CELEX: 62016CJ0564
Apellatsioonkaebus
Euroopa Liidu kaubamärk
Määrus (EÜ) nr 207/2009
Artikli 8 lõige 5
Artikkel 76
Vastulausemenetlus
Suhtelised keeldumispõhjused
Määrus (EÜ) nr 2868/95
Eeskiri 19
Eeskirja 50 lõige 1
Varasema kaubamärgi mainet tunnustavate varasemate Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) otsuste olemasolu
Hea halduse põhimõte
Nende otsustega arvestamine hilisemates vastulausemenetlustes
Põhjendamiskohustus
EUIPO apellatsioonikodade menetluskohustused

Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO) palub apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 9. septembri 2016. aasta otsuse kohtuasjas Puma vs. EUIPO – Gemma Group (Hüppava kaslase kujutis) (
T‑159/15
, edaspidi vaidlustatud kohtuotsus,
EU:T:2016:457
), millega Üldkohus tühistas EUIPO viienda apellatsioonikoja 19. detsembri 2014. aasta otsuse (asi R 1207/2014-5), mis käsitleb vastulausemenetlust Puma SE ja Gemma Group Srl-i vahel (edaspidi „vaidlusalune otsus“).
Õiguslik raamistik
Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 [Euroopa Liidu] kaubamärgi kohta (
ELT 2009, L 78, lk 1
) artikli 8 „Suhtelised keeldumispõhjused“ lõige 5 sätestab:
„Lõike 2 tähenduses ei registreerita varasema kaubamärgi omaniku vastuseisu korral taotletavat kaubamärki, kui see on identne või sarnane varasema kaubamärgiga ning seda tahetakse registreerida kaupade või teenuste jaoks, mis ei ole sarnased nendega, mille jaoks on registreeritud varasem kaubamärk, kui varasema [ELi] kaubamärgi olemasolul on see omandanud [liidus] maine ja varasema siseriikliku kaubamärgi olemasolul on see omandanud maine asjaomases liikmesriigis ning kui taotletava kaubamärgi kasutamine ilma tungiva põhjuseta tähendaks varasema kaubamärgi eristusvõime või maine ärakasutamist või kahjustamist.“
Kõnealuse määruse artikkel 63, mis kuulub selle määruse VII jaotisse „Kaebused“, näeb lõikes 2 ette:
„Kaebuse menetlemise käigus kutsub apellatsioonikoda pooli nii sageli kui vajalik ning apellatsioonikoja määratud tähtaja jooksul esitama märkusi teadete kohta, mille on esitanud teine osapool või apellatsioonikoda.“
Sama määruse artikkel 75 sätestab:
„Ameti otsustes märgitakse põhjused, millel need rajanevad. Otsuste aluseks võivad olla üksnes põhjused või tõendid, mille kohta huvitatud isikutel on olnud võimalik esitada oma seisukoht.“
Määruse nr 207/2009 artikkel 76 näeb ette:
„1.   Asju menetledes kontrollib amet fakte omal algatusel; registreerimisest keeldumise suhteliste põhjustega seotud menetlustes piirdub amet siiski kontrollimisel osaliste esitatud faktide, tõendite ja väidetega ning esitatud nõudmistega.
2.   Amet võib mitte arvesse võtta fakte ja tõendeid, mille asjaomased pooled on esitanud hilinenult.“
Määruse artikli 78 lõige 1 näeb ette:
„Ametis toimuvate menetluste puhul kuuluvad tõendite esitamise või saamise viiside hulka:
a)
poolte ärakuulamine;
b)
teabe taotlemine;
c)
dokumentide või tõendite esitamine;
d)
tunnistajate ülekuulamine;
e)
eksperdiarvamuste esitamine;
f)
kirjalikud, vande all antud või tõendatud ütlused või ütluste andmise liikmesriigi seaduste kohaselt samaväärsed muud ütlused.“
Komisjoni 13. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ) nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (
EÜT 1995, L 303, lk 1
; ELT eriväljaanne 17/01, lk 189) (muudetud komisjoni 29. juuni 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 1041/2005 (
ELT 2005, L 172, lk 4
)) (edaspidi „määrus nr 2868/95“), eeskirja 19 „Vastulause põhjendamine“ lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1.   Amet võimaldab vastulause esitajal esitada vastulauset toetavaid fakte, tõendeid ja argumente või täiendada juba eeskirja 15 lõike 3 kohaselt esitatud fakte, tõendeid ja argumente ameti määratud tähtaja jooksul […]
2.   „Lõikes 1 sätestatud perioodil esitab vastulause esitaja tõendeid oma varasemate kaubamärkide või õiguste olemasolu, nende kehtivuse ja kaitse ulatuse kohta, samuti tõendeid oma vastulause esitamise õiguse kohta. Eelkõige esitab vastulause esitaja järgmised tõendid:
a)
kui vastulause aluseks on kaubamärk, mis pole [ELi] kaubamärk, siis tõendid selle taotlemise või registreerimise kohta, esitades selleks:
[…]
ii)
kui kaubamärk on registreeritud, siis olenevalt asjaoludest kas asjakohase registreerimistõendi koopia või tõendi selle viimase pikendamise kohta, mis tõendab, et kaubamärgi kaitseperiood ulatub lõikes 1 sätestatud tähtajast ja selle tähtaja kõikidest pikendamistest kaugemale, või samaväärsed dokumendid, mis kaubamärgi registreerinud asutus on väljastanud;
[…]
c)
kui vastulause aluseks on märgi tuntus määruse artikli 8 lõike 5 tähenduses, siis lisaks käesoleva lõike punktis a nimetatud tõenditele ka tõendid märgi tuntuse kohta, samuti tõendid ja argumendid, mis näitavad, et selle kaubamärgi põhjuseta kasutamine tähendaks varasema kaubamärgi ebaõiglast ärakasutamist või selle märgi eristatavuse või maine kahjustamist;
[…]“.
Määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõige 1 sätestab:
„1.
Kui ei ole sätestatud teisiti, kohaldatakse kaebuse menetlusele
mutatis mutandis
sätteid, mis kehtivad menetluste puhul osakonnas, kelle otsuse peale kaevatakse.
[…]
„Kui vaidlustatakse vastulausete osakonna otsus, piirdub apellatsioonikoda kaebuse läbivaatamisel nende faktide ja tõenditega, mis on esitatud vastulausete läbivaatustalituse poolt määruse ja käesolevate eeskirjade alusel määratud või täpsustatud tähtaegade jooksul, välja arvatud juhud, kui apellatsioonikoda leiab, et tuleks arvestada määruse [nr 207/2009] artikli [76 lõike 2] kohaseid lisa- või täiendavaid fakte ja tõendeid.“
Vaidluse taust
Gemma Group esitas 14. veebruaril 2013 määruse nr 207/2009 alusel EUIPO‑le ELi kaubamärgi registreerimise taotluse.
Kaubamärk, mille registreerimist taotleti, on alljärgnev sinist värvi kujutismärk:
Kaubad, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotleti, kuuluvad 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatavate kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbi vaadatud ja parandatud kujul) klassi 7 ning vastavad järgmisele kirjeldusele: „puidutöötlusmasinad; alumiiniumitöötlusmasinad; PVC‑töötlusmasinad“.
ELi kaubamärgi taotlus avaldati 8. aprilli 2013. aasta väljaandes
Bulletin des marques communautaires
nr 66/2013.
Puma esitas 8. juulil 2013 kõnealuse kaubamärgi registreerimisele määruse nr 207/2009 artikli 41 alusel käesoleva kohtuotsuse punktis 11 nimetatud kõigi kaupadega seoses vastulause. Vastulause põhjenduseks toodi selle määruse artikli 8 lõikes 5 sätestatud põhjus.
Vastulause tugines muu hulgas alljärgnevatele varasematele kaubamärkidele (edaspidi „varasemad kaubamärgid“):
–
allpool kujutatud rahvusvaheline kujutismärk, mis registreeriti 30. septembril 1983 numbriga 480105, mida on pikendatud kuni aastani 2023, mis kehtib Austrias, Beneluxi riikides, Horvaatias, Prantsusmaal, Ungaris, Itaalias, Portugalis, Tšehhi Vabariigis, Rumeenias, Slovakkias ja Sloveenias ja mis tähistab klassidesse 18, 25 ja 28 kuuluvaid kaupu, mis vastavad neis klassides järgmisele kirjeldusele:
–
klass 18: „õlalkantavad kotid ja reisikotid, reisikohvrid ja reisikotid, eelkõige sporditarvete ja -rõivaste jaoks“;
–
klass 25: „rõivad, saapad, kingad ja sussid“;
–
klass 28: „mängud, mänguasjad; sporditarbed, võimlemis- ja spordiriistad (mis ei kuulu teistesse klassidesse), sh spordipallid“:
–
allpool kujutatud rahvusvaheline kujutismärk, mis registreeriti 17. juunil 1992 numbriga 593987 ja mida on pikendatud kuni aastani 2022, mis kehtib Austrias, Beneluxi riikides, Bulgaarias, Küprosel, Horvaatias, Hispaanias, Eestis, Soomes, Prantsusmaal, Kreekas, Ungaris, Itaalias, Lätis, Leedus, Poolas, Portugalis, Ühendkuningriigis, Tšehhi Vabariigis, Rumeenias, Sloveenias ja Slovakkias, ja mis tähistab muu hulgas alljärgnevaid klassidesse 18, 25 ja 28 kuuluvaid kaupu, mis vastavad neis klassides järgmisele kirjeldusele:
–
klass 18: „nahk- ja tehisnahktooted (mis kuuluvad sellesse klassi); käekotid ja muud vutlarid, mis ei ole kohandatud toodete jaoks, mida need on mõeldud mahutama ning väikesed nahktooted, eelkõige peenrahakotid, rahakotid, võtmetaskud; käekotid, […]“;
–
klass 25: „rõivad, jalatsid, peakatted; jalatsite osad ja komponendid, tallad, sisetallad ja ravitallad, kontsad, saabaste pealisosad; […]“;
–
klass 28: „mängud, mänguasjad, sh miniatuursed jalatsid ja pallid (mänguasjadena); füüsilise trenni, võimlemis- ja sporditarbed ja -riistad (mis kuuluvad sellesse klassi); […]“:
.
Puma tugines määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikel 5 põhinevas vastulauses varasemate kaubamärkide mainele kõigis liikmesriikides ja seda seoses kõigi käesoleva kohtuotsuse punktis 14 nimetatud kaupadega.
EUIPO vastulausete osakond (edaspidi „vastulausete osakond“) lükkas 10. märtsil 2014 vastulause tervikuna tagasi. Ta möönis küll vastandatud tähiste teatavat sarnasust, kuid märkis seoses varasema kaubamärgi nr 593987 mainega, et menetlusökonoomia kaalutlustel ei ole vaja analüüsida tõendeid, mille Puma esitas kaubamärgi ulatusliku kasutamise ja maine kohta, ning vastulauset tuleb kontrollida, lähtudes eeldusest, et nimetatud varasema kaubamärgi „eristusvõime on tavalisest suurem“. Ta järeldas sellest, et iga asjaomase kaubamärgiga tähistatud kaupade erinevuse tõttu ei loo asjaomane avalikkus vaidlusaluste kaubamärkide vahel selliseid seoseid, nagu nõuab määruse nr 207/2009 artikli 8 lõige 5.
Puma esitas 7. mail 2014 määruse nr 207/2009 artiklite 58–64 alusel EUIPO‑le vastulausete osakonna otsuse peale kaebuse.
Apellatsioonikoda jättis vaidlusaluse otsusega kaebuse rahuldamata. Esiteks leidis apellatsioonikoda, et varasemad kaubamärgid ning taotletav kaubamärk on teataval määral visuaalselt sarnased ning annavad edasi sama „puumat meenutava hüppava kaslase“ kuvandit. Teiseks lükkas apellatsioonikoda siiski tagasi Puma argumendi, et vastulausete osakond kinnitas varasemate kaubamärkide maine olemasolu, sest apellatsioonikoja sõnul vastulausete osakond menetlusökonoomia kaalutlustel tegelikult üksnes märkis, et käesoleval juhul ei ole kaupade maine kohta Puma esitatud tõendeid vaja uurida ning analüüs viiakse läbi, lähtudes eeldusest, et varasema kaubamärgi nr 593987 „eristusvõime on tavalisest suurem“. Seejärel analüüsis apellatsioonikoda käesoleva kohtuotsuse punktis 14 osutatud kaupadega seoses varasemate kaubamärkide maine kohta esitatud tõendeid ja lükkas need tagasi. Kolmandaks leidis apellatsioonikoda, et isegi kui lugeda varasemate kaubamärkide maine tõendatuks, tuleb määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikel 5 põhinev vastulause tagasi lükata, kuna muud tingimused nagu varasemate kaubamärkide eristusvõime või maine ärakasutamine või kahjustamine ei ole täidetud.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Puma esitas vaidlusaluse otsuse tühistamiseks hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 1. aprillil 2015. Puma põhjendas oma hagi sisuliselt kolme väitega, mille kohaselt esiteks on rikutud õiguskindluse ja hea halduse põhimõtet, kuna apellatsioonikoda jättis tähelepanuta tõendid varasemate kaubamärkide maine kohta ning järeldas, et nende maine ei ole tõendatud, teiseks on rikutud määruse nr 207/2009 artikleid 75 ja 76, kuna apellatsioonikoda analüüsis tõendeid varasemate kaubamärkide maine kohta olukorras, kus vastulausete osakond ei olnud seda analüüsi läbi viinud, ning kolmandaks on rikutud nimetatud määruse artikli 8 lõiget 5.
Konkreetsemalt märkis Puma esimeses väites sisuliselt, et apellatsioonikoda rikkus õiguskindluse ja hea halduse põhimõtet sellega, et jättis tähelepanuta Puma poolt varasemate kaubamärkide maine kohta esitatud tõendid ning kaldus nende varasemate kaubamärkide mainet käsitlevast EUIPO otsustuspraktikast kõrvale.
Mis puutub Puma argumenti, mille kohaselt ei ole apellatsioonikoda sellist kõrvalekallet oma otsustuspraktikast põhjendanud, siis tuletas Üldkohus meelde, milline sisu on õigusel heale haldusele ning märkis, et selle hulka kuulub muude kohustuste seas ametiasutuste kohustus oma otsuseid põhjendada.
Ta märkis samuti, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale on EUIPO võrdse kohtlemise ja hea halduse põhimõtte alusel kohustatud võtma arvesse sarnaste taotluste kohta tehtud otsuseid ning uurima eriti tähelepanelikult, kas tuleb teha samaväärne otsus või mitte, kusjuures nende põhimõtete kohaldamine tuleb ühitada seaduslikkuse põhimõttega.
Seejärel märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 30, et EUIPO oli kolmes otsuses, mis olid tehtud 20. augustil 2010, 30. augustil 2010 ja 30. mail 2011 (edaspidi „kolm varasemat otsust“), tuvastanud varasemate kaubamärkide maine ja üldtuntuse. Üldkohus kirjeldas samas punktis nende otsuste põhisisu ja vastavates asjades Puma esitatud tõendeid. Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 31, et nimetatud otsuseid, millele Puma oli küll apellatsioonikoja menetluses nõuetekohaselt osutanud, ei olnud vaidlusaluses otsuses analüüsitud ega isegi mitte nimetatud, kuna apellatsioonikoda märkis üksnes, et EUIPO varasem otsustuspraktika ei ole talle siduv.
Seega leidis Üldkohus esiteks, et EUIPO oli varasemate kaubamärkide maine kolmes varasemas otsuses tuvastanud, ning seda kinnitavad ka mitu riigisiseste ametiasutuste otsust, ja teiseks, et selline maine tuvastamine on faktilise asjaolu nentimine, mis ei sõltu taotletavast kaubamärgist.
Kohus tegi selle põhjal alljärgneva vaidlustatud kohtuotsuse punktis 34 esitatud järelduse:
„[…] [A]rvestades […] kohtupraktikat, mille kohaselt EUIPO peab võtma arvesse sarnaste taotluste kohta tehtud otsuseid ning uurima eriti tähelepanelikult, kas tuleb teha samaväärne otsus või mitte, ning arvestades põhjendamiskohustust, ei saa apellatsioonikoda kalduda kõrvale EUIPO otsustuspraktikast, esitamata vähimatki selgitust põhjuste kohta, millest tulenevalt ta leidis, et neis otsustes varasemate kaubamärkide maine kohta tehtud järeldused ei ole (enam) asjakohased. Apellatsioonikoda ei ole märkinud, et see maine on eelnimetatud hiljutiste otsuste järel vähenenud või see otsustuspraktika on seadusvastane.“
Üldkohus lükkas siinkohal tagasi EUIPO argumendi, mille kohaselt ei tule neid otsuseid arvesse võtta, kuna ühegagi neist ei kaasnenud varasemates menetlustes nende varasemate kaubamärkide maine kohta esitatud tõendeid. Üldkohus selgitas, et apellatsioonikojal on vastulausete osakonna otsuse peale esitatud kaebust menetledes määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõike 1 kolmandast lõigust tulenev kaalutlusõigus otsustada, kas võtta arvesse lisa- või täiendavaid fakte ja tõendeid, mida ei esitatud vastulausete osakonna määratud või täpsustatud tähtaja jooksul.
Käesoleva asja asjaolusid arvestades märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 37 järgmist:
„[A]pellatsioonikoda [oleks] […] pidanud hiljutist varasemat otsustuspraktikat arvestades, mida kinnitab [riigisiseste] otsuste suhteliselt suur arv ja teatav Üldkohtu otsus, vastavalt hea halduse põhimõttele […], kas paluma hagejal esitada täiendavad tõendid varasemate kaubamärkide maine kohta – kas või nii palju, et see ümber lükata – nagu võimaldab tal teha määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõike 1 kolmas lõik, või esitama põhjused, miks ta leiab, et neis varasemates otsustes tehtud järeldused varasemate kaubamärkide maine kohta ei ole käesoleval juhul asjakohased. See oli seda vajalikum, et teatavates osutatud otsustes nimetati väga üksikasjalikult varasemate kaubamärkide maine kohta antud hinnangu aluseks olnud tõendeid, mis oleks pidanud tõmbama tema tähelepanu nende olemasolule. See oli seda vajalikum, et teatavates osutatud otsustes nimetati väga üksikasjalikult varasemate kaubamärkide maine kohta antud hinnangu aluseks olnud tõendeid, mis oleks pidanud tõmbama tema tähelepanu nende olemasolule.“
Üldkohus järeldas sellest, et EUIPO rikkus hea halduse põhimõtet, sealhulgas kohustust oma otsuseid põhjendada.
Üldkohus leidis lõpuks, et kuna varasemate kaubamärkide maine tugevust tuli määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 5 tähenduses esineva kahjustamise igakülgsel hindamisel arvesse võtta, millist küsimust apellatsioonikoda oli vaidlusaluses otsuses täiendavalt käsitlenud, siis võis apellatsioonikoja tehtud viga olla vastulause tulemuse osas määrava mõjuga, kuna apellatsioonikoda ei olnud varasemate kaubamärkide mainet täielikult analüüsinud, see aga takistas Üldkohtul selle määruse artikli 8 lõike 5 võimaliku rikkumise suhtes otsust teha.
Seetõttu nõustus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 44 Puma esimese väitega ja tühistas vaidlusaluse otsuse osas, millega apellatsioonikoda Puma esitatud vastulause tagasi lükkas, ilma et muid tema väiteid oleks analüüsitud.
Apellatsioonimenetluse poolte nõuded
EUIPO palub Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja
–
mõista kohtukulud välja Pumalt.
Puma palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
–
mõista kohtukulud välja EUIPO‑lt.
Apellatsioonkaebus
EUIPO põhjendab oma apellatsioonkaebust kahe väitega, mille kohaselt on rikutud esiteks määruse nr 207/2009 artikli 76 lõiget 1 ja hea halduse põhimõtet koostoimes määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõike 2 punktiga c ja määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikega 5, ning teiseks määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõiget 1 ja määruse nr 207/2009 artikli 76 lõiget 2.
Poolte argumendid
Esimene väide
EUIPO esimene väide jaguneb kolmeks osaks.
Esimese väite esimeses osas heidab EUIPO Üldkohtule ette määruse nr 207/2009 artikli 76 lõike 1 ja hea halduse põhimõtte rikkumist. Kuna Üldkohus leidis, et Puma on oma vastulause toetuseks kolmele varasemale otsusele „õigesti osutanud“, siis oli ta kaudselt, kuid kindlalt nõus, et üldine ja ebamäärane viide nendes otsustes sisalduvatele järeldustele ja Puma poolt varasemates ning muude poolte vahel toimunud menetlustes esitatud tõenditele kujutab endast määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõike 2 punkti c tähenduses lubatud tõendit maine kohta.
EUIPO märgib, et maine ei ole asjaolu, millel on
erga omnes
mõju, vaid tegemist on üksnes asjaomase menetluse pooli siduva tõdemusega, mistõttu EUIPO varasem otsustuspraktika teatava kaubamärgi maine olemasolu kohta ei kujuta sellisena hilisemates menetlustes endast tõendit maine olemasolu kohta. Viidet sellistele otsustele on õige tõlgendada üksnes üldise ja ebatäpse viitena neile dokumentidele, mida on EUIPO varasemate menetluste käigus esitatud, kuna erinevalt Üldkohtu seisukohast ei saa sellist viidet maine kohta esitatud lubatud tõendina vastu võtta, ilma et rikutaks võistleva menetluse suhtes määruse nr 207/2009 artikli 76 lõikes 1 ette nähtud EUIPO erapooletuse kohustust ja hea halduse põhimõtet. Kuna vastulause esitaja ei ole täpsustanud, millistele tõenditele ta soovib tugineda, siis on EUIPO-l võimatu tähise kaubamärgina registreerimise taotleja kaitseõigusi tagada.
Peale selle eirab Üldkohus oma seisukohaga võistlevuse põhimõtet ja poolte menetlusliku võrdsuse põhimõtet, mis on omased võistlevale menetlusele, kuna just vastulause esitaja, mitte EUIPO peab võimaldama kaubamärgi taotlejal hinnata ja vajaduse korral vaidlustada varasema otsuse faktiline alus. Peale selle märgib EUIPO, et käesoleval juhul ei olnud küsimus selles, et tal ei olnud „füüsiliselt“ võimalik asjaomaseid dokumente identifitseerida, vaid tegemist oli pigem asjaoluga, et kuna Puma ei olnud täpselt viidanud tõenditele, millele ta soovis tugineda, siis oleks EUIPO pidanud ise mainet tõendavaid asjakohaseid dokumente otsima. Seega on Puma argument, mis esitati esimest korda Üldkohtus ja mille kohaselt kõik varasemates menetlustes esitatud dokumendid on igal juhul võrgus kättesaadavad, mitte üksnes väär, vaid ka asjakohatu, isegi kui see tunnistatakse vastuvõetavaks.
Selle esimese õigusnormi rikkumise pinnalt tõlgendas Üldkohus vaidlusalust otsust ilmselgelt valesti, kui ta leidis, et varasemaid otsuseid ei ole vaidlustatud otsuses „isegi mitte nimetatud“, samas kui need olid Puma argumentide kokkuvõttes esitatud ja apellatsioonikoda oli neid otseselt kontrollinud seoses nende õigusliku siduvuse puudumise ning apellatsioonikoja täiendava põhjenduskäiguga.
Esimese väite teise osaga seoses väidab EUIPO, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta väitis, et apellatsioonikoda oleks pidanud vastavalt hea halduse põhimõttele, nagu Euroopa Kohus on seda tõlgendanud 10. märtsi 2011. aasta kohtuotsuses Agencja Wydawnicza Technopol vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
), selgitama, miks ta ei võtnud arvesse järeldusi, mida EUIPO oli kolmes varasemas otsuses varasemate kaubamärkide maine kohta teinud. Ta leiab, et Üldkohtu see seisukoht põhineb kahel vääral eeldusel, millest esimene seisneb selles, et varasematele otsustele tuginemine loetakse õiguspäraseks, mis aga ei ole nii, nagu on näidanud esimese väite esimeses osas esitatud argumendid.
Teine väär eeldus on see, et Euroopa Kohus tunnustas EUIPO varasema „otsustuspraktika“ olemasolu, milles tuvastati varasemate kaubamärkide maine, kuna sellise tunnustamisega eiratakse „maine“ mõistet ja määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikes 5 ette nähtud keeldumispõhjuse suhtelist laadi nagu ka artikli 76 lõikes 1 sätestatud menetluse võistlevat laadi.
Nimelt on isegi juhul, kui sarnaselt käesoleva asjaga tugineb vastulause esitaja kaubamärkidele, mille maine on EUIPO varem tuvastanud, on ta ikkagi kohustatud hilisemaid kaubamärkide registreerimistaotlusi igal üksikjuhul eraldi vaidlustama, tõendades igal konkreetsel juhul selle kaubamärgi mainet, millele ta tugineb. Varasema kaubamärgi maine ei sõltu üksnes asjaomase kaubamärgiomaniku esitatud tõenditest, vaid ka vastuargumentidest, mille esitab teine menetluspool.
Seetõttu ei saa maine tuvastamine olla pelgalt faktilise asjaolu sisuliselt staatiline tõdemine, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 33 vääralt leidis. Vastupidi, kuigi see ei sõltu rangelt võttes taotletavast kaubamärgist, laieneb nimetatud tuvastamisele võistlevuse põhimõte igas vastulausemenetluses eraldi. Käesoleval juhul aga tähendaks Üldkohtu hinnang, mille kohaselt kolm varasemat otsust moodustavad „varasema otsustuspraktika“, „maine olemasolu eelduse“ tunnustamist, mis on vastuolus määruse nr 207/2009 artikli 76 lõikega 1 koostoimes sama määruse artikli 8 lõikega 5.
Kolme varasema otsuse väärtusele antud väära hinnangu tõttu rikkus Üldkohus ka muid õigusnorme. Üldkohus märkis 10. märtsi 2011. aasta kohtuotsusest Agencja Wydawnicza Technopol vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
) tulenevale kohtupraktikale tuginedes ekslikult, et apellatsioonikoda oleks pidanud esitama põhjused, miks ta leidis, et kolmes varasemas otsuses tehtud järeldused varasemate kaubamärkide maine kohta tuleb jätta arvesse võtmata. Nimetatud kohtupraktika on aga asjakohane üksnes
ex parte
menetluses, mis puudutab kaubamärgi registreerimisest keeldumist absoluutsete põhjuste alusel.
Igal juhul oleks isegi juhul, kui see kohtupraktika oleks võistlevale menetlustele kohaldatav, olukord selline ainult kas küsimustes, mida tuleb tõstatada avaliku korra huvides, sellistes küsimustes, mida EUIPO on identifitseerinud üldtuntud faktidena, või kui asjaomases menetluses juba tuvastatud faktilist asjaolu käsitatakse samaväärsena faktilise asjaoluga, mis on tuvastatud mõnes varasemas menetluses. Seda kohtupraktikat ei saa seevastu kohaldada seoses konkreetsete faktiliste asjaoludega, millele on osutatud varasemates menetlustes, või seoses vastavates menetlustes tõenditele antud hinnanguga, et tuvastada hilisemas menetluses faktilisi asjaolusid.
Esimese väite kolmandas osas märgib EUIPO sisuliselt seda, et Üldkohus ei saanud määruse nr 207/2009 artikli 76 lõiget 1 ja hea halduse põhimõtet rikkumata järeldada, nagu ta tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 37, et apellatsioonikojal oli täiendav kohustus omal algatusel paluda Pumat esitada täiendavaid tõendeid tema väidetud üldtuntuse kohta.
Puma ei nõustu EUIPO esimese väite ühegi osaga.
Puma väidab nimelt, et Üldkohus kohaldas hea halduse põhimõtet nõuetekohaselt, kui ta leidis, et Puma oli varasemate kaubamärkide maine tõendamise kohustust, mis on sätestatud määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõike 2 punktis c, täites „õigesti osutanud“ kolmele varasemale otsusele. Nimelt oleks raske järeldada, et neile kolmele varasemale otsusele tuginemine on vaid üldine viide varasemates menetlustes esitatud dokumentidele, samas kui tegemist on haldusasutuselt pärinevate lõplike otsustega, milles tunnustatakse vastulauses täpselt identifitseeritud, avaldatud ja EUIPO veebisaidil kergesti kättesaadavate kaubamärkide mainet, ning mille asjakohased lõigud on kokkuvõtlikult esitatud nimetatud aktis kohtumenetluse keeles. Sellised otsused iseenesest on asendamatud ja ümberlükkamatud tõendid varasemate kaubamärkide maine kohta. Lisaks märgib ta, et maine on objektiivne asjaolu, millel on
erga omnes
mõju, ja kui ainus asjaolu, mis võib seda mõjutada, on aja möödumine, siis ei ole EUIPO esitanud ühtki analüüsi selle kohta.
Mis puutub EUIPO esimese väite teisse ossa, siis ei ole asjaolu puhul, et Üldkohus määratles kolme varasemat otsust „otsustuspraktikana“, Puma väitel tegemist menetluse võistleva laadi ega mõiste „maine“ rikkumisega, kuna Euroopa Liidu õiguses ei ole normi, mis oleks EUIPO-l lubanud jätta arvesse võtmata või eirata võrdse kohtlemise ja hea halduse põhimõtet, mis kohustasid teda võtma varasemat kolme otsust arvesse ning uurima eriti tähelepanelikult, kas tuleb teha samasugune otsus või mitte, või vähemalt paluda omal algatusel Pumal esitada varasemate kaubamärkide maine kohta täiendavaid tõendeid.
Mis puutub esimese väite kolmandasse ossa, siis vaidleb Puma EUIPO argumentidele vastu, väites sisuliselt, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 37 Üldkohtu osutatud menetluslikud kohustused ei mõjuta mitte mingil moel EUIPO kohustusi võistlevas menetluses.
Teine väide
EUIPO märgib teises väites, et kuna Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 37, et apellatsioonikoda oleks pidanud paluma Pumal esitada täiendavaid tõendeid varasemate kaubamärkide maine kohta, nagu seda võimaldab määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõike 1 kolmas lõik, siis rikkus Üldkohus kaudselt ka määruse nr 207/2009 artikli 76 lõiget 2. Nimelt nähtub selle sätte sõnastusest, kontekstist ja eesmärgist selgesti, et seda tuleb kohaldada üksnes poolte omal algatusel esitatud faktidele ja tõenditele. Lisaks ei ole võimalik seda kohaldada analoogia alusel olukorrale, millega on tegemist käesolevas asjas, kuna selliste taotluste jaoks on olemas konkreetne õiguslik alus, käesoleval juhul määruse nr 207/2009 artikli 78 lõike 1 punkt c. Seega ei saa EUIPO arvates kalduda kummagi asjaomase sätte alusel kõrvale EUIPO-l lasuvast erapooletuse kohustusest ja poolte võrdsuse põhimõttest.
Puma väidab, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 37 esitatud Üldkohtu hinnang ei ole õigusvastane.
Euroopa Kohtu hinnang
Esimese väite esimene ja teine osa
Esimese väite kahes esimeses osas, mida tuleb analüüsida koos, vaidlustab EUIPO Üldkohtu hinnangu, mille viimane andis Puma hagis esitatud esimesele tühistamisnõudele ning mille kohaselt on rikutud õiguskindluse ja hea halduse põhimõtet, kuna apellatsioonikoda lükkas tõendid varasemate kaubamärkide maine kohta tagasi ja leidis, et nende kaubamärkide maine ei ole määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 5 kohaldamiseks tõendatud.
Täpsemini väidab EUIPO sisuliselt, et Üldkohus rikkus määruse nr 207/2009 artikli 76 lõiget 1 ja hea halduse põhimõtet koostoimes määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõike 2 punktiga c ja määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikega 5, kui ta leidis esiteks, et Puma oli kolmele varasemale EUIPO otsusele vastulausete osakonnas „õigesti osutanud“, ja teiseks, et apellatsioonikoda oleks vastavalt hea halduse ja võrdse kohtlemise põhimõttele, nagu neid on tõlgendatud 10. märtsi 2011. aasta kohtuotsusest Agencja Wydawnicza Technopol vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
) tulenevas kohtupraktikas, pidanud neid otsused arvestama ning uurima eriti tähelepanelikult, kas tuleb teha samaväärne otsus või mitte, ning tal ei olnud õigust EUIPO otsustuspraktikast kõrvale kalduda, esitamata vähimatki selgitust põhjuste kohta, millest tulenevalt ta leidis, et varasemate kaubamärkide maine kohta nendes otsustes tehtud faktilised järeldused ei ole (enam) asjakohased.
Sellega seoses nähtub määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 5 sõnastusest, et nimetatud artikli kohaldamine sõltub kolmest kumulatiivsest tingimusest, millest esimene on seotud vastandatud kaubamärkide identsuse või sarnasusega, teine vastulause aluseks oleva varasema kaubamärgi maine olemasoluga, ja kolmas tõenäosusega, et taotletava kaubamärgi kasutamisega ilma tungiva põhjuseta võidakse varasema kaubamärgi eristusvõimet või mainet ära kasutada või kahjustada (vt selle kohta 17. septembri 2015. aasta kohtumäärus Arnoldo Mondadori Editore vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑548/14 P
, ei avaldata,
EU:C:2015:624
, punkt
).
Mis puutub konkreetselt teise tingimusse, mis on seotud kaubamärgi maine olemasoluga ja mis ainsana on käesolevas asjas vaidluse all, siis nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et kaubamärgil on maine liidu õiguse tähenduses juhul, kui asjaomase territooriumi olulises osas teab kaubamärki märkimisväärne osa avalikkusest, keda selle kaubamärgiga hõlmatud kaubad või teenused puudutavad (vt selle kohta 3. septembri 2015. aasta kohtuotsus Iron & Smith,
C‑125/14
,
EU:C:2015:539
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Maine olemasolu analüüsimisel tuleb võtta arvesse kõiki konkreetses asjas tähtsust omavaid tegureid, milleks on eeskätt kaubamärgi turuosa, kaubamärgi kasutamise intensiivsus, geograafiline ulatus ja kestus ning ettevõtja poolt selle edendamiseks tehtud investeeringute maht (14. septembri 1999. aasta kohtuotsus General Motors,
C‑375/97
,
EU:C:1999:408
, punkt
).
Kuigi järeldus selle kohta, kas varasemad kaubamärgid on määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 5 tähenduses maine omandanud, on osa Üldkohtu läbiviidavast faktiliste asjaolude hindamisest, mis ei saa olla apellatsioonkaebuse ese, kui kohtule esitatud asjaolusid ega tõendeid ei ole moonutatud (vt selle kohta 21. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Hesse vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑50/15 P
,
EU:C:2016:34
, punkt
), siis küsimus, kas maine kohta esitatud tõendid on kogutud õiguspäraselt ja kas õiguse üldpõhimõtteid ning tõendamiskoormise ja tõendite kogumise suhtes kohaldatavaid menetlusnorme on järgitud, kujutab endast õigusküsimust, milles võib Euroopa Kohtule apellatsioonkaebuse esitada (vt selle kohta 10. mai 2012. aasta kohtuotsus Rubinstein ja L’Oréal vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑100/11 P
,
EU:C:2012:285
, punkt
).
Seoses tõendamiskoormise ja tõendite kogumisega tuleb märkida, et kui kaubamärgiomanik soovib tugineda määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikes 5 sätestatud registreerimisest keeldumise alusele, sätestab määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõige 1 ja lõike 2 punkt c, et EUIPO võimaldab vastulause esitajal esitada vastulauset toetavaid fakte, tõendeid ja argumente ning eelkõige tõendeid selle kohta, et asjaomane kaubamärk on mainekas, või täiendada juba esitatud tõendeid. Kuna määrustes nr 207/2009 ja nr 2868/95 ei ole loetletud, milliseid tõendeid võib vastulause esitaja varasema kaubamärgi maine olemasolu kohta esitada, siis on viimane põhimõtteliselt vaba otsustama, mis liiki tõendi ta peab otstarbekaks EUIPO-le varasemal kaubamärgil rajaneva vastulause raames esitada, ja EUIPO on kohustatud vastulause esitaja esitatud tõendeid analüüsima, ilma et tal oleks õigust teatud liiki tõend sellele liigile osutades kohe algul tagasi lükata (vt analoogia alusel 19. aprilli 2018. aasta kohtuotsus EUIPO vs. Group,
C‑478/16 P
, ei avaldata,
EU:C:2018:268
, punktid
–
).
Peale selle on määruse nr 207/2009 artikli 76 lõikes 1 täpsustatud, et EUIPO menetluse käigus on EUIPO-l põhimõtteliselt kohustus kontrollida fakte omal algatusel. Samas sättes on siiski täpsustatud, et registreerimisest keeldumise suhtelise põhjusega, nagu on sätestatud nimetatud määruse artikli 8 lõikes 5, seotud menetluses piirdub kontroll poolte esitatud väidete ja taotlustega.
Lisaks on EUIPO Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika põhjal kohustatud teostama oma pädevust kooskõlas liidu õiguse üldpõhimõtetega, sealhulgas võrdse kohtlemise ja hea halduse põhimõtetega (10. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Agencja Wydawnicza Technopol vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, punkt
, ja 11. aprilli 2013. aasta kohtumäärus Asa vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑354/12 P
, ei avaldata,
EU:C:2013:238
, punkt
).
Euroopa Kohus on nende põhimõtetega seoses täpsustanud, et EUIPO peab arvestama otsustega, mille ta on sarnaste taotluste kohta teinud, ning uurima eriti tähelepanelikult, kas tuleb teha samaväärne otsus või mitte, kuigi võrdse kohtlemise ja hea halduse põhimõtete järgimisel peab siiski arvestama seaduslikkuse põhimõttega, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 20 märkis, mis tähendab, et iga registreerimistaotluse kontrollimine peab olema range ja täielik ning see tuleb läbi viia igal konkreetsel juhul (vt selle kohta 10. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Agencja Wydawnicza Technopol vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, punktid
,
ja
, 17. juuli 2014. aasta kohtuotsus Reber Holding vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑141/13 P
, ei avaldata,
EU:C:2014:2089
, punkt
, ning 14. aprilli 2016. aasta kohtumäärus KS Sports vs. EUIPO,
C‑480/15 P
, ei avaldata,
EU:C:2016:266
, punkt
).
Sellega seoses tuleb kohe alguses tagasi lükata EUIPO argument, mille kohaselt Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta järeldas, et põhimõtteid, mis tulenevad Euroopa Kohtu 10. märtsi 2011. aasta kohtuotsusest Agencja Wydawnicza Technopol vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
), millele on osutatud eelmises punktis, kohaldatakse menetluse puhul, mis on seotud suhtelise keeldumispõhjusega, nagu määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikes 5 ette nähtud põhjus.
Kuigi vastab tõele, et Euroopa Kohus käsitles neid põhimõtteid teatavas kohtuasjas, mis puudutab absoluutset keeldumispõhjust, nimelt nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (
EÜT 1994, L 11, lk 1
; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146) artikli 7 lõike 1 punktis c sätestatud põhjust, siis leidis Euroopa Kohus hiljem otsesõnu, et need on kohaldatavad ka kehtetuks tunnistamise suhtelise põhjusega seotud vastulausemenetluses (vt selle kohta 17. juuli 2014. aasta kohtuotsus Reber Holding vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑141/13 P
, ei avaldata,
EU:C:2014:2089
, punkt
; 11. aprilli 2013. aasta kohtumäärus Asa vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑354/12 P
, ei avaldata,
EU:C:2013:238
, punkt
, 15. oktoobri 2015. aasta kohtumäärus Cantina Broglie 1 vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑33/15 P
, ei avaldata,
EU:C:2015:705
, punkt
, 15. oktoobri 2015. aasta kohtumäärus Cantina Broglie 1 vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑34/15 P
, ei avaldata,
EU:C:2015:704
, punkt
, ja 14. aprilli 2016. aasta kohtumäärus KS Sports vs. EUIPO,
C‑480/15 P
, ei avaldata,
EU:C:2016:266
, punkt
).
Nagu Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 18 ja 19, on Euroopa Kohus ka juba selgitanud, et vastavalt Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõikele 2 kätkeb õigus heale haldusele endas asutuste kohustust põhjendada oma otsuseid. Sel kohustusel, mis tuleneb samuti määruse nr 207/2009 artiklist 75, on kaks eesmärki, esiteks võimaldada ühelt poolt huvitatud isikutel teada võetud meetme põhjendusi, et nad saaksid oma õigusi kaitsta, ja teiseks liidu kohtul kontrollida otsuse õiguspärasust (vt selle kohta 10. mai 2012. aasta kohtuotsus Rubinstein ja L’Oréal vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑100/11 P
,
EU:C:2012:285
, punkt
, ning 17. märtsi 2016. aasta kohtuotsus Naazneen Investments vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑252/15 P
, ei avaldata,
EU:C:2016:178
, punkt
).
Peale selle on kõnealusel kohustusel sama ulatus kui kohustusel, mis tuleneb ELTL artikli 296 teisest lõigust, mille kohaselt peab põhjendustest selgelt ja ühemõtteliselt ilmnema akti autori arutluskäik, ilma et oleks nõutud, et põhjenduses oleks täpsustatud kõik asjakohased faktilised ja õiguslikud asjaolud, kuna akti põhjenduse vastavust tuleb hinnata mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ja asjasse puutuva valdkonna õiguslikku regulatsiooni silmas pidades (vt selle kohta 21. oktoobri 2004. aasta kohtuotsus KWS Saat vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑447/02 P
,
EU:C:2004:649
, punktid
–
, ja 14. aprilli 2016. aasta kohtumäärus KS Sports vs. EUIPO,
C‑480/15 P
, ei avaldata,
EU:C:2016:266
, punkt
).
Eelnevast tuleneb, et olukorras, kus vastulause esitaja tugineb vastulausete osakonnas konkreetselt määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 5 tähenduses tõendina vastulauses viidatud varasema kaubamärgi maine kohta EUIPO varasematele otsustele, mis käsitlevad selle kaubamärgi mainet, siis tuleb EUIPO talitustel võtta arvesse juba tehtud otsuseid ja ning uurida eriti tähelepanelikult, kas tuleb teha samaväärne otsus või mitte, nagu on osutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 61 viidatud kohtupraktikas. Kui kõnealused talitused otsustavad anda teistsuguse hinnangu, kui anti neis varasemates otsustes, siis arvestades uue otsuse tegemise konteksti, mis hõlmab varasematele otsustele tuginemist, tuleb neil kõnealustest otsustest kõrvalekaldumist sõnaselgelt põhjendada.
Seda, kas Üldkohus käesoleval juhul rikkus määruse nr 207/2009 artikli 76 lõiget 1 ja hea halduse põhimõtet koostoimes määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõike 2 punktiga c ning määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikega 5, nagu EUIPO väidab, tuleb analüüsida eelnimetatud kaalutlusi arvestades.
Mis esiteks puutub EUIPO argumenti, mille kohaselt Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 31 õigusnormi, kui ta leidis, et Puma on „õigesti osutanud“ kolmele varasemale otsusele, milles tunnustati varasemate kaubamärkide mainet, siis tuleb kõigepealt märkida, et Üldkohus tuvastas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 30, et Puma oli vastulausete osakonnale esitatud dokumentides osutanud kolmele varasemale otsusele.
Nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 58 on märgitud, võibki vastulause esitaja põhimõtteliselt vabalt otsustada, mis liiki tõendi ta peab otstarbekaks EUIPO‑le esitada. Järelikult ei ole millegagi vastuolus see, kui käesolevas kontekstis tuginetakse tõendina varasema kaubamärgi maine kohta EUIPO varasematele otsustele, milles on tuvastatud sellise maine olemasolu mõne muu võistleva menetluse raames, eriti kui need menetlused on täpselt identifitseeritud ja nende põhisisu on vastulauses esitatud vastulause menetluse keeles, mis käesoleval juhul on nii.
Mis puutub EUIPO väitesse, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 31 tehtud järeldusega, et Puma esitatud viide neile varasematele otsustele on lubatud nii seoses kõigi EUIPO esitatud hinnangutega kui ka seoses tõenditega, mille Puma oli varasemates menetlustes esitanud, nii et selle viite puhul on tegemist lubatud tõendiga varasemate kaubamärkide maine kohta määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõike 2 punkti c tähenduses, siis tuleb märkida, et nimetatud argument põhineb ekslikul arusaamal kõnealusest punktist 31, kuivõrd seda tuleb lisaks vaadelda kontekstipõhiselt.
Sellega seoses oli Üldkohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 30 ja 31 esitatud analüüs vastus Puma argumendile, mis on kokkuvõtlikult esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 28 ja mille kohaselt apellatsioonikoda ei saanud kalduda kõrvale oma „otsustuspraktikast“, milles on varasemate kaubamärkide mainet tunnustatud, selgitamata, mis on sellise kolmest varasemast otsusest kõrvalekaldumise põhjus.
Kuigi EUIPO oli sellele argumendile vastanud, viidates vaidlustatud kohtuotsuse punktist 29 nähtuvalt vaidlusaluses otsuses esitatud põhjendusele, mille kohaselt tuleb EUIPO otsuste õiguspärasust hinnata üksnes määruse nr 207/2009 alusel ja mitte EUIPO või riigisiseste ametite varasema otsustuspraktika alusel, esitas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 30 varasemate otsuste sisu, kirjeldades neis EUIPO pädevate talituste antud hinnangut ning osutades tõenditele, millel need otsused põhinevad.
Nagu aga käesoleva kohtuotsuse punktidest 28–30 nähtub, andis Üldkohus need hinnangud selleks, et vastata küsimusele, kas EUIPO täitis vaidlusalust otsust tehes hea halduse põhimõttest tulenevaid kohustusi, eelkõige käesoleva kohtuotsuse punktides 64 ja 65 osutatud põhjendamiskohustust, olukorras, kus Puma oli oma vastulause toetuseks tuginenud varasemate kaubamärkide mainet sedastavatele EUIPO varasematele otsustele, identifitseerides need täpselt, ja oli konkreetselt välja toonud nende otsuste asjakohased lõigud ja seal esitatud tõendid, lisades menetluskeelse kokkuvõtte.
Seega arvestas Üldkohus seda konteksti, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 31, et Puma oli varasematele otsustele „õigesti osutanud“, ilma et ta oleks seeläbi siiski nõustunud, et viidet neile otsustele tuleb käsitada õiguspärase viitena kõigile tõenditele, mis on esitatud varasemates EUIPO talitustes toimunud menetlustes.
Sellest järeldub, et Üldkohtule ei saa õigusnormi rikkumist ette heita vaidlustatud kohtuotsuse punktis 31 tehtud järelduse tõttu, et Puma oli varasematele otsustele „õigesti osutanud“.
Mis teiseks puutub EUIPO argumenti, mille kohaselt Üldkohus rikkus hea halduse põhimõtet ning tõlgendas vääralt EUIPO suhtes kehtiva põhjendamiskohustuse ulatust, siis olgu märgitud, et vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktides 61, 64 ja 65 viidatud kohtupraktikale ning sellele, mis on tuvastatud käesoleva kohtuotsuse punktis 66, oli EUIPO käesoleval juhul kohustatud võtma kolme Puma viidatud varasemat otsust arvesse, ja kui ta asus nendega võrreldes teistsugusele seisukohale varasemate kaubamärkide maine küsimuses, mida analüüsiti neis otsustes ja ka käesolevas asjas, siis oli ta vaidlusaluse otsuse konteksti arvestades kohustatud seda kõrvelekaldumist otsesõnu põhjendama.
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et Üldkohus analüüsis Puma osutatud kolme varasemat otsust vaidlustatud kohtuotsuse punktis 30, mille sisu ei ole käesoleva apellatsioonkaebuse raames vaidlustatud ning milles on esitatud nende otsuste põhisisu. Järgmiseks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 33, et EUIPO oli varasemate kaubamärkide maine tuvastanud kolmes varasemas otsuses, mida on kinnitanud mitu riigisisest otsust, mis puudutavad samu varasemaid kaubamärke, kõnealuste kaupadega identseid või sarnaseid kaupu ning teatavaid liikmesriike, mida puudutab ka käesolev kohtuasi, lisades, et varasemate kaubamärkide maine tuvastamine on faktilise asjaolu nentimine, mis ei sõltu taotletavast kaubamärgist.
Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 34 sellest, et „neil asjaoludel“ ning võttes arvesse hea halduse ja võrdse kohtlemise põhimõtetest tulenevaid nõudeid, „ei saa apellatsioonikoda kalduda kõrvale EUIPO otsustuspraktikast, esitamata vähimatki selgitust põhjuste kohta, millest tulenevalt ta leidis, et neis [kolmes varasemas otsuses] varasemate kaubamärkide maine kohta tehtud järeldused ei ole (enam) asjakohased“.
Seega hindas Üldkohus põhjendatult seda, kas apellatsioonikoda oli täitnud oma põhjendamiskohustuse, piirdudes vaidlustatud otsuses märkusega, et EUIPO varasem otsustuspraktika ei ole tema jaoks siduv, kui seejuures arvestada konteksti, milles see otsus tehti, ja kõnealust küsimust reguleerivateid õigusnorme, sealhulgas hea halduse ja võrdse kohtlemise põhimõtet.
Vastupidi sellele, mida väidab EUIPO, ei saa Üldkohtule nende põhimõtete tõlgendamisel heita ette ühegi õigusnormi rikkumist. On tõsi, et EUIPO varasemad otsused ei ole selle talitustele automaatselt siduvad, kuna eespool punktis 20 osutatud Üldkohtu õiget seisukohta arvestades peab iga registreerimistaotluse kontrollimine olema range ja täielik, et vältida kaubamärkide alusetut registreerimist, mistõttu maine olemasolu tuleb analüüsida, võttes arvesse iga konkreetse juhtumi faktilisi asjaolusid (vt analoogia alusel 12. veebruari 2009. aasta kohtumäärus Bild digital ja ZVS,
C‑39/08 ja C‑43/08
, ei avaldata,
EU:C:2009:91
, punkt
, ning vt selle kohta 10. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Agencja Wydawnicza Technopol vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, punkt
). Sellest ei järeldu siiski, et need talitused on vabastatud käesoleva kohtuotsuse punktis 66 nimetatud kohustustest, mis tulenevad hea halduse ja võrdse kohtlemise, sealhulgas põhjendamiskohustuse põhimõttest.
Viimati nimetatud kohustus on eriti oluline niisugustel käesoleva kohtuotsuse punktis 77 osutatud asjaoludel, kus vaidlustatud ei ole selliste varasemate EUIPO otsuste asjakohasust, millele on EUIPO talitustes tuginetud asjaomase varasema kaubamärgi maine täieliku analüüsimise eesmärgil, kuna selline analüüs ei sõltu rangelt võttes taotletud kaubamärgist, nagu Üldkohus sisuliselt märkis.
Seega leidis Üldkohus õigesti, et sellises olukorras ei saanud EUIPO talitused täita oma põhjendamiskohustust, piirdudes tõdemusega, et EUIPO otsuste õiguspärasust tuleb hinnata vaid määruse nr 207/2009 alusel ja mitte EUIPO varasema otsustuspraktika alusel.
Lõpetuseks piisab, kui märkida seoses EUIPO väitega, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 31 vääralt, et kolme varasemat otsust ei olnud vaidlusaluses otsuses „uuritud ega isegi mitte nimetatud“, et selle argumendiga ei saa nõustuda, kuna ei ole alust käsitada, et Üldkohtu järeldus on vaidlusaluse otsuse sisuga vastuolus.
Kuigi vastab tõele, et vaidlusaluse otsuse alajaotuses „Poolte väited ja argumendid“ märkis apellatsioonikoda, et Puma oli esitanud argumendi, mille kohaselt varasemate kaubamärkide mainet on tunnustatud „mitmes EUIPO otsuses“, vastab nimelt samuti tõele, et apellatsioonikoda piirdus „vastulause esitaja esitatud tõendite“ arvule viidates kolme varasema otsuse mainimisega, ning otsuse alajaotuses „Otsuse põhjendused“ ei nimetanud ega analüüsinud ta nende otsuste sisu ja tõendusjõudu seoses varasemate kaubamärkide võimaliku mainega, kuigi ta tegi seda seoses mitme riigisisese ameti otsustega.
Arvestades kõiki eespool esitatud kaalutlusi, tuleb asuda seisukohale, et Üldkohus ei rikkunud määruse nr 207/2009 artikli 76 lõiget 1 ja hea halduse põhimõtet koostoimes määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõike 2 punktiga c ja määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikega 5, kui ta leidis, et kuna apellatsioonikoda märkis üksnes, et sellistel asjaoludel, millega on tegemist käesolevas asjas, tuleb EUIPO otsuste seaduspärasust hinnata ainult määruse nr 207/2009 alusel, nii nagu seda on tõlgendanud liidu kohus, ja mitte apellatsioonikodade või riigisiseste ametite varasema otsustuspraktika põhjal, siis rikkus ta hea halduse põhimõtet, sealhulgas kohustust oma otsuseid põhjendada, ning seetõttu on vaidlusalune otsus õigusvastane.
Sellest tuleneb, et esimese väite esimene ja teine osa tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Esimese väite kolmas osa ja teine väide
Esimese väite kolmandas osas ja teises väites, mida on sobilik analüüsida koos, heidab EUIPO Üldkohtule ette määruse nr 207/2009 artikli 76 lõike 1 ja sellega koos hea halduse põhimõtte rikkumist ning selle määruse artikli 76 lõike 2 rikkumist koostoimes määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõikega 1, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 37, et apellatsioonikoda oleks käesoleva juhtumi asjaoludel pidanud paluma Pumat esitada varasemate kaubamärkide maine kohta täiendavaid tõendeid – isegi kui ta oleks need hiljem kummutanud – nagu võimaldab määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõike 1 kolmas lõik.
EUIPO väidab nimelt, et nende sätete ja põhimõtete selline tõlgendus on vastuolus võistlevuse põhimõttega, mida on väljendatud määruse nr 207/2009 artikli 76 lõikes 1 seoses EUIPO võistlevate menetlustega, ning sellega ei võeta arvesse asjaolu, et EUIPO-l lasuv kohustus teostada oma kaalutlusõigust otsustada, kas võtta hilinenult esitatud fakte ja tõendeid arvesse või mitte, laieneb üksnes faktilistele asjaoludele ja tõenditele, mille pooled esitasid omal algatusel.
Nimetatud väitega heidab EUIPO Üldkohtule sisuliselt ette, et ta on apellatsioonikoja kaalutlusruumi – nagu see on sätestatud määruse nr 207/2009 artikli 76 lõikes 2 koostoimes määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõikega 1, tegemaks kindlaks, kas tuleb võtta arvesse täiendavaid faktilisi asjaolusid ja tõendeid, mis ei ole esitatud vastulausete osakonna määratud tähtaja jooksul – muutnud kohustuseks, kusjuures see kohustus on EUIPO sõnul ekslikult laiendatud ka faktilistele asjaoludele ja tõenditele, mida pooled ei ole esitanud omal algatusel.
Sellega seoses nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 35, et EUIPO väitis Üldkohtus, et apellatsioonikoda ei ole kohustatud võtma kolme varasemat otsust arvesse seetõttu, et Puma ei olnud esitanud vastulausete osakonnale tõendeid varasemate kaubamärkide maine kohta, mis esitati nende otsuste tegemisega päädinud menetlustes. EUIPO sõnul oleks Puma pidanud tõendid uuesti esitama või konkreetselt neile viitama.
Üldkohus tuletas sellele väitele vastates vaidlustatud kohtuotsuse punktis 36 õigesti meelde kohtupraktikat, mille kohaselt määruse nr 207/2009 artikli 76 lõige 2 ja määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõike 1 kolmas lõik annavad EUIPO apellatsioonikojale kaalutlusõiguse otsustada, kas võtta arvesse lisa- või täiendavaid fakte ja tõendeid, mida ei ole vastulausete osakonna määratud tähtaegade jooksul esitatud. Nendes sätetes on nimelt nähtud ette, et kui tõendid on esitatud EUIPO määratud tähtaja jooksul, millise asjaolu üle käesoleval juhul vaidlus puudub, on täiendavate tõendite esitamine endiselt võimalik (vt selle kohta 21. juuli 2016. aasta kohtuotsus EUIPO vs. Grau Ferrer,
C‑597/14 P
,
EU:C:2016:579
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuna aga Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 37, et „apellatsioonikoda [oleks] käesoleva asja asjaoludel pidanud hiljutist varasemat otsustuspraktikat arvestades, mida kinnitab [riigisiseste] otsuste suhteliselt suur arv ja teatav Üldkohtu otsus, vastavalt hea halduse põhimõttele, […] kas paluma hagejal esitada täiendavad tõendid varasemate kaubamärkide maine kohta – kas või nii palju, et see ümber lükata – nagu võimaldab tal teha määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõike 1 kolmas lõik“, siis ei tuginenud Üldkohus määruse nr 207/2009 artikli 76 lõikele 2 ja määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõike 1 kolmandale lõigule, vaid hea halduse põhimõttele.
Käesolevas asjas nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 30, 33 ja 37, et Puma oli vastulauses kolme varasema kohtuotsuse põhisisu menetluskeeles esitanud, mistõttu tuleb asuda seisukohale, et see sisu tehti nii vastulausete osakonnale ja apellatsioonikojale kui ka Gemma Groupile teatavaks.
Ka nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 30, et neis kolmes varasemas otsuses olid EUIPO pädevad talitused leidnud, et üht varasemat kaubamärki oli hinnatud „suure hulga tõendite põhjal“ nii, et see on „väga mainekas vähemalt Prantsusmaal“, ja teine varasem kaubamärk „on mitme esitatud tõendi põhjal omandanud kasutamise käigus liidus hea maine“ ning see on „pikka aega ja intensiivselt“ toimunud kasutamise ja selle „laia tuntuse“ tõttu väga eristusvõimeline“. Euroopa Kohus tuvastas samuti, et teatavates otsustes on väga üksikasjalikult kirjeldatud tõendeid, mille põhjal ta järeldas, et varasematel kaubamärgid on mainekad.
Nimetatud olukorras on varasemate kaubamärkide mainet tunnustavad kolm varasemat otsust olulised kaudsed tõendid selle kohta, et varasemaid kaubamärke võib ka asjaomase vastulausemenetluse raames pidada määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 5 tähenduses mainekateks, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 81.
Seega oli EUIPO, nagu on nenditud eespool punktis 76, kohustatud võtma kolme Puma osutatud varasemat otsust arvesse ja ta oleks pidanud sõnaselgelt põhjendama oma otsust toetada varasemate kaubamärkide mainega seoses neis otsustes võetud seisukohaga võrreldes teistsugust lähenemisviisi.
Kui aga apellatsioonikoda oleks ise jõudnud järeldusele, et ta ei saa täita oma kohustusi, mis tulenevad hea halduse põhimõttest ja selles kontekstis eelkõige tema põhjendamiskohustust, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 66, kui tal puuduvad tõendid, mis esitati EUIPO varasemates menetlustes, siis tuleb Üldkohtu kombel märkida, et viimati nimetatud talitus oleks pidanud teostama talle antud kaalutlusõiguse rakendamiseks ja vastulause täielikuks analüüsimiseks õigust paluda esitada tõendeid.
Sellega seoses on Euroopa Kohus juba leidnud, et määruse nr 207/2009 artikli 63 lõikest 2 koostoimes artikliga 78 tuleneb, et apellatsioonikojale esitatud kaebuse sisulisel läbivaatamisel apellatsioonikoda mitte üksnes ei palu pooli nii sageli kui vaja esitada oma märkusi teadete kohta, mis ta neile saadab, vaid võib ka määrata menetlustoiminguid, mille hulka kuulub faktide või tõendite esitamine. Need sätted kinnitavad omakorda võimalust, et EUIPO läbiviidava menetluse erinevates staadiumides võib faktiliste asjaolude kogum täieneda (13. märtsi 2007. aasta kohtuotsus Siseturu Ühtlustamise Amet vs. Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, punkt
, ja 28. veebruari 2018. aasta kohtuotsus mobile.de vs. EUIPO,
C‑418/16 P
,
EU:C:2018:128
, punkt
).
Arvestades seda ja käesoleva kohtuotsuse punktis 91 osutatud kohtupraktikat, mille kohaselt juhul, kui tõendid esitatakse EUIPO määratud tähtaja jooksul ja täiendavate tõendite esitamine on endiselt võimalik, ei lähe selline kohustus, mille on Üldkohus hea halduse põhimõtte alusel tuvastanud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 37, määruse nr 207/2009 sätetega vastuollu.
Seega võis Üldkohus õigusnormi rikkumata vaidlustatud kohtuotsuse punktis 37 järeldada, et käesoleval juhul oli apellatsioonikoda vastavalt hea halduse põhimõttele kohustatud kas esitama põhjused, miks ta leidis, et EUIPO kolmes varasemas otsuses tehtud järeldused seoses varasemate kaubamärkide mainega ei ole käesoleval juhul asjakohased, või paluma Pumat esitada varasemate kaubamärkide maine kohta täiendavaid tõendeid.
Arvestades kõiki eespool esitatud kaalutlusi, tuleb EUIPO esimese väite kolmas osa ja teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kuna apellatsioonkaebuse toetuseks esitatud väited ja argumendid on tagasi lükatud, tuleb apellatsioonkaebus rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõikes 2 on ette nähtud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab kohtukulude jaotamise Euroopa Kohus.
Kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuse läbivaatamisel, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna EUIPO on kohtuvaidluse kaotanud ja Puma on kohtukulude hüvitamist nõudnud, tuleb kohtukulud välja mõista EUIPO-lt.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ametilt (EUIPO).

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.