsteem“ nägi ette:
„1.   Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et ülekande- ja jaotussüsteemi operaatorid kindlustavad oma territooriumil taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia edastamise ja jaotamise, ilma et see mõjutaks võrgusüsteemi usaldusväärsust ja ohutust. Nad võivad ka sätestada taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia eelistatud pääsu võrgusüsteemi. Energia jaotamisel tootmisseadmete vahel asetavad ülekandesüsteemi operaatorid esikohale taastuvaid energiaallikaid kasutavad tootmisseadmed, niivõrd kui siseriiklik elektrisüsteem võimaldab.
2.   Liikmesriigid loovad õigusraamistiku või nõuavad ülekande- ja jaotussüsteemi operaatoritelt standardeeskirjade koostamist ja avaldamist, milles käsitletakse kulude kandmist seoses tehniliste kohandustega (näiteks võrguga liitumised ja võrgu arendustööd), mida on vaja, et kaasata uusi tootjaid, kes varustavad ühendatud võrku taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergiaga.
[…]
3.   Vastavalt asjaoludele võivad liikmesriigid ülekande- ja jaotussüsteemi operaatoritelt nõuda lõikes 2 nimetatud kulude täielikku või osalist kandmist.
[…]
6.   Liikmesriigid tagavad, et ülekande- ja jaotustasude määramine ei ole diskrimineeriv taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia suhtes, eriti mitte selle taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia suhtes, mida toodetakse äärealadel, nagu saared ja madala rahvastikutihedusega piirkonnad.
Liikmesriigid loovad vajaduse korral õigusraamistiku või nõuavad, et ülekande- ja jaotussüsteemi operaatorid tagaksid, et taastuvaid energiaallikaid kasutavate elektrijaamade toodetud elektrienergia edastamis- ja jaotustasud peegeldaksid tulukust, mis tuleneb elektrijaama võrguga liitumisest. Selline tulukus võib tekkida madalpingevõrgu otsesel kasutamisel.
[…]“.
Direktiiv 96/92/EÜ
19. detsembri 1996. aasta Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 96/92/EÜ elektri siseturu ühiseeskirjade kohta (
EÜT 1997, L 27, lk 20
; ELT eriväljaanne 12/02, lk 3) põhjendustes 3, 15 ja 19 oli ette nähtud:
„(3)
käesoleva direktiivi sätted ei tohiks mõjutada asutamislepingu, eelkõige selle siseturgu ja konkurentsi reguleerivate sätete täielikku kohaldamist;
[…]
(15)
asutamislepingus sätestatakse kaupade vaba liikumise ja konkurentsi piiranguid käsitlevad erieeskirjad;
[…]
(19)
seetõttu peavad liikmesriigid elektrisektori ettevõtjatele avaliku teenindamise kohustusi pannes järgima asutamislepingu asjakohaseid eeskirju vastavalt Euroopa Kohtu tõlgendusele“.
Direktiivi artikkel 1 sätestas:
„Käesolevas direktiivis kehtestatakse elektri tootmise, ülekandmise ja jaotamise ühiseeskirjad. Selles sätestatakse elektrisektori korralduse ja toimimise, turulepääsu, pakkumiskutsete suhtes kohaldatavate kriteeriumide ja korra, lubade väljastamise ja võrkude toimimise eeskirjad.“
Sama direktiivi artikkel 2 sätestas:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
6)
jaotamine
– elektri ülekanne klientidele kesk- ja madalpinge jaotusvõrkude kaudu;
[…]
15)
võrgukasutaja
– füüsiline või juriidiline isik, kes tarnib elektrit ülekande- või jaotusvõrku või kellele tarnitakse elektrit ülekande- või jaotusvõrgu kaudu;
[…]“.
Direktiivi 96/92 artikkel 3 nägi ette:
„1.   Liikmesriigid tagavad oma institutsioonilise korra alusel ja subsidiaarsuspõhimõtet arvesse võttes, ilma et see piiraks lõike 2 kohaldamist, elektriettevõtjate tegevuse kooskõlas käesoleva direktiivi põhimõtetega konkurentsivõimelise elektrituru saavutamise eesmärgil ning nende võrdsed õigused ja kohustused. […]
2.   Liikmesriigid võivad asutamislepingu asjakohaseid sätteid, eriti artiklit 90 arvesse võttes ja üldist majandushuvi silmas pidades kehtestada elektriettevõtjatele avaliku teenindamise kohustused, mis võivad olla seotud kindlusega, sealhulgas varustuskindlusega, tarnete regulaarsuse, kvaliteedi ja hinnaga ning keskkonnakaitsega. Kohustused peavad olema selgelt määratletud, läbipaistvad, mittediskrimineerivad ja kontrollitavad; […]
3.   Liikmesriigid võivad otsustada artiklite 5, 6, 17, 18 ja 21 sätteid mitte kohaldada, kui nende sätete kohaldamine juriidiliselt või faktiliselt takistaks elektriettevõtjatele pandud üldist majandushuvi esindavate kohustuste täitmist, tingimusel et kauplemise arengut ei mõjutata sellisel määral, mis oleks vastuolus ühenduse huvidega. Ühenduse huvid hõlmavad muu hulgas ka konkurentsi klientide vahel, kes vastavad käesoleva direktiivi ja asutamislepingu artikli 90 tingimustele.“
Direktiivi 96/92 artikli 11 lõigetes 2 ja 3 sätestati:
„2.   Jaotusvõrgu operaator ei tohi mingil juhul diskrimineerida võrgukasutajaid või kasutajarühmi üksteise suhtes ega oma tütarettevõtjate või osanike kasuks.
3.   Liikmesriik võib nõuda, et jaotusvõrgu operaator annaks tootmisseadmete dispetšjuhtimisel eesõiguse nendele tootmisseadmetele, mis kasutavad taastuvaid energiaallikaid või jäätmeid või toodavad nii soojust kui elektrit.“
Selle direktiivi artikkel 16 sätestas:
„Võrgule juurdepääsu korraldamiseks võivad liikmesriigid valida ühe artiklis 17 ja/või 18 kirjeldatud menetlustest. Mõlemat menetlust rakendatakse objektiivsete, läbipaistvate ja mittediskrimineerivate kriteeriumide alusel.“
Direktiiv 2003/54
Direktiiv 2003/54 tunnistati alates 3. märtsist 2011 kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. juuli 2009. aasta direktiiviga 2009/72/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju (
ELT 2009, L 211, lk 55
).
Direktiivi 2003/54 põhjendustes 2, 4, 6, 7, 13, 15 ja 17 oli märgitud:
„(2)
[Direktiivi 96/92] rakendamise kogemus näitab elektrienergia siseturu soodsat mõju, mis väljendub efektiivsuse tõusus, hinnaalandustes, kõrgemates teenindusstandardites ja konkurentsi tugevnemises. Siiski eksisteerib olulisi puudusi ja turu toimimise parandamise võimalusi, ning eeskätt on vaja konkreetseid sätteid, et kindlustada elektritootmises võrdne mänguruum ja vähendada turgu valitseva seisundi kuritarvitamise ja turuvallutusliku käitumise riske, tagades edastamise ja jaotamise mittediskrimineerivad tariifid ning juurdepääsu võrkudele tariifide avaldamise teel enne nende jõustumist […]
[…]
(4)
Euroopa Liidu kodanikele asutamislepinguga tagatud vabadused – kaupade vaba liikumine, teenuste osutamise vabadus ja asutamisvabadus – on võimalikud üksnes täiesti avatud turul, kus kõik tarbijad saavad vabalt valida tarnijaid ja kõik tarnijad saavad vabalt teenindada oma tarbijaid.
[…]
(6)
Konkurentsi toimimiseks peab võrkupääs olema mittediskrimineeriv, läbipaistev ja õiglaste hindadega.
(7)
Elektrienergia siseturu täielikuks väljakujundamiseks on esmatähtis mittediskrimineeriv juurdepääs edastusvõrgu või jaotusvõrgu halduri võrgule. […]
[…]
(13)
Tuleks võtta täiendavaid meetmeid, et tagada läbipaistvad ja mittediskrimineerivad võrkupääsu tariifid. Neid tariife tuleks võrdsetel alustel kohaldada kõikide kasutajate suhtes.
[…]
(15)
Tulemuslik reguleerimine, mida teostavad kas üks või mitu siseriiklikku reguleerivat asutust, on tähtis tegur mittediskrimineeriva võrkupääsu tagamiseks. […] Need asutused peaksid olema pädevad määrama või heaks kiitma tariife või vähemalt edastus- ja jaotustariifide arvestamise aluseks olevat metoodikat. Ebakindluse ning raha ja aega nõudvate vaidluste vältimiseks tuleks tariifid avaldada enne nende jõustumist.
