CELEX: 62019CJ0383
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Povinné poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel
Smernica 2009/103/ES
Článok 3 prvý odsek
Povinnosť uzavrieť poistnú zmluvu
Rozsah
Územný samosprávny celok, ktorý nadobudol vozidlo súdnou cestou
Registrované vozidlo, ktoré sa nachádza na súkromnom pozemku a je určené na zošrotovanie

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/103/ES zo 16. septembra 2009 o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel a o kontrole plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti (
Ú. v. EÚ L 263, 2009, s. 11
).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú Powiat Ostrowski (okres Ostrów, Poľsko) (ďalej len „okres“) a Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny (Záručný fond poisťovateľov, Poľsko) (ďalej len „záručný fond“) a ktorý sa týka prípadnej povinnosti okresu uzavrieť poistnú zmluvu o zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorového vozidla na vozidlo, ktoré okres nadobudol na základe súdneho rozhodnutia a určil na zošrotovanie.
Právny rámec
Právo Únie
Odôvodnenia 1 a 2 smernice 2009/103 uvádzajú:
„(1)
Smernica Rady 72/166/EHS z 24. apríla 1972 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú motorovými vozidlami a kontroly plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti [(
Ú. v. ES L 103, 1972, s. 1
; Mim. vyd. 06/001, s. 10)], druhá smernica Rady 84/5/EHS z 30. decembra 1983 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel [(
Ú. v. ES L 8, 1984, s. 17
; Mim. vyd. 06/007, s. 3)], tretia smernica Rady 90/232/EHS zo 14. mája 1990 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel [(
Ú. v. ES L 129, 1990, s. 33
; Mim. vyd. 06/001, s. 249)] a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/26/ES zo 16. mája 2000 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel (štvrtá smernica o poistení motorových vozidiel) [(
Ú. v. ES L 181, 2000, s. 65
; Mim. vyd. 06/003, s. 331)] boli opakovane podstatným spôsobom zmenené a doplnené. V záujme jasnosti a prehľadnosti by sa mali tieto štyri smernice, ako aj smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/14/ES z 11. mája 2005, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice Rady 72/166/EHS, 84/5/EHS, 88/357/EHS a 90/232/EHS, a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/26/ES o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel [(
Ú. v. EÚ L 149, 2005, s. 14
)] kodifikovať.
(2)
Poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel (poistenie motorového vozidla) je osobitne dôležité pre občanov Európy, či sú držiteľmi poistenia alebo poškodenými pri nehode. Je takisto dôležité pre poisťovacie spoločnosti, keďže tvorí dôležitú časť obchodu s neživotným poistením v Spoločenstve. Poistenie motorových vozidiel taktiež vplýva na voľný pohyb osôb a vozidiel. …“
Článok 1 smernice 2009/103 uvádza tieto definície:
„Na účely tejto smernice:
1.
‚vozidlo‘ znamená akékoľvek motorové vozidlo určené na pohyb po pevnine s mechanickým pohonom, ktoré sa však neprevádzkuje na koľajniciach, a akékoľvek prípojné vozidlo, pripojené alebo nepripojené;
…
4.
‚územie, na ktorom sa vozidlo obvykle nachádza‘ znamená:
a)
územie štátu, ktