CELEX: 62015CJ0678
Eelotsusetaotlus
Direktiiv 2004/39/EÜ
Finantsinstrumentide turud
Artikli 4 lõike 1 punkt 2
Mõiste „investeerimisteenused“
I lisa A jao punkt 1
Ühe või mitme finantsinstrumendiga seotud korralduse vastuvõtmine ja edastamine
Portfellihalduslepingu sõlmimise vahendamise hõlmamine

Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/39/EÜ finantsinstrumentide turgude kohta, millega muudetakse nõukogu direktiive 85/611/EMÜ ja 93/6/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2000/12/EÜ ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 93/22/EMÜ (
ELT 2004, L 145, lk 1
; ELT eriväljaanne 06/07, lk 263), artikli 4 lõike 1 punkti 2 ja I lisa A jao punkti 1.
Taotlus on esitatud vaidluses, mille pooled on Mohammad Zadeh Khorassani ja Kathrin Pflanz ning mille ese on viimase poolt Z. Khorassani ja kolmanda isiku vahel sõlmitud varahalduslepingu vahendamine.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2004/39
Direktiivi 2004/39 põhjendustes 2, 20 ja 31 on märgitud:
„(2)
Viimastel aastatel on finantsturgudel tegutsema asunud rohkem investoreid ja neile pakutakse veelgi keerukamat ulatuslikku teenuste ja instrumentide valikut. Kõnealuseid arenguid silmas pidades peaks ühendus hõlmama kogu investoritele suunatud tegevust. Selleks on vaja näha ette ühtlustamise tase, mida on vaja investoritele kõrgetasemelise kaitse pakkumiseks ja selleks et võimaldada investeerimisühingutel osutada päritoluriigi järelevalve all teenuseid kogu ühenduses, mis on ühtne turg. Eespool nimetatut silmas pidades tuleks [nõukogu 10. mai 1993. aasta] direktiiv 93/22/EMÜ [väärtpaberiturul pakutavate investeerimisteenuste kohta (
EÜT 1993, L 141, lk 27
; ELT eriväljaanne 06/02, lk 43)] asendada uue direktiiviga.
[…]
(20)
Käesolevas direktiivis tähendab korralduste vastuvõtmine ja edastamine ka seda, et tuleks korraldada kahe või enama investori kohtumine, mis viib tehingu sõlmimisele kõnealuste investorite vahel
[…]
(31)
Üks käesoleva direktiivi eesmärke on kaitsta investoreid. […]“
Direktiivi 2004/39 artikli 1 lõige 1 sätestab:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse investeerimisühingute ja reguleeritud turgude suhtes.“
Selle direktiivi artikli 4 lõike 1 punktid 1, 2, 4, 5, 9 ja 16 sätestavad:
„1.   Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)
investeerimisühing
– juriidiline isik, kelle tavaliseks tegevuseks või äritegevuseks on ühe või mitme investeerimisteenuse osutamine kolmandatele isikutele ja/või ühe või mitme investeerimistegevuse teostamine kutsetegevusena;
[…]
2)
investeerimisteenused ja ‑tegevus
– I lisa A jaos loetletud teenused ja tegevused, mis on seotud I lisa C jaos loetletud instrumentidega;
[…]
4)
investeerimisnõustamine
– isiklike soovituste andmine kliendile kliendi taotluse korral või investeerimisühingu algatusel seoses ühe või mitme finantsinstrumentidega seotud tehinguga;
5)
korralduste täitmine klientide nimel
– tegutsemine lepingute sõlmimiseks, et osta või müüa ühte või mitut finantsinstrumenti klientide nimel;
[…]
9)
portfellihaldus
– investeeringuportfellide haldamine klientide antud volituste alusel, kliendikeskselt ja diskretsionaarselt, kui sellised investeeringuportfellid sisaldavad ühte või mitut finantsinstrumenti;
[…]
16)
piirangukäsk
– korraldus osta või müüa finantsinstrumenti selle kindlaksmääratud piirhinnaga või sellest parema hinnaga ja kindlaksmääratud mahus.“
Nimetatud direktiivi artikli 21 „Kohustus täita korraldused kliendile kõige soodsamatel tingimustel“ lõiked 1–3 näevad ette:
„1.   Liikmesriigid nõuavad, et investeerimisühingud võtavad korralduste täitmisel kõik mõistlikud meetmed klientide jaoks parima võimaliku tulemuse saamiseks, võttes arvesse hinda, kulusid, kiirust, täitmise ja arveldamise tõenäosust, määra, laadi või muid korralduse täitmisega seotud kaalutlusi. Kui klient on andnud konkreetse juhise, järgib investeerimisühing korralduse täitmisel seda juhist.
2.   Liikmesriigid nõuavad, et investeerimisühingud kehtestavad ja rakendavad tõhusat korda lõike 1 täitmiseks. Eelkõige nõuavad liikmesriigid, et investeerimisühingud kehtestavad ja rakendavad korralduste täitmise poliitikat, mis võimaldab neil saada oma klientide korralduste täitmisel parima võimaliku tulemuse kooskõlas lõikega 1.
3.   Korralduste täitmise poliitika hõlmab seoses iga instrumentide klassiga teavet erinevate kohtade kohta, kus investeerimisühing oma klientide korraldusi täidab, ja tegurite kohta, mis mõjutavad täitmiskoha valikut. […]“
Sama direktiivi I lisa A jaos loetletakse järgmised investeerimisteenused ja ‑tegevused:
„1)
Ühe või mitme finantsinstrumendiga seotud korralduse vastuvõtmine ja edastamine.
2)
Korralduste täitmine klientide nimel.
3)
Kauplemine omal kulul.
4)
Portfellihaldus.
5)
Investeerimisnõustamine.
6)
Finantsinstrumentide ja/või finantsinstrumentide emissiooni tagamine kindla kohustuse alusel.
7)
Finantsinstrumentide emissioon ilma kindla kohustuseta.
8)
Mitmepoolsete kauplemissüsteemide rakendamine.“
Direktiiv 2006/73/EÜ
Nõukogu 10. augusti 2006. aasta direktiivi 2006/73/EÜ, millega rakendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2004/39/EÜ seoses investeerimisühingute suhtes kohaldatavate organisatsiooniliste nõuete ja tegutsemistingimustega ning nimetatud direktiivi jaoks määratletud mõistetega (
ELT 2006, L 241, lk 26
), põhjenduses 81 on märgitud:
„Finantsinstrumendi liigi kohta antud üldised nõuanded ei ole investeerimisnõustamine direktiivi 2004/39/EÜ tähenduses, sest käesolevas direktiivis on täpsustatud, et direktiivi 2004/39/EÜ kohaldamisel piirdub investeerimisnõustamine konkreetsete finantsinstrumentide kohta antud nõuannetega. […]“
Direktiivi 2006/73 artikli 52 „Investeerimisnõustamine“ teises lõigus on sätestatud, et isiklik soovitus direktiivi 2004/39 artikli 4 lõike 1 punkti 4 tähenduses peab kujutama endast soovitust üheks kahest järgnevast toimingust:
„a)
osta, müüa, märkida, vahetada, lunastada või hoida konkreetset finantsinstrumenti või seda tagada;
b)
kasutada või mitte kasutada konkreetsest finantsinstrumendist tulenevaid õigusi finantsinstrumendi ostmiseks, müümiseks, märkimiseks, vahetamiseks või lunastamiseks.“
Saksa õigus
Vastavalt tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch) § 823 lõikele 2 hüvitab tekkinud kahju isik, kes rikub kolmanda isiku huve kaitsvat õigusnormi.
9. septembri 1998. aasta finantssektori seaduse (Kreditwesengesetz,
BGBl
. 1998 I, lk 2776), mida on muudetud 16. juuli 2007. aasta seadusega (
BGBl
. 2007 I, lk 1330; edaspidi „KWG“), § 1 lõige 1a näeb ette:
„[…] Finantsteenused on:
1.
finantsinstrumentide omandamis- ja müügitehingute vahendamine (investeeringute vahendamine);
1a.
isiklike soovituste andmine klientidele või nende esindajatele seoses tehingutega teatavate finantsinstrumentidega, kui soovitus põhineb investori isikliku olukorra kaalumisel või esitatakse sellele isikule sobivana ja seda ei anta välja üksnes teabejaotuskanalite kaudu või see ei ole suunatud avalikkusele (investeerimisnõustamine) […]“
KWG § 32 lõige 1 sätestab:
„Isikul, kes soovib […] riigis osutada finantsteenuseid kutsetegevuse raames või mahus, mis tingib vajaduse äriliselt korraldatud ettevõtte järele, peab olema Bundesanstalt [für Finanzdienstleistungsaufsicht’i (föderaalne finantsjärelevalveamet, Saksamaa)] kirjalik tegevusluba […]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
2007. aasta novembris soovitas K. Pflanz, kellel puudub tegevusluba finantsteenuste pakkumiseks KWG § 32 lõike 1 tähenduses, M. Z. Khorassanile investeeringut nimetusega „Grand-Slam“. Esimese soovituse kohaselt sõlmis viimane teenuselepingu äriühinguga GSS AG ning varahalduslepingu äriühinguga D. AG, mis mõlemad on asutatud Liechtensteinis. Eelotsusetaotlusest nähtub, et viimati nimetatud leping näeb ette finantsinstrumentide omandamise, müügi ja haldamise finantsportfelli haldustegevuse tähenduses.
M. Z. Khorassan kohustus tegema ühekordse makse summas 20000 eurot ja 1000 euro suuruseid igakuiseid makseid, millele iga kord lisandus tehingutasu 5%. 2007. aasta detsembris oli ta juba kokku maksnud 27000 eurot, millest 19731,60 eurot loeti makstuks haldustasu ettemaksena ja 1285,71 eurot tehingutasudena. Seejärel ütles M. Z. Khorassani need lepingud üles ja nõudis tasutud summa tagasimaksmist koos viivisega.
Landgericht Berlin (Berliini piirkondlik kohus, Saksamaa) tunnistas oma rahvusvahelise pädevuse puudumise tõttu hagi kahe Liechtensteini ettevõtja vastu vastuvõetamatuks ja jättis K. Pflanzi vastu esitatud hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
M. Z. Khorassanile maksti tagasi 6803,03 eurot, kuid Kammergericht Berlin (Berliini piirkondlik kõrgem kohus, Saksamaa) jättis rahuldamata tema apellatsioonkaebuse, milles ta nõudis ülejäänud summa tagasimaksmist. Selle kohtu hinnangul ei olnud K. Pflanz osutanud finantsteenuseid KWG § 1 lõike 1a teise lause punktide 1 ja 1a mõttes, mille osutamiseks peab vastavalt KWG § 32 lõikele 1 olema tegevusluba, kuna nii investeerimisnõustamine kui ka investeeringu vahendamine, millega K. Pflanz tegeles, ei olnud seotud mitte finantsinstrumentide omandamise ja müügi tehingutega, vaid varahalduslepinguga, mis olles küll vajalik konkreetsete finantsinstrumentide hilisemaks omandamiseks ja müügiks, ei ole iseenesest finantsinstrument. Seetõttu otsustas see kohus, et M. Z. Khorassanil ei ole tsiviilseadustiku § 823 lõike 2 ja KWG § 32 lõike 1 alusel õigust hüvitisele.
Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus), kellele esitati kassatsioonkaebus, on seisukohal, et Kammergericht Berlin (Berliini piirkondlik kõrgem kohus, Saksamaa) otsustas õigesti, et K. Pflanz ei olnud osutanud M. Z. Khorassanile investeerimisnõustamisteenust KWG § 1 lõike 1a teise lause punkti 1a tähenduses, kuna vastavalt direktiivi 2004/39 artikli 4 lõike 1 punktile 4 koostoimes direktiivi 2006/73 artikliga 52 puudutab see säte konkreetsete finantsinstrumentide kohta isiklike soovituste andmist, mitte portfellihaldustegevust. Seetõttu ei olnud K. Pflanz oma tegevusega KWG § 32 lõiget 1 rikkunud.
Samas sõltub küsimus, kas K. Pflanz osutas M. Z. Khorassanile, kes sõlmis varahalduslepingu esimese soovitusel, investeeringute vahendamise teenust KWG § 1 lõike 1a teise lause punkti 1 tähenduses, sellest, kuidas tõlgendada direktiivi 2004/39 artikli 4 lõike 1 punkti 2 ja I lisa A jao punkti 1.
Selles küsimuses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et ühelt poolt võib nimetatud sätte saksakeelsest versioonist, nimelt „
Annahme und Übermittlung von Aufträgen, die ein oder mehrere Finanzinstrument(e) zum Gegenstand haben
“ (ühte või mitut finantsinstrumenti käsitleva korralduse vastuvõtmine ja edastamine), aru saada nii, et see hõlmab ainult konkreetse finantsinstrumendi ostu või müüki puudutavate lepingute vahendamist. Teiselt poolt võivad selle sätte hispaaniakeelne versioon („
en relación con
“), ingliskeelne versioon („
in relation to
“) ja prantsuskeelne versioon („
portant sur
“) osundada sätte laiemale tõlgendusele, mille kohaselt piisab vaid kaudsest seosest vahendatava tehingu ja finantsinstrumendi ostu või müügi vahel.
Direktiivi 2004/39 üldise ülesehituse osas leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et mõiste „investeerimisnõustamine“ kohta direktiivi 2006/73 põhjenduses 81 ja artiklis 52 esitatud täpsustused võivad toetada eespool mainitud kitsamat tõlgendust, kuna nende täpsustuste kohaselt peab investeerimisnõustamine piirduma konkreetsete finantsinstrumentidega, mis võib tugineda üldisele õiguslikule põhjenduskäigule, mis on kohaldatav ka investeeringute vahendamise tegevusele.
Nimetatud kohus leiab, et direktiivi 2004/39 eesmärk, mis seisneb investorite kaitses, ei pruugi nõuda, et selle direktiivi I lisa A jao punktis 1 nimetatud teenuste hulka kuuluks ka portfellihalduslepingu vahendamine, kuna selle direktiivi sätteid kohaldatakse portfellihaldajatele endile. Ent investorite kaitse võib puudulikuks jääda, kui leping sõlmitakse kolmandas riigis asuva portfellihaldajaga.
Neil asjaoludel otsustas Bundesgerichtshof (Saksamaa kõrgeim üldkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas portfellihaldust sisaldava korralduse vastuvõtmine ja edastamine (direktiivi [2004/39] artikli 4 lõike 1 punkt 9) on investeerimisteenus [selle direktiivi] artikli 4 lõike 1 punkti 2 esimese lause tähenduses koostoimes I lisa A jao punktiga 1?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2004/39 artikli 4 lõike 1 punkti 2 koostoimes selle direktiivi I lisa A jao punktiga 1 tuleb tõlgendada nii, et investeerimisteenus, mis seisneb ühe või mitme finantsinstrumendiga seotud korralduse vastuvõtmises ja edastamises, hõlmab portfellihaldustegevuse lepingu sõlmimise vahendamist.
Direktiivi 2004/39 artikli 4 lõike 1 punkt 2 määratleb investeerimisteenuste ja ‑tegevusena selle direktiivi I lisa A jaos loetletud teenused ja tegevused, mis on seotud I lisa C jaos loetletud instrumentidega.
Viidatud A jaos loetletud investeerimisteenuste ja ‑tegevuste hulgas on punktis 1 määratletud tegevus, mis seisneb ühe või mitme finantsinstrumendiga seotud korralduse vastuvõtmises ja edastamises.
Esitatud küsimusele vastamiseks tuleb seega tõlgendada viimati nimetatud normi, võttes arvesse mitte ainult selle sõnastust, vaid ka selle konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa see norm on (vt selle kohta kohtuotsus, 8.11.2016, Ognyanov,
C‑554/14
,
EU:C:2016:835
, punkt
).
Mis puudutab direktiivi 2004/39 I lisa A jao punkti 1 sõnastust, siis kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus täheldab teatud erinevust mõiste „seotud“ eri keeleversioonide vahel – mis olenevalt keelest võib viidata rohkem või vähem otsesele seosele selles sättes märgitud korralduse ja ühe või mitme finantsinstrumendi vahel –, tuleb siiski ära märkida, et mõiste „korraldus“, mille vastuvõtmine ja edastamine on selles sättes määratletav investeerimisteenus või ‑tegevus, on samasugune direktiivi nendes keeleversioonides, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab, st hispaania, saksa, inglise ja prantsuse keeles.
Ent kuigi seda mõistet ei ole direktiivis 2004/39 iseenesest määratletud, tuleb asuda seisukohale, et sõnad „ühe või mitme finantsinstrumendiga seotud“ lihtsalt täpsustavad asjasse puutuva korralduse laadi, nimelt et tegemist on finantsinstrumendi ostu- või müügikorraldusega.
Mõiste „korraldus“ sellist tõlgendust kinnitab selle kasutuskontekst. Täpsemalt tuleb seda tõlgendada selle direktiivi I lisa A jao punkti 2 arvestades, milles määratletakse investeerimisteenusena „[k]orralduste täitmine klientide nimel“.
Nimelt nagu märgib ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 42, esineb tihe seos direktiivi I lisa A jao punktis 1 nimetatud investeerimisteenuse, st korralduse vastuvõtmise ja edastamise, ja selle jao punktis 2 nimetatud teenuse, st korralduste täitmise vahel, kuna esimene teenus osutatakse enne teist ja esimene viib üldjuhul teise osutamiseni kas sama või mõne muu investeerimisühingu poolt.
Direktiivi 2004/39 I lisa A jao punktis 2 märgitud investeerimisteenus, milleks on „[k]orralduste täitmine klientide nimel“, on aga määratletud selle direktiivi artikli 4 lõike 1 punktis 5 kui „tegutsemine lepingute sõlmimiseks, et osta või müüa ühte või mitut finantsinstrumenti klientide nimel“.
Eeltoodust tuleneb, et korraldus, mis on nimetatud direktiivi I lisa A jao punktis 1 märgitud investeerimisteenuse ese, on ühe või mitme finantsinstrumendi ostu- või müügikorraldus.
Niisugust tõlgendust kinnitavad direktiivi 2004/39 muud sätted. Direktiivi artikli 4 lõike 1 punktis 16 on määratletud „piirangukäsk“ kui „korraldus osta või müüa finantsinstrumenti selle kindlaksmääratud piirhinnaga või sellest parema hinnaga ja kindlaksmääratud mahus“.
Lisaks puudutab asjasse puutuva direktiivi artikkel 21 vastavalt selle pealkirjale kohustust täita korraldused kliendile kõige soodsamatel tingimustel, mis tähendab viimati nimetatud artikli lõike 1 kohaselt, et klientide jaoks saadaks parim võimalik tulemus, arvestades muu hulgas hinda, kulusid, kiirust ning täitmise ja arveldamise tõenäosust. Selle artikli lõigete 2 ja 3 kohaselt nõuavad liikmesriigid muu hulgas seda, et investeerimisühingud kehtestavad ja rakendavad korralduste täitmise poliitikat, mis hõlmab seoses iga instrumentide klassiga teavet erinevate kohtade kohta, kus investeerimisühing oma klientide korraldusi täidab, ja tegurite kohta, mis mõjutavad täitmiskoha valikut.
Seetõttu tuleneb direktiivi 2004/39 I lisa A jao punkti 1 sõnastusest, tõlgendades seda nimetatud sätte konteksti arvestades, et selles punktis märgitud teenus ei hõlma portfellihaldustegevuse lepingu sõlmimise vahendamist. Nimelt kuigi selle lepingu sõlmimine võib viia hiljem finantsinstrumentide ostu- või müügikorralduse vastuvõtmise ja edastamiseni portfellihalduri poolt tema haldustegevuse raames, ei ole see leping iseenesest korralduse vastuvõtmise ja edastamise ese.
Seda järeldust ei muuda asjaolu, millele viitab Ühendkuningriigi valitsus, et direktiivi 2004/39 põhjenduse 20 kohaselt tähendab selles direktiivis korralduste vastuvõtmine ja edastamine ka seda, et korraldatakse kahe või enama investori kohtumine, mis viib tehingu sõlmimiseni kõnealuste investorite vahel.
Nimelt nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 44, puudutab viidatud põhjendus kahe või enama investori kokkuviimist ainult korralduste vastuvõtmise ja edastamise raames. See põhjendus käsitleb seega niisuguseid investorite kokkuviimiste olukordi, mille eesmärk on ühe või mitme finantsinstrumendiga seotud tehingu tegemine, mis välistab portfellihaldustegevuse lepingu sõlmimise vahendamise.
Saksamaa ja Ühendkuningriigi valitsus märgivad ka, et direktiivi 2004/39 artikli 4 lõike 1 punktis 4 määratletud ja I lisa A jao punktis 5 ära märgitud „investeerimisnõustamise“ teenus seisneb direktiivi 2006/73 artikli 52 kohaselt soovituses teha toiming seoses konkreetsete finantsinstrumendiga. Nad järeldavad sellest, et kuna direktiivi 2004/39 I lisa A jao punktis 1 ei viidata „konkreetsele“ finantsinstrumendile, tähendab see, et selle sätte kohaldamisala ei piirdu ainult niisuguse korralduse vastuvõtmise ja edastamisega, mis on otseselt seotud konkreetse finantsinstrumendiga.
Selle argumentatsiooniga ei saa nõustuda.
Nimelt on investeerimisnõustamisteenus direktiivi 2004/39 artikli 4 lõike 1 punktis 4 esitatud määratluse kohaselt isiklike soovituste andmine kliendile seoses finantsinstrumentidega seotud tehinguga. Direktiivi 2006/73 põhjenduses 81 on märgitud, et finantsinstrumendi liigi kohta antud üldised nõuanded ei ole direktiivi 2004/39 tähenduses investeerimisnõustamine, mis piirdub vaid konkreetsete finantsinstrumentide kohta antud nõuannetega, ning see täpsustus on kehtestatud direktiivi 2006/73 artiklis 52. Ent viidatud põhjendus ega artikkel ei saa kuidagi mõjutada direktiivi 2004/39 I lisa A jao punktis 1 määratletud investeerimisteenuse ulatust.
Direktiivi 2004/39 eesmärk ei nõua, et seda sätet tõlgendataks teisiti. Tõsi, nimetatud direktiivi põhjendustest 2 ja 31 tuleneb, et üks selle eesmärke on tagada investorite kaitse (vt selle kohta kohtuotsus, 30.5.2013, Genil 48 ja Comercial Hostelera de Grandes Vinos,
C‑604/11
,
EU:C:2013:344
, punkt
).
Kuid ainult selle eesmärgi põhjendusel ei saa nõustuda investeerimisteenuse eriti laia määratlusega direktiivi 2004/39 I lisa A jao punktis 1, nii et see hõlmaks portfellihaldustegevuse lepingu sõlmimise vahendamist.
Nimelt mindaks niisuguse määratlusega nõustumise korral eelkõige vastuollu selle sätte tõlgendusega, mis tuleneb eelkõige selle sätte kontekstist.
Arvestades kõiki eespool esitatud kaalutlusi, tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2004/39 artikli 4 lõike 1 punkti 2 koosmõjus selle direktiivi I lisa A jao punktiga 1 tuleb tõlgendada nii, et investeerimisteenus, mis seisneb ühe või mitme finantsinstrumendiga seotud korralduse vastuvõtmises ja edastamises, ei hõlma portfellihaldustegevuse lepingu sõlmimise vahendamist.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/39/EÜ finantsinstrumentide turgude kohta, millega muudetakse nõukogu direktiive 85/611/EMÜ ja 93/6/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2000/12/EÜ ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 93/22/EMÜ, artikli 4 lõike 1 punkti 2 koosmõjus selle direktiivi I lisa A jao punktiga 1 tuleb tõlgendada nii, et investeerimisteenus, mis seisneb ühe või mitme finantsinstrumendiga seotud korralduse vastuvõtmises ja edastamises, ei hõlma portfellihaldustegevuse lepingu sõlmimise vahendamist.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.