[…]
(17)
Et tagada tegelik turulepääs kõikidele turul tegutsejatele, sealhulgas uutele tulijatele, on vaja mittediskrimineerivaid ja kulupõhiseid tasakaalustusmehhanisme. […]“
Direktiivi 2003/54 artikkel 1 „Kohaldamisala“ sätestas:
„Käesoleva direktiiviga kehtestatakse elektrienergia tootmise, edastamise, jaotamise ja tarnimise ühiseeskirjad. Selles sätestatakse elektrisektori korraldamise ja toimimise, turulepääsu, pakkumismenetluste kriteeriumide ja protseduuride ning võrkude haldamiseks lubade andmisega seotud eeskirjad.“
Selle direktiivi artikkel 2 sätestas:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
5.
jaotamine
– elektrienergia transport kõrgepinge-, keskpinge- ja madalpinge jaotusvõrkudes, mille eesmärk on edastada see tarbijatele, kuid mitte tarnimine;
[…]
18.
võrgukasutajad
– füüsilised või juriidilised isikud, kes tarnivad elektrit edastus- või jaotusvõrku või kellele edastus- või jaotusvõrgust elektrit tarnitakse;
[…]“.
Sama direktiivi artikkel 3 „Avalike teenuste osutamise kohustus ja tarbijakaitse“ nägi ette:
„1.   Liikmesriigid tagavad oma institutsioonilise korra alusel ja võttes asjakohaselt arvesse subsidiaarsuse põhimõtet, kuid ilma et see piiraks lõike 2 kohaldamist, et elektriettevõtjad tegutseksid käesoleva direktiivi põhimõtteid järgides konkurentsivõimelise, turvalise ja looduskeskkonda säästva elektrituru loomise nimel ning et ettevõtjaid õiguste ja kohustuste osas ei diskrimineeritaks.
2.   Liikmesriigid võivad asutamislepingu asjakohaseid sätteid, eelkõige artiklit 86 täielikult arvesse võttes ja üldist majandushuvi silmas pidades kehtestada elektrisektori ettevõtjatele avalike teenuste osutamise kohustused, mis on seotud turvalisusega, sealhulgas varustuskindlusega, tarnete korrapärasuse, kvaliteedi ja hinnaga ning keskkonnakaitsega, sealhulgas energiatõhusus ja kliimakaitse. Need kohustused peavad olema selgelt määratletud, läbipaistvad, mittediskrimineerivad ja kontrollitavad ning tagama EL elektriettevõtjatele võrdse juurdepääsu liikmesriikide tarbijaskonnale. […]
[…]
4.   Kui liikmesriik annab tasuks lõigetes 2 ja 3 sätestatud kohustuste täitmise eest rahalist hüvitist, muud liiki hüvitisi ja ainuõigusi, tehakse seda mittediskrimineerivalt ja läbipaistvalt.
[…]
8.   Liikmesriigid võivad otsustada mitte kohaldada artiklite 6, 7, 20 ja 22 sätteid, kui see takistaks juriidiliselt või faktiliselt elektriettevõtjatele pandud üldist majandushuvi esindavate kohustuste täitmist, tingimusel et see otsus ei mõjuta kaubanduse arengut sellisel määral, mis oleks vastuolus ühenduse huvidega. Kooskõlas käesoleva direktiivi ja asutamislepingu artikliga 86 hõlmavad ühenduse huvid muu hulgas ka konkurentsi vabatarbijate leidmiseks.
[…]“.
Direktiivi 2003/54 artikkel 14 nägi ette:
„[…]
2.   Jaotusettevõtted ei tohi vahet teha võrgukasutajate või kasutajarühmade vahel, eriti oma sidusettevõtjate kasuks.
[…]
4.   Liikmesriik võib jaotusvõrgu haldurilt nõuda, et elektrijaamade võrgujärjekorra koostamisel eelistataks elektrijaamu, kus kasutatakse taastuvenergia allikaid või jäätmeid või kus toimub elektrienergia ja soojuse koostootmine.
[…]“.
Direktiivi artikli 20 lõige 1 oli sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid tagavad, et rakendatakse kolmandate isikute põhi- ja jaotusvõrkudele juurdepääsu süsteemi, mis põhineb avaldatud, kõikide vabatarbijate suhtes kohaldatavatel tariifidel ning mida kohaldatakse objektiivselt ja võrgukasutajate vahel vahet tegemata. Liikmesriigid tagavad nimetatud tariifid või nende arvutamise aluseks olev metoodika kiidetakse enne nende jõustumist heaks vastavalt artiklile 23 ning et need tariifid ja, kui heaks kiidetakse üksnes metoodika, see metoodika avaldatakse enne nende jõustumist.“
Sama direktiivi artikkel 23 sätestas:
„[…]
2.   Reguleerivad asutused vastutavad vähemalt tingimuste arvutamise või kehtestamise aluseks oleva metoodika kehtestamise või heakskiitmise eest enne tingimuste jõustumist järgmistes valdkondades:
a)
siseriiklike võrkudega ühendamine ja juurdepääs neile, sealhulgas edastamise ja jaotamise tariifid. […]
[…]
4.   Vajaduse korral on reguleerivatel asutustel õigus taotleda edastus- ja jaotusvõrkude halduritelt tingimuste, sealhulgas lõigetes 1, 2, ja 3 nimetatud tingimuste, tariifide, eeskirjade, mehhanismide ja meetodite muutmist, et tagada nende proportsionaalsus ja mittediskrimineeriv kohaldamine.
[…]“.
Flandria õigusnormid
Elektridekreet
17. juuli 2000. aasta Vlaams decreet houdende de organisatie van de elektriciteitsmarkt’i (Flandria dekreet elektrituru korralduse kohta, edaspidi „elektridekreet“) (
Belgisch Staatsblad
, 22.9.2000, lk 32166) artikli 2 kohaselt:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)
„jaotamine“ – elektri ülekanne klientidele jaotusvõrkude kaudu;
2)
„jaotusvõrk“ – võrk, mis koosneb 70 kV või madalama nimipingega ühendustest territoriaalselt piiritletud alal ja nendega seotud trafojaamadest, lülituspunktidest, alajaamadest, sektsioonidest ja teistest abiseadmetest, mis on vajalikud elektrienergia jaotamiseks piirkondlikul või kohalikul tasandil;
[…]“.
Elektridekreedi III peatükis „Juurdepääs ülekandevõrgule“ asuv artikkel 15 sätestas:
„Võrguhaldur teeb kõik rohelise elektri jaotamiseks vajalikud tööd, välja arvatud ühendamine jaotusvõrguga, tasuta.
Flandria valitsus võib kehtestada esimeses lõigus sätestatud korra kohaldamisel piiranguid.“
24. detsembri 2004. aasta vlaams decreet houdende bepalingen tot begeleiding van de begroting 2005 (Flandria dekreet 2005. aasta eelarvega kaasnevate meetmete kohta) (
Belgisch Staatsblad
, 31.12.2004, lk 87220) artikliga 61 tunnistati elektridekreedi artikkel 15 kehtetuks.
Rohelise elektri tootmist soodustavad õigusaktid
28. septembri 2001. aasta besluit van de Vlaamse regering inzake de bevordering van elektriciteitsopwekking uit hernieuwbare energiebronnen’i (Flandria valitsuse määrus taastuvatest energiaallikatest pärit elektri tootmise soodustamise kohta) (
Belgisch Staatsblad
, 23.10.2001, lk 36778) artikli 14 esialgses redaktsioonis oli sätestatud:
„Iga tarnija teatab asjaomastele võrguhalduritele igakuiselt, kui suures koguses tarniti iga kliendi ja võrgutariifiperioodi kohta tema võrgu kaudu artikli 8 §-s 1 loetletud taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrit.
Võrguhaldur teeb elektridekreedi artiklis 15 nimetatud tööd eelmises lõikes ette nähtud teatise alusel tasuta.
Elektrienergia kohta, mida ei toodeta Flandria piirkonnas, esitab rohelise elektri sertifikaatide väljastamiseks asjaomases tootmiskohas pädev asutus reguleerivale asutusele tõendi, mis tagab, et see elekter on toodetud ühest artikli 8 §-s 1 loetletud taastuvast energiaallikast ja on ette nähtud Flandrias asuvale lõpptarbijale.
[…]“.
4. aprilli 2003. aasta uue besluit van de Vlaamse regering tot wijziging van het besluit van de Vlaamse regering van 28 september 2001 (Flandria valitsuse määrus Flandria valitsuse 28. septembri 2001. aasta määruse muutmise kohta) (
Belgisch Staatsblad
, 30.4.2003, lk 23334, edaspidi „4. aprilli 2003. aasta määrus“), mis jõustus 30. aprillil 2003, artikliga 2 muudetud artikli 14 uus redaktsioon nägi ette:
„§ 1.   Elektridekreedi artikli 15 teise lõigu kohaselt kohaldatakse tasuta jaotamise korda sama dekreedi artikli 15 esimese lõigu tähenduses üksnes sellise võrku suunatud elektri suhtes, mis on toodetud Flandria piirkonna jaotusvõrkudega ühendatud tootmisüksustes.
§ 2.   Artiklis 8 osutatud taastuvatest energiaallikatest toodetud elektri tarnija ei arvesta lõpptarbijale esitatud vahearvel ja lõpparvel sellise elektri jaotamise eest mingit artikli 15 esimeses lõigus ette nähtud tasu.
[…]“.
Pärast seda, kui Raad van State (Belgia kõrgeim halduskohus) oli saanud Essent Belgium’i kaebuse nõudes tühistada 4. aprilli 2003. aasta määruse artikkel 2, peatas ta 12. jaanuari 2004. aasta otsusega nimetatud sätte rakendamise.
Flandria valitsuse 28. septembri 2001. aasta määrus taastuvatest energiaallikatest pärit elektri tootmise soodustamise kohta tunnistati kehtetuks ja asendati 5. märtsi 2004. aasta besluit van de Vlaamse regering inzake de bevordering van elektriciteitsopwekking uit hernieuwbare energiebronnen’iga (Flandria valitsuse määrus taastuvatest energiaallikatest pärit elektri tootmise soodustamise kohta) (
Belgisch Staatsblad
, 23.3.2004, lk 16296, edaspidi „5. märtsi 2004. aasta määrus“).
5. märtsi 2004. aasta määruse artikkel 18 sätestab:
„§ 1.   Elektridekreedi artikli 15 teise lõigu kohaselt kohaldatakse tasuta jaotamise korda sama dekreedi artikli 15 esimese lõigu tähenduses üksnes elektri suhtes, mida tarnitakse Flandria piirkonnas asuva jaotusvõrguga ühendatud lõpptarbijatele ja mis on toodetud taastuvast energiaallikast artikli 15 tähenduses elektrit vahetult Belgias asuvasse jaotusvõrku suunavates tootmisüksustes.
§ 2   §-s 1 ette nähtud tarnija ei arvesta lõpptarbijale esitatud lõpparvel sellise elektri jaotamise eest mingit elektridekreedi artikli 15 esimeses lõigus ette nähtud tasu.
[…]“.
Pärast seda, kui Raad van State (Belgia kõrgeim halduskohus) oli saanud Essenti kaebuse nõudes tühistada 5. märtsi 2004. aasta määruse artikkel 18, peatas ta 23. detsembri 2004. aasta otsusega nimetatud sätte rakendamise.
Pärast elektridekreedi artikli 15 kehtetuks tunnistamist 24. detsembri 2004. aasta dekreediga 2005. aasta eelarvega kaasnevate meetmete kohta, tunnistati 25. märtsi 2005. aasta besluit van de Vlaamse regering’iga (Flandria valitsuse määrus) (
Belgisch Staatsblad
, 27.5.2005, lk 24763) 5. märtsi 2004. aasta määruse artikkel 18 alates 1. jaanuarist 2005 kehtetuks.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Essent Belgium tarnib Flandria piirkonna ettevõtetele ja eraklientidele peamiselt Madalmaadest imporditud elektrit, mis tema sõnul on roheline elekter.
Olles enda hinnangul kandnud kahju seeläbi, et roheline elekter, mida imporditi teisest liikmesriigist, arvati järjestikuste seadusandlike muudatuste tulemusel, mis viidi sisse 4. aprilli 2003. aasta ja 5. märtsi 2004. aasta määrustega (edaspidi „põhikohtuasjas käsitletavad õigusaktid“), välja tasuta jaotamise toetuskavast Flandrias asuvas jaotusvõrgus, millest ta esialgu kasu sai, esitas Essent Belgium Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg te Brussel’ile (Brüsseli hollandikeelne esimese astme kohus, Belgia) kaks hagi, milles taotles sisuliselt, et Flandria piirkonnalt mõistetaks tema kasuks välja 15958252 eurot selle kahju eest.
Essent Belgiumi taotlusel kaasati menetlusse ka Vlaamse Regulator van de Elektriciteits- en Gasmarkt (VREG) (Flandria elektri- ja gaasituru regulaator, edaspidi „VREG“), mis on pädev asutus jaotustariifide üle otsustamisel, ja mitu Essent Belgiumilt jaotuskulude tasumist nõudnud jaotusvõrgu haldurid, et kohtulahendid kehtiksid ka nendele osapooltele.
Essent Belgium põhjendas oma nõudeid muu hulgas väitega, et põhikohtuasjas käsitletavaid piirkondlikke eeskirju vastu võttes on Flandria piirkond läinud vastuollu liidu õigusega, eeskätt ELTL artiklitega 18 ja 34 ning direktiivi 96/92 artikli 3 lõikega 1 ja artikli 11 lõikega 2.
Neil asjaoludel otsustas Rechtbank van eerste aanleg te Brussel (Brüsseli hollandikeelne esimese astme kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas EÜ artikleid 28 ja 30 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, käesoleval juhul elektridekreet koosmõjus 4. aprilli 2003. aasta määrusega […], mille kohaselt on tasuta jaotamise kord kohaldatav üksnes sellise võrku suunatud elektri suhtes, mis on toodetud Flandria piirkonna jaotusvõrkudega ühendatud tootmisüksustes, ja mille kohaselt arvatakse Flandria piirkonna jaotusvõrkudega ühendamata tootmisüksustes toodetud elekter tasuta jaotamise korra kohaldamisalast välja?
2.
Kas EÜ artikleid 28 ja 30 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid – käesoleval juhul elektridekreet koosmõjus 5. märtsi 2004. aasta määrusega […], nagu neid kohaldas VREG –, mille kohaselt on tasuta jaotamise kord kohaldatav üksnes elektri suhtes, mis on toodetud elektrit vahetult Belgias asuvasse jaotusvõrku suunavates tootmisüksustes, ja mille kohaselt arvatakse tootmisüksustes, mis ei suuna elektrit vahetult Belgias asuvasse jaotusvõrku, toodetud elekter tasuta jaotamise korra kohaldamisalast välja?
3.
Kas esimeses ja teises küsimuses viidatud liikmesriigi õigusnormid on kooskõlas võrdse kohtlemise põhimõttega ja diskrimineerimiskeeluga, mis on muu hulgas sätestatud EÜ artiklis 12 ja direktiivi [2003/54] põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal kehtinud redaktsiooni artikli 3 lõigetes 1 ja 4?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Vastuvõetavus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib kolmandas küsimuses eelkõige, kas direktiivi 2003/54 artikli 3 lõikeid 1 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised õigusaktid, nagu on põhikohtuasjas käsitletud piirkondlikud õigusaktid.
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohtu kodukorra artikli 94 punkti c kohaselt peab eelotsusetaotluses olema selgitus, millistel põhjustel siseriiklik kohus on tõstatanud liidu õigusnormi tõlgendamise küsimuse ning millist seost ta nende õigusnormide ja põhikohtuasjas kohaldatavate siseriiklike õigusnormide vahel näeb.
Käesoleval juhul aga ei sisalda eelotsusetaotlus mingit selgitust põhjuste kohta, mis ajendasid eelotsusetaotluse esitanud kohut uurima direktiivi 2003/54 artikli 3 lõike 4 tõlgendust. Samuti ei ole võimalik eelotsusetaotluses toodud siseriikliku faktilise ja õigusliku raamistiku kirjeldusest välja lugeda, kuidas see liidu õigusnorm saaks omada põhikohtuasjas mingitki mõju.
Seega, kui direktiivi 2003/54 artikli 3 lõige 4 näeb ette, et kui liikmesriik annab tasuks avalike teenuste osutamise kohustuse täitmise eest rahalist hüvitist, muud liiki hüvitisi ja ainuõigusi, tehakse seda mittediskrimineerivalt ja läbipaistvalt, siis eelotsusetaotluse esitanud kohus ei viita mingit liiki hüvitisele või ainuõigusele, mida annaksid elektri jaotajatele põhikohtuasjas käsitletavad piirkondlikud õigusaktid hüvitisena neile pandud rohelise elektrienergia jaotamise kohustuse eest. Samuti ei nähtu eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasi oleks seotud selliste hüvitiste või ainuõigustega.
Selles olukorras peab kolmanda küsimuse tunnistama vastuvõetamatuks niivõrd, kui see puudutab direktiivi 2003/54 artikli 3 lõike 4 tõlgendust.
Sisulised küsimused
Sissejuhatavad kaalutlused
Asjaolu, et liikmesriigi kohus on eelotsusetaotluses vormiliselt viidanud liidu õiguse teatavatele sätetele, ei takista Euroopa Kohut esitamast sellele kohtule kogu tõlgenduslikku teavet, mis võib viimasel aidata menetletavat kohtuasja lahendada, olenemata sellest, kas liikmesriigi kohus on neile aspektidele oma küsimustes viidanud või mitte. Sellisel juhul on Euroopa Kohtu ülesanne tuletada liikmesriigi kohtu esitatud aspektide kogumist ja eelkõige eelotsusetaotluse põhjendustest need liidu õiguse aspektid, mida on vaidluse eset silmas pidades vaja tõlgendada (vt eelkõige kohtuotsus, 27.10.2009, ČEZ,
C‑115/08
,
EU:C:2009:660
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et Essent Belgium esitab põhikohtuasja hagides sisuliselt nõude kahju hüvitamiseks, mis tekkis temale väidetavalt sellest, et ta ei saanud enam kasu rohelise energia tasuta jaotamise kavast, mille nägi Flandrias asuvatele jaotusvõrkude halduritele ette Flandria piirkondlik õigusakt, kui ta selles piirkonnas jaotamisel kasutas rohelist elektrit, mis oli imporditud muust liikmesriigist kui Belgia Kuningriik. Essent Belgium väitis, et ta on jäänud ilma selle kava kasust vastavalt esiteks ajavahemikus 30. aprillist 2003 ehk 4. aprilli 2003. aasta määruse jõustumiskuupäevast kuni 12. jaanuarini 2004 ehk nimetatud määruse rakendamise peatamiseni Raad van State (kõrgeim halduskohus) poolt ja teiseks ajavahemikus 23. märtsist 2004 ehk 5. märtsi 2004. aasta määruse jõustumiskuupäevast kuni 31. detsembrini 2004 ehk elektridekreedi artikli 15 kehtetuks tunnistamise kuupäevani.
Arvestades põhikohtuasja sellisena kirjeldatud eset ja selle ajalist raamistikku, tuleb märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele vastamiseks tuleb seoses liidu teisese õigusega võtta arvesse mitte direktiivi 2003/54 artikli 3 lõiget 1, vaid selle direktiivi muid sätteid, samuti vastavalt direktiivides 96/92 ja 2001/77 sisalduvaid sätteid.
Mis puutub esiteks elektrienergia siseturu ühiseeskirju käsitlevatesse direktiividesse 96/92 ja 2003/54, siis nähtub esiteks direktiivi 2003/54 artiklitest 29–31, et see direktiiv jõustus alles 4. augustil 2003 ja et see tuli üle võtta hiljemalt 1. juuliks 2004 ehk direktiivi 96/92 kehtetuks tunnistamise kuupäevaks, millest tuleneb, et viimati nimetatud direktiiv, millele Flandria piirkond ja VREG on oma Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades viidanud ja mille rikkumisele on Essent Belgium põhikohtuasja hagides muu hulgas tuginenud, on
ratione temporis
kohaldatav osale põhikohtuasjas käsitletavast ajavahemikust.
Teiseks, ja sisulise pädevuse aspektist tuleb arvestades käesoleva kohtuotsuse punktis 44 mainitud põhikohtuasja eset märkida, et kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab kolmandas küsimuses direktiivi 2003/54 artikli 3 lõikele 1, mis välistab igasuguse diskrimineerimise kõiges, mis puutub elektriettevõtjate õigustesse ja kohustustesse, on selles direktiivis üks säte, nimelt artikli 20 lõige 1, mis käsitleb konkreetsemalt liikmesriigi kohustust tagada, et ei esineks diskrimineerimist jaotusvõrgule juurdepääsul ja tingimustes, eriti tariifitingimustes, mis seda juurdepääsu reguleerivad. Seepärast tuleb käesoleva kohtuasja kontekstis seda sätet arvesse võtta.
Mis puutub direktiivi 96/92, siis analoogilistel põhjustel tuleb võtta arvesse mitte selle artikli 3 lõiget 1, mille sisu vastab sisuliselt direktiivi 2003/54 artikli 3 lõikele 1, vaid artiklit 16, mis käsitleb samuti mittediskrimineerivat juurdepääsu jaotusvõrgule.
Võttes lisaks arvesse, et Flandrias asuvatelt jaotusvõrgu halduritelt nõutakse põhikohtuasjas käsitletavate piirkondlike õigusaktide alusel otse nendesse võrkudesse või Belgias asuvatesse jaotusvõrkudesse suunatud rohelise elektri tasuta jaotamist, tuleb samuti silmas pidada direktiivi 2003/54 artikli 3 lõikeid 2 ja 8, mis käsitlevad avalike teenuste osutamise kohustust, mille liikmesriigid võivad panna elektrisektori ettevõtetele ja mis on seotud eelkõige keskkonnakaitsega, kaasa arvatud kliima kaitsmisega. Sama kehtib ka direktiivi 96/92 vastavatele sätetele ehk artikli 3 lõigetele 2 ja 3.
Teiseks, võttes arvesse põhikohtuasja eset, mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 44, on põhikohtuasjas käsitletavate rohelise elektri tootmist edendavate piirkondlike õigusaktide puhul oluline võtta arvesse direktiivi 2001/77 artikleid 3, 4 ja 7, mille eesmärk on edendada sellise toodangu suurenemist elektri siseturul.
Kõike eelnevat arvesse võttes tuleb asuda seisukohale, et oma küsimustega, mida tuleb käsitleda koos, on eelotsusetaotluse esitanud kohus küsinud sisuliselt selgitust, kas EÜ artikleid 12, 28 ja 30 ning direktiivi 2003/54 artikli 3 lõikeid 2 ja 8 ning artikli 20 lõiget 1, direktiivi 96/92 artikli 3 lõikeid 2 ja 3 ning artiklit 16 ning direktiivi 2001/77 artikleid 3, 4 ja 7 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised õigusaktid, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, mis kehtestavad rohelise elektri tasuta jaotamise kohustuse asjakohases piirkonnas asuvas jaotusvõrgus, limiteerides sellest toetuskavast kasusaamise esimese määruse puhul ainult vahetult nendesse jaotusvõrkudesse tootmisüksuste poolt suunatud rohelise elektriga ja teise puhul ainult rohelise elektriga, mida sellised tootmisüksused suunavad vahetult jaotusvõrkudesse selles liikmesriigis, milles need piirkonnad asuvad, välistades kasusaamise teistest liikmesriikidest imporditud rohelise elektri puhul.
Direktiiv 2001/77
Põhikohtuasjas käsitletavaid piirkondlikke õigusakte, mille eesmärk on rohelise elektri jaotamise toetuskava rakendamise kaudu sellise elektri tootmise soodustamine, tuleb tundma õppida eelkõige direktiivi 2001/77 sätete vaatenurgast.
Nagu nähtub selle direktiivi artiklitest 1, 3, 4 ja 7, on selle direktiivi eesmärk soodustada elektri siseturul taastuvatest energiaallikatest toodetava elektri panuse suurenemist ja seda silmas pidades sisaldab see sätteid rohelise elektri tootmise siseriikliku toetusmehhanismi kohta ja rohelise elektri jaotusvõrgule juurdepääsu tingimusi.
Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et nimetatud direktiivi põhjenduste 1–3 kohaselt on selliste taastuvate energiaallikate edendamine, mis on liidu prioriteetide hulgas esikohal, põhjendatud eelkõige seeläbi, et nimetatud energiaallikate kasutamine aitab kaasa keskkonnakaitsele ja säästvale arengule ning võib aidata kaasa energiavarude tagamisele ja mitmekesistamisele ning kiirendada Kyoto protokolli eesmärkide saavutamist (vt selle kohta kohtuotsus, 26.9.2013, IBV & Cie,
C‑195/12
,
EU:C:2013:598
, punkt
).
Nagu ilmneb direktiivi 2001/77 põhjendusest 14, on liidu seadusandja selle teksti vastuvõtmisel leidnud, et liikmesriikide rakendatavad siseriikliku tasandi erinevad taastuvate energiaallikate toetusmehhanismid on oluline vahend direktiivi eesmärkide saavutamisel, et säiliks investorite usaldus kuni ühenduse raamprogrammi käivitamiseni.
Nimetatud direktiivi artikli 4 lõige 1 rõhutab, et sellised mehhanismid saavad kaasa aidata EÜ artikli 6 ja artikli 174 lõike 1 eesmärkide saavutamisele, kusjuures viimati mainitud sättes on loetletud liidu keskkonnapoliitika eesmärgid (vt selle kohta kohtuotsus, 26.9.2013, IBV & Cie,
C‑195/12
,
EU:C:2013:598
, punktid
ja
).
See säte osutab keskkonna säilitamisele, kaitsmisele ja selle kvaliteedi parandamisele, inimeste tervise kaitsmisele, loodusressursside kaalutletud ja mõistlikule kasutamisele ning meetmete edendamisele rahvusvahelisel tasandil, selleks et tegelda piirkondlike ja ülemaailmsete keskkonnaprobleemidega (vt kohtuotsus, 26.9.2013, IBV & Cie,
C‑195/12
,
EU:C:2013:598
, punkt
).
Teiseks, mis puutub taastuvate energiaallikate siseriikliku tasandi toetusmehhanismide võimalikku vormi, siis tuleb märkida, et direktiivi 2001/77 põhjenduses 14 on piirdutud üksnes sellega, et loetletud on need eri liiki meetmed, mida liikmesriigid tavaliselt selle jaoks kasutavad, nimelt rohelised sertifikaadid, investeeringutoetus, maksuvabastused või maksuvähendused, enammakstud maksusumma tagasimaksmine ja otsesed hinnatoetussüsteemid (kohtuotsus, 26.11.2014, Green Network,
C‑66/13
,
EU:C:2014:2399
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nimetatud direktiivi artikli 4 lõige 1 näitab ainult, et riiklike toetusmehhanismide, mille vastuvõtmist liidu seadusandja õhutab, eesmärk on võimaldada rohelise elektri tootjatel saada otsest või kaudset toetust.
Sellest järeldub eelkõige, et direktiiv 2001/77 tunnustab liikmesriikide ulatuslikku kaalutlusõigust rohelise elektri tootjate toetuskavade vastuvõtmisel ja rakendamisel (kohtuotsus, 26.11.2014, Green Network,
C‑66/13
,
EU:C:2014:2399
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul põhikohtuasjas käsitletavates piirkondlikes õigusaktides ette nähtud tasuta jaotamine ei kujuta endast rohelise elektri tootjatele antavat eelist ega toetust, sest tasuta jaotamisest saavad kasu eelkõige tarnijad ja seepärast põhimõtteliselt ka tarbijad. Seepärast saab vaba juurdepääs jaotussüsteemile olla ainult kaudselt, kui üldse, nende tootjate toetamise allikas ja selles ulatuses jääda direktiivi 2001/77 artikli 4 lõike 1 kohaldamisalasse.
Siiski tuleb selles kontekstis samuti arvesse võtta, et tulenevalt direktiivi 2001/77 artikli 3 lõigetest 1 ja 2 peavad siseriiklikud abimehhanismid, mis on suunatud direktiivi 2001/77 artiklis 4 märgitud elektrienergia tootjatele, kellel on eelkõige palutud panustada liikmesriikide poolt vastavate artikli 3 kohaste siseriiklike soovituslike eesmärkide täitmisse, põhimõtteliselt viima rohelise elektrienergia siseriikliku tootmise suurendamiseni (vt selle kohta kohtuotsus, 26.11.2014, Green Network,
C‑66/13
,
EU:C:2014:2399
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Peale selle, ja nagu ilmneb ka direktiivi 2001/77 artikli 3 lõikest 1, peavad sellised mehhanismid, nagu ka muud liikmesriikide võetavad meetmed nende soovituslike eesmärkide saavutamiseks, olema proportsionaalsed taotletava eesmärgiga.
On oluline meelde tuletada, et Euroopa Kohtu praktikast ilmneb, et direktiivi 2001/77 artiklis 4 ette nähtud rohelise elektri tootmise toetamise siseriiklikud toetuskavad peavad vastama EÜ artiklitest 28 ja 30 tulenevatele nõuetele (vt selle kohta eelkõige kohtuotsus, 11.9.2014, Essent Belgium,
C‑204/12–C‑208/12
,
EU:C:2014:2192
).
Selles olukorras, eriti selles ulatuses, milles põhikohtuasjas käsitletavate piirkondlike õigusaktide hindamine aluslepingu nende sätete valguses, mida käsitletakse käesolevas kohtuotsuses edaspidi, nõuab kohasel juhul, et neid õigusakte analüüsitaks juba käesoleva kohtuotsuse punktis 63 mainitud proportsionaalsuse vaatenurgast, tuleb sellest põhimõttest tulenevatele nõuetele hinnangu andmine edasi lükata analüüsi hilisemasse järku.
Kolmandaks, seoses direktiivi 2001/77 artikli 7 sätetega, mis käsitlevad erinevaid võrguga seotud küsimusi, tuleb kõigepealt märkida, et vastupidi sellele, mida väidavad oma seisukohtades Flandria piirkond ja VREG, ei saa artikli 7 lõige 3 ja lõike 6 teine lõik õigustada selliseid valikulisi tasuta jaotamise meetmeid, nagu näevad ette põhikohtuasjas käsitletavad piirkondlikud õigusaktid.
Selle direktiiv artikli 7 lõige 3 ei tegele jaotuskuludega, vaid tehnilise kohandamisega seotud kuludega nagu võrguühendused ja võrgu tugevdamine, mis on vajalikud uute rohelise elektri tootjate integreerimiseks. Artikli 7 lõike 6 teine lõik näeb üksnes ette, et rohelise elektri jaotuskulude kindlaksmääramisel tuleb arvesse võtta realiseerimiskulude vähenemist tänu taastuvaid energiaallikaid kasutavate tootmisüksuste võrku ühendamisele. Siiski ei ole kindlaks tehtud ega isegi väidetud, et see oleks põhikohtuasjas käsitletavate piirkondlike õigusaktide eesmärk, mis üksnes näevad ette lihtviisilise tasuta jaotamise rohelise elektri tootmise kasvu edendamiseks.
Teiseks, mis puutub direktiivi 2001/77 artikli 7 lõike 6 esimesse lõiku, millele nimelt viitab kohtujurist oma ettepaneku punktides 57, 62 ja 74, siis tuleb esile tõsta, et see säte näeb ette, et liikmesriigid peavad tagama, et jaotustasude määramine ei oleks rohelise elektri suhtes diskrimineeriv.
Ilma et oleks vaja kindlaks teha, kas seda sätet peab rohelise elektri diskrimineerimist keelavas osas tõlgendama nii, et selles peetakse samuti silmas erineva rohelise elektri erinevat kohtlemist, muu hulgas selle päritolu tõttu, tuleb siiski märkida, et edaspidi käsitletavad direktiivi 96/92 artikkel 16 ja direktiivi 2003/54 artikli 20 lõige 1 sisaldavad sätet, mis tegelevad spetsiifiliselt tarnijate mittediskrimineeriva juurdepääsuga jaotusvõrgule, eriti tariifide seisukohast. Kuivõrd nende sätete kohaldatavuses põhikohtuasja puhul ei ole kahtlust, siis on see piisav, et neid käesoleval juhul arvesse võtta.
Direktiivid 96/92 ja 2003/54
Kuivõrd põhikohtuasjas käsitletakse jaotustasusid, mida Essent Belgium pidi maksma tarnijana jaotusvõrgu kasutamise eest direktiivi 96/92 artikli 2 punkti 6 ja direktiivi 2003/54 artikli 2 punkti 5 tähenduses, tasusid, mida Essent Belgium peab diskrimineerivaks seetõttu, et ta ei saa enam erinevalt kodumaist rohelist elektrit turustavatest tarnijatest kasu elektri tasuta jaotamise toetuskavast, milleks kohustavad jaotusvõrgu haldureid põhikohtuasjas käsitletavad siseriiklikud õigusaktid, on oluline silmas pidada ka nimetatud direktiivide teatud sätteid, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktides 47–49.
– Direktiivi 96/92 artikkel 16 ja direktiivi 2003/54 artikli 20 lõige 1, mis on seotud mittediskrimineeriva juurdepääsuga jaotusvõrkudele
Direktiivi 2003/54 artikli 20 lõige 1 sätestab, et liikmesriigid tagavad, et rakendatakse „kolmandate isikute edastus- ja jaotusvõrkudele juurdepääsu süsteemi […] kõikide vabatarbijate suhtes“ ja seda süsteemi „kohaldatakse objektiivselt ja võrgukasutajate vahel vahet tegemata“.
Mis puutub esiteks võrkudele juurdepääsu mõistesse selle sätte tähenduses, siis Euroopa Kohus on täpsustanud, et see ei vasta füüsilise seose loomisele võrguga, vaid hõlmab õigust elektrivõrku kasutada (vt selle kohta kohtuotsus, 9.10.2008, Sabatauskas jt
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
, punkt
).
Juurdepääsu mõiste on seotud ka elektri tarnimisega, kaasa arvatud teenuse kulud. Sellega seoses rõhutavad direktiivi 2003/54 põhjendused 2, 6, 13, 15 ja 17 muu hulgas, et juurdepääs peab olema kättesaadav õiglaste hindadega ja mittediskrimineerivate tariifide alusel, et tagada kõigile turuosalistele tõhus juurdepääs turule (vt selle kohta kohtuotsus, 9.10.2008, Sabatauskas jt,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
, punkt
).
Mis puutub teiseks mõistesse „kolmandad isikud“ direktiivi 2003/54 artikli 20 lõike 1 tähenduses, siis tuleb meenutada, et selle sätte sõnastuses eneses on seda mõistet täpsustatud, kasutades ka „võrgukasutajate“ mõistet, mis on defineeritud direktiivi artikli 2 punktis 18 ning mis hõlmab füüsilisi ja juriidilisi isikuid, kes tarnivad elektrit edastus- või jaotusvõrku või kellele nendest võrkudest elektrit tarnitakse (vt kohtuotsus, 9.10.2008, Sabatauskas jt,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
, punkt
).
Võrgukasutajate seas on ka elektritarnijad, kusjuures Euroopa Kohus on muu hulgas täpsustanud, et selleks et vabatarbijatel oleks võimalus vabalt oma tarnijaid valida, peab tarnijatel olema vaba juurdepääs jaotusvõrgule, mis elektri tarbijani toovad (vt selle kohta kohtuotsus, 9.10.2008, Sabatauskas jt,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
, punktid
,
ja
).
Lõpuks on oluline meenutada, et kolmandate isikute vaba juurdepääs edastus- ja jaotusvõrkudele, mis on kehtestatud nimelt direktiivi 2003/54 artiklis 20, on üks olulisi meetmeid, mille liikmesriigid on kohustatud rakendama elektri siseturu loomiseks (vt kohtuotsus, 9.10.2008, Sabatauskas jt,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seoses direktiiviga 96/92 tuleb meenutada, nagu on ette nähtud selle artiklis 16, et kuigi võrgule juurdepääsu korraldamiseks võivad liikmesriigid valida võrgule juurdepääsu menetluse või üksikostja menetluse vahel, nagu on ette nähtud vastavalt artiklites 17 ja 18, tuleb mõlemat menetlust rakendada objektiivsete, läbipaistvate ja mittediskrimineerivate kriteeriumide alusel.
Artikkel 16 keelab samuti liikmesriikidel korraldada jaotusvõrgule juurdepääs diskrimineerival viisil, milline keeld hõlmab üldiselt igasuguse diskrimineerimise, seega sealhulgas diskrimineerimise seoses jaotusvõrgu kasutuskuludega (vt selle kohta kohtuotsused, 14.4.2005, AEM ja AEM Torino,
C‑128/03 ja C‑129/03
,
EU:C:2005:224
, punkt
, ning 7.6.2005, VEMW jt,
C‑17/03
,
EU:C:2005:362
, punktid
,
ja
).
Küsimuse kohta, kas sellised piirkondlikud õigusaktid, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, toovad kaasa diskrimineerimise vastuolus direktiivi 96/92 artikli 16 ja direktiivi 2003/54 artikli 20 lõikega 1, tuleb märkida, et viimati nimetatud sätted, mis nõuavad, et liikmesriikide tegevus võrgule juurdepääsu rakendamisel peab olema mittediskrimineeriv, on üldise võrdsuspõhimõtte väljendus (vt seoses direktiivi 96/92 artikliga 16 kohtuotsus, 7.6.2005, VEMW jt,
C‑17/03
,
EU:C:2005:362
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kooskõlas väljakujunenud kohtupraktikaga nõuab diskrimineerimise keeld, et sarnaseid olukordi ei või kohelda erineval viisil, välja arvatud siis, kui selline eristamine on objektiivselt õigustatud (vt eelkõige kohtuotsus, 7.6.2005, VEMW jt,
C‑17/03
,
EU:C:2005:362
, punkt
).
Siinkohal tuleb meenutada, et erinev kohtlemine on õigustatud, kui see põhineb objektiivsel ja mõistlikul kriteeriumil, see tähendab kui see on kooskõlas asjassepuutuvate õigusnormide õiguspärase eesmärgiga ning kui selline erinevus on proportsionaalne kõnesoleva kohtlemisega taotletud eesmärgi suhtes (vt eelkõige kohtuotsus, 16.12.2008, Arcelor Atlantique ja Lorraine jt,
C‑127/07
,
EU:C:2008:728
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuigi käesoleval juhul kohaldatakse põhikohtuasjas käsitletavaid piirkondlikke õigusakte ühtemoodi kõikidele elektritarnijatele, kes kasutavad selles piirkonnas asuvat jaotusvõrku, ei too see siiski kaasa nende tarnijate poolt tarnitava elektri jaotamistasudest vabastamist, välja arvatud juhul, kui tegemist on rohelise elektriga, mis suunatakse vahetult sellesse jaotusvõrku või jaotusvõrku, mis asub samas liikmesriigis, kus asub see piirkond, ja sellest tulenevalt koheldakse elektritarnijaid erinevalt sõltuvalt nimelt, nagu väidab Essent Belgium põhikohtuasjas, rohelise elektri päritolust, mida need tarnijad turustavad.
Sellise erineva kohtlemise võimalike õigustuste kohta tuleb kõigepealt märkida, et vastupidi sellele, mida väidavad Flandria piirkond ja VREG, ei saa selle õigustamiseks tugineda direktiivi 96/92 artikli 11 lõikele 3 ega direktiivi 2003/54 artikli 14 lõikele 4 kui sellistele. Need sätted näevad üksnes ette, et liikmesriik võib jaotusvõrgu haldurilt nõuda, et elektrijaamade võrgujärjekorra koostamisel eelistataks rohelist elektrit tootvaid elektrijaamu.
Selles olukorras on põhikohtuasjas käsitletavate piirkondlike õigusaktide eesmärgi, milleks on rohelise elektri tootmise edendamine, õiguspärasus väljaspool kahtlust. Siinkohal tuleb eriti märkida, et elektri tootmiseks taastuvate energiaallikate kasutamine on keskkonnakaitse seisukohast kasulik, kuna see aitab vähendada kasvuhoonegaaside heitkoguseid, mis kuuluvad kliimamuutuste peamiste põhjuste hulka, mille vastu liit ja selle liikmesriigid on kohustunud võitlema (vt kohtuotsus, 11.9.2014, Essent Belgium,
C‑204/12–C‑208/12
,
EU:C:2014:2192
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega tekib küsimus, kas selle eesmärgiga saab õigustada eelmainitud erinevat kohtlemist ehk sisuliselt, kas erinev kohtlemine põhineb taotletava eesmärgi suhtes mõistlikul ja proportsionaalsel kriteeriumil.
Võttes siiski esiteks arvesse liidu õigusnormide arvukust ja seetõttu näitajate arvukust, mille suhtes põhikohtuasjas käsitletavate piirkondlike õigusaktide proportsionaalsust tuleks uurida, nagu on märgitud juba käeoleva kohtuotsuse punktis 65, ja teiseks vajadust võtta samuti arvesse direktiivide 96/92 ja 2003/54 muid sätteid, mida käsitletakse edaspidi, tuleb proportsionaalsuse uurimine jätta analüüsi hilisemasse järku.
– Direktiivi 96/92 artikli 3 lõiked 2 ja 3 ning direktiivi 2003/54 artikli 3 lõikeid 2 ja 8, mis käsitlevad avalike teenuste osutamise kohustust
Nii direktiivi 96/92 artikli 3 lõige 2 kui ka direktiivi 2003/54 artikli 3 lõige 2 lubavad liikmesriikidel kehtestada elektrisektori ettevõtjatele avalike teenuste osutamise kohustused, muu hulgas seoses keskkonnakaitsega, kaasa arvatud kliimakaitsega.
Nagu väidab komisjon, näib põhikohtuasjas käsitletavate piirkondlike õigusaktide puhul sellega tegemist olevat, sest need panevad kõigile jaotusvõrgu halduritele Flandrias kohustuse jaotada tasuta vahetult nendesse võrkudesse või Belgias asuvatesse jaotusvõrkudesse suunatud rohelist elektrit, olles seega suunatud rohelise elektri tootmise suurenemise soodustamisele.
Oluline on siiski sellega seoses esiteks rõhutada, nagu ilmneb ka käesoleva kohtuotsuse punktis 87 mainitud sätetest, et nende sätete alusel kehtestatud avalike teenuste osutamise kohustus peab olema mittediskrimineeriv. Teiseks lisab direktiivi 2003/54 artikli 3 lõige 2, et see kohustus peab tagama liidu elektriettevõtjatele võrdse juurdepääsu liikmesriikide tarbijaskonnale.
Kuigi ilmneb, et käesoleval juhul kohaldatakse põhikohtuasjas käsitletavaid piirkondlikke õigusakte kõikidele jaotusvõrgu halduritele ja sellest tulenevalt ei ole märgata nende erinevat kohtlemist, siis juba käesoleva kohtuotsuse punktis 82 on märgitud, et need õigusaktid ei too siiski kaasa tarnijate poolt tarnitava elektri jaotamistasudest vabastamist, välja arvatud juhul, kui tegemist on rohelise elektriga, mis suunatakse vahetult selle piirkonna jaotusvõrku või jaotusvõrku, mis asub samas liikmesriigis, kus asub see piirkond, ja sellest tulenevalt koheldakse elektritarnijaid erinevalt sõltuvalt nende turustatava rohelise elektri päritolust. See erinev kohtlemine on samuti nimelt selline, mis võib mõjutada liidu elektriettevõtjatele võrdset juurdepääsu liikmesriikide tarbijaskonnale direktiivi 2003/54 artikli 3 lõike 2 tähenduses.
Lisaks tuleneb direktiivi 2003/54 artikli 3 lõikest 8, et erinevalt direktiivi 96/92 toimel kehtinud korraldusest selles osas, mis puutub selle direktiivi artikli 3 lõikesse 3 ja artiklisse 16 (vt selle kohta kohtuotsus, 7.6.2005, VEMW jt,
C‑17/03
,
EU:C:2005:362
, punkt
), on liikmesriikidel lubatud direktiivi 2003/54 artikli 20 sätteid, mis näevad ette kolmandate isikute mittediskrimineeriva juurdepääsu edastus- ja jaotusvõrkudele, mitte kohaldada, kui see takistaks juriidiliselt või faktiliselt elektriettevõtjatele pandud avalike teenuste osutamise kohustuste täitmist. Siiski on Euroopa Kohus juba otsustanud, et direktiivi 2003/54 artikli 20 nõuetest kõrvale kaldumiseks peavad liikmesriigid muu hulgas kontrollima, kas võrgu halduri poolt avalike teenuste osutamise kohustuse täitmist ei saaks täita muul viisil, mis ei kahjustaks võrgule juurdepääsu õigust, mis on üks direktiiviga 2003/54 kehtestatud põhiõigusi (kohtuotsus, 22.5.2008, citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
, punkt
).
Teiseks tuleb samuti märkida, et direktiivide 96/92 ja 2003/54 alusel kehtestatud avalike teenuste osutamise kohustused peavad olema, nagu tuleneb kummagi nimetatud direktiivi artikli 3 lõikest 2, kehtestatud võttes täielikult arvesse aluslepingu sätteid, mille hulka ei kuulu üksnes EÜ asutamislepingu artikkel 90 (millest sai EÜ artikkel 86), millele nimetatud direktiivide artiklite 3 lõiked 2 viitavad, vaid ka EÜ asutamislepingu artikkel 30 (millest sai EÜ artikkel 28) ja EÜ asutamislepingu artikkel 36 (millest sai pärast muudatust EÜ artikkel 30), mis käsitlevad kaupade vaba liikumist, nagu nähtub muu hulgas direktiivi 96/92 põhjendustest 3, 15 ja 19.
Seoses EÜ artikliga 86 on Euroopa Kohus juba otsustanud, et kuigi direktiivi 2003/54 artikli 3 lõige 2 koostoimes asutamislepingu nimetatud sättega lubab panna avalikku teenust osutama kohustatud ettevõtjatele kohustusi, eelkõige seoses elektri tarnimise hinna kindlaksmääramisega, siis peavad siseriiklikud õigusnormid, mis sellised kohustused kehtestavad, tagama taotletava eesmärgi saavutamise ega tohi minna kaugemale, kui selle saavutamiseks vajalik, olles kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega (vt kohtuotsus, 21.12.2011, Enel Produzione,
C‑242/10
,
EU:C:2011:861
, punkt
).
Mis puutub põhikohtuasjas käsitletavate piirkondlike meetmete proportsionaalsuse uurimisse, siis on juba käesoleva kohtuotsuse punktides 65 ja 86 märgitud, et arvestades liidu õiguse erinevaid sätteid, mida arvesse võttes käesoleval juhul tuleb see uurimine teostada, tuleb see uurimine ajutiselt edasi lükata.
EÜ artikleid 28 ja 30, millega direktiivide 96/92 ja 2003/54 artikli 3 lõike 2 alusel kehtestatud avalike teenuste osutamise kohustus peab kooskõlas olema, käsitletakse edaspidi.
EÜ artiklid 28 ja 30
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt EÜ artikkel 28, mis keelab liikmesriikide vahel koguselise piiranguga samaväärse toimega meetmed, puudutab kõiki liikmesriikide õigusnorme, mis võivad otse või kaudselt, tegelikult või potentsiaalselt takistada ühendusesisest kaubandust (vt eelkõige kohtuotsused, 11.7.1974, Dassonville,
8/74
,
EU:C:1974:82
, punkt 5, 1.7.2014, Ålands Vindkraft,
C‑573/12
,
EU:C:2014:2037
, punkt
, ja 11.9.2014, Essent Belgium,
C‑204/12–C‑208/12
,
EU:C:2014:2192
, punkt
).
Sellega seoses tuleb nentida, et põhikohtuasjas käsitletavad õigusaktid võivad takistada, vähemalt kaudselt või potentsiaalselt teistest liikmesriikidest pärit elektri, eelkõige rohelise elektri importi.
Need õigusaktid, eriti seetõttu, et nad ajendavad elektritarnijaid ostma rohelist elektrit, mis on toodetud selles piirkonnas või selles liikmesriigis, kus see piirkond asub, selle elektri tasuta jaotamisest tuleneva majandusliku eelise tõttu, tuleb kvalifitseerida koguselise piiranguga samaväärse toimega meetmeteks EÜ artikli 28 tähenduses (vt analoogia alusel kohtuotsus, 5.6.1986, komisjon vs Itaalia,
103/84
,
EU:C:1986:229
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Mis puutub Flandria piirkonna ja VREG kinnitusse, mille kohaselt igasugused võimalikud takistused elektri vabale liikumisele jäävad käesoleval juhul piiratuks muu hulgas seetõttu, et kõnealusel ajavahemikul oli Flandrias toodetud rohelise elektri osakaal üsna väike, siis piisab meenutamisest, et kui ka see asjaolu osutub tõeseks, ei jää selline siseriiklik meede siiski välja EÜ artikli 28 kohaldamisalast ainult seetõttu, et selle meetme tekitatud imporditõke on nõrk ja et imporditud toodete turustamiseks on muid võimalusi (vt eelkõige kohtuotsus, 5.6.1986, komisjon vs Itaalia,
103/84
,
EU:C:1986:229
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et siseriiklikke õigusakte, mis kujutavad endast koguselise piiranguga samaväärse toimega meetmeid, võib siiski õigustada mõnega EÜ artiklis 30 loetletud üldistest huvidest või kohustuslike nõuetega. Mõlemal juhul peab siseriiklik meede kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega olema taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ega tohi minna kaugemale sellest, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik (vt eelkõige kohtuotsus, 1.7.2014, Ålands Vindkraft,
C‑573/12
,
EU:C:2014:2037
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Siseriiklikud meetmed, mis võivad tõkestada ühendusesisest kaubandust, võivad muu hulgas olla põhjendatud keskkonnakaitset puudutavate kohustuslike nõuetega ja huviga suurendada taastuvate energiaallikate kasutamist elektri tootmisel, mis, nagu on juba meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 84, on keskkonnakaitseks kasulik, ja mis on teiseks samuti suunatud inimeste, loomade või taimede elu ja tervise kaitsmisele EÜ artiklis 30 loetletud üldise huvi põhjendustel (vt selle kohta eelkõige kohtuotsus, 1.7.2014, Ålands Vindkraft,
C‑573/12
,
EU:C:2014:2037
, punktid
–
ja seal viidatud kohtupraktika.
Selles olukorras jääb üle kontrollida, kas sellised õigusaktid, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega.
Proportsionaalsuse põhimõte
Nagu ilmneb käesoleva kohtuotsuse punktidest 63, 85, 93 ja 100, sõltub selliste õigusaktide, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, kooskõla direktiivi 2001/77 artikli 3 lõikega 1 ja artikliga 4, direktiivi 96/92 artikli 3 lõikega 2 ja artikliga 16, direktiivi 2003/54 artikli 3 lõigetega 2 ja 8 ja artikli 20 lõikega 1 ning EÜ artiklitega 28 ja 30 käesoleval juhul sellest, kas need õigusaktid vastavad proportsionaalsuse põhimõttest tulenevatele nõuetele.
Nagu on meenutatud ka käesoleva kohtuotsuse punktis 100, peavad selleks need piirkondlikud õigusaktid olema sobivad ja vajalikud käesoleval juhul juba eespool punktides 54, 84 ja 101 kindlaks tehtud õiguspärase eesmärgi, milleks on rohelise elektri tootmise suurendamine, saavutamiseks.
Sellega seoses tuleb kõigepealt meenutada, et nagu Euroopa Kohus on märkinud, on asjaolu, et riiklik toetuskava on kujundatud nii, et see toetab otse rohelise energia tootmist, mitte niivõrd pelgalt selle tarbimist, võib olla eelkõige seletatav sellega, et energia roheline laad on seotud ainult selle tootmise meetodiga ja seega saab keskkonnakaitse eesmärke, mis on seotud kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamisega, järgida tõhusalt peamiselt tootmise etapil (vt kohtuotsus, 11.9.2014, Essent Belgium,
C‑204/12–C‑208/12
,
EU:C:2014:2192
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Tuleb ka rõhutada, nagu on juba meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 62, et direktiivi 2001/77 artikli 3 lõigete 1 ja 2 ning artikli 4 koosmõjust nähtub, et siseriiklikud toetusmehhanismid viimati nimetatud artiklis märgitud elektrienergia tootjate jaoks, kellel on eelkõige palutud panustada liikmesriikidele selle direktiiviga pandud siseriiklike soovituslike eesmärkide täitmisse, peavad põhimõtteliselt viima rohelise elektri siseriikliku tootmise suurendamiseni (vt selle kohta kohtuotsus, 26.11.2014, Green Network,
C‑66/13
,
EU:C:2014:2399
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Selle asjaolu tõttu, eriti kombineerituna asjaoluga, et liidu õigus ei ole ühtlustanud riiklikke rohelise elektri toetuskavasid, on liikmesriikidel põhimõtteliselt lubatud piirata sellistest kavadest kasu saamist nende territooriumil toimuva rohelise elektri tootmisega (vt analoogia alusel seoses direktiiviga 2009/28 kohtuotsus, 1.7.2014, Ålands Vindkraft,
C‑573/12
,
EU:C:2014:2037
, punktid
ja
–
).
Mis puutub siseriiklike rohelise elektri tootmise toetuskavade võimesse saavutada sellise toodangu suurenemine, on Euroopa Kohus juba märkinud, et kohustus osta rohelist elektrit miinimumhinnaga võib anda tootjatele teatavat majanduslikku kasu, sest tagab neile riskivabalt suurema kasumi kui ilma selleta (kohtuotsus, 13.3.2001, PreussenElektra,
C‑379/98
,
EU:C:2001:160
, punkt
).
Samuti on Euroopa Kohus märkinud nn „rohelisi sertifikaate“ kasutavate siseriiklike toetuskavade kohta, et selle elektri tarnijate kohustus omandada rohelise elektri tootjatelt nende sertifikaatide kvoot, oli suunatud eelkõige sellele, et tagada tootjatele nõudlus neile antud sertifikaatide järele ja hõlbustada sel moel nende toodetava rohelise energia turustamist klassikalise energiaturu hinnast kõrgema hinnaga. Euroopa Kohus on nimelt rõhutanud, et motiveeriv mõju, mida selline kava avaldab elektritootjatele üldiselt, et nad suurendaksid rohelise elektri tootmist, ei ole seega küsitav ning järelikult ei saa kahtluse alla seada ka käesoleval juhul taotletavat õiguspärast eesmärki (vt kohtuotsus, 11.9.2014, Essent Belgium,
C‑204/12–C‑208/12
,
EU:C:2014:2192
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Sellised rohelise energia toetuskavad, mille tootmiskulud näivad ikkagi suhteliselt suured võrreldes taastumatutest energiaallikatest toodetava elektri tootmiskuludega, püüavad pikemas perspektiivis sisuliselt muu hulgas toetada investeeringuid uutesse elektrijaamadesse, andes tootjatele teatud tagatisi nende toodetava rohelise energia turustamise kohta tulevikus (vt kohtuotsus, 1.7.2014, Ålands Vindkraft,
C‑573/12
,
EU:C:2014:2037
, punkt
).
Käesoleval juhul on seoses põhikohtuasjas käsitletavate piirkondlike õigusaktidega kehtestatud rohelise elektri tasuta jaotamise kavaga kõigepealt oluline märkida, et erinevalt siseriiklikest rohelise elektri toetuskavadest ostukohustuse või roheliste sertifikaatide vormis, mis on teemaks käesoleva kohtuotsuse eelnevates punktides, ei ole selle kava eesmärk anda vahetut toetust rohelise elektri tootjatele.
Nagu on juba mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 61, kujutab rohelise elektri tasuta jaotamine endast rahalist eelist eelkõige tarnija jaoks ning asjakohasel juhul ja sõltuvalt eelkõige müügihinnast, mida tarnija küsib tarbijalt, ka teatud ulatuses ja kaudselt tarbija jaoks.
Vastupidi, selline toetusmehhanism nimelt ei paku mingit kindlust selles osas, et majanduslikust eelisest, mille see tarnijatele annab, saaksid lõpuks tõhusalt ja sisuliselt kasu rohelise elektri tootjad, ja eriti väikesed kohalikud tootmisüksused, keda Flandria piirkond on väitnud olevat tahtnud toetada ja kes ei ole ühtaegu tootjad ja tarnijad.
Kasu, mida rohelise elektri tootjad võivad sellest majanduslikust eelisest saada, sõltub erinevatest turuspetsiifilistest teguritest nagu elektri hind turul, pakkumine ja nõudlus või veel jõudude tasakaal olemasolevate operaatorite ja tarnijate valmisoleku vahel lubada tootjatel sellest eelisest kasu saada.
Pidades silmas rohelise elektri tootja jaoks põhikohtuasjas käsitletava toetuse kaudset, ebakindlat ja juhuslikku laadi, tuleb nentida, et selle kava tegelik võimekus saavutada käesoleval juhul õiguspärast eesmärki, milleks on operaatorite tõhus motiveerimine tootma rohkem rohelist elektrit, vaatamata lisatootmiskuludele, panustades sellesse, et liikmesriigid saavutaksid direktiivi 2001/77 artikli 3 kohased soovituslikud eesmärgid, ei ole kindlaks tehtud.
Täielikult kaudse, ebakindla ja juhusliku laadi tõttu ja teiseks seetõttu, et on olemas muud meetmed nagu roheliste sertifikaatide andmine, mis omalt poolt panustavad kindlal ja tõhusal viisil rohelise elektri tootmise suurendamise eesmärki, muu hulgas ilma, et kahjustataks direktiivi 2003/54 artikli 20 lõikes 1 ette nähtud kolmandate isikute juurdepääsu jaotusvõrgule mittediskrimineerivatel tingimustel, mis on üks olulisi meetmeid elektrienergia siseturu saavutamisel, tuleb asuda seisukohale, et põhikohtuasjas käsitletavad siseriiklikud õigusaktid ei rahulda proportsionaalsuse põhimõttest tulenevaid nõudeid ja et sekkumine vabasse juurdepääsu ja kaupade vabasse liikumisse ei ole seetõttu selle eesmärgiga põhjendatavad.
Arvestades eeltoodut, tuleb asuda seisukohale, et proportsionaalsuse põhimõttele mittevastavana rikuvad sellised õigusaktid, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, ühtaegu EÜ artiklite 28 ja 30 sätteid ning direktiivi 96/62 artikli 3 lõike 2 ja artikli 16, direktiivi 2003/54 artikli 3 lõigete 2 ja 8 ning artikli 20 lõike 1 ning direktiivi 2001/77 artiklite 3 ja 4 sätteid.
EÜ artikkel 12
Arvestades esiteks käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis esitatud sedastust, millest järeldub, et sellised õigusaktid, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, rikuvad EÜ artikleid 28 ja 30 ning teiseks eelotsusetaotluse esitanud kohtu igasuguse selgituse puudumist selle kohta, miks need õigusaktid põhjustavad kodakondsuse alusel diskrimineerimist EÜ artikli 12 tähenduses, ei ole Euroopa Kohtul vajadust viimati nimetatud sättel käesoleva kohtuasja raames peatuda.
Kõike eelnevat arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et EÜ artikleid 28 ja 30 ning direktiivi 2003/54 artikli 3 lõikeid 2 ja 8 ja artikli 20 lõiget 1, direktiivi 96/92 artikli 3 lõikeid 2 ja 3 ning artiklit 16 ning direktiivi 2001/77 artikleid 3 ja 4 tuleb koostoimes tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised õigusaktid, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, mis kehtestavad rohelise elektri tasuta jaotamise kohustuse asjakohases piirkonnas asuvas jaotusvõrgus, limiteerides sellest kavast kasusaamise esimese määruse puhul ainult vahetult nendesse jaotusvõrkudesse tootmisüksuste poolt suunatud rohelise elektriga ja teise määruse puhul ainult rohelise elektriga, mida sellised tootmisüksused suunavad vahetult jaotusvõrkudesse selles liikmesriigis, milles need piirkonnad asuvad.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

EÜ artikleid 28 ja 30, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2003. aasta direktiivi 2003/54/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 96/92/EÜ, artikli 3 lõikeid 2 ja 8 ning artikli 20 lõiget 1, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. detsembri 1996. aasta direktiivi 96/92EÜ elektri siseturu ühiseeskirjade kohta artikli 3 lõikeid 2 ja 3 ja artiklit 16 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. septembri 2001. aasta direktiivi 2001/77/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia kasutamise edendamise kohta elektrienergia siseturul artikleid 3 ja 4 tuleb koostoimes tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusaktid nagu4. aprilli 2003. aasta besluit van de Vlaamse regering tot wijziging van het besluit van de Vlaamse regering van 28 september 2001 (Flandria valitsuse määrus Flandria valitsuse 28. septembri 2001. aasta määruse muutmise kohta) ja 5. märtsi 2004. aasta besluit van de Vlaamse regering inzake de bevordering van elektriciteitsopwekking uit hernieuwbare energiebronnen (Flandria valitsuse määrus taastuvatest energiaallikatest pärit elektri tootmise soodustamise kohta), mis kehtestavad rohelise elektri tasuta jaotamise kohustuse asjakohases piirkonnas asuvas jaotusvõrgus, limiteerides sellest kavast kasusaamise esimese määruse puhul ainult vahetult nendesse jaotusvõrkudesse tootmisüksuste poolt suunatud rohelise elektriga ja teise määruse puhul ainult rohelise elektriga, mida sellised tootmisüksused suunavad vahetult jaotusvõrkudesse selles liikmesriigis, milles need piirkonnad asuvad.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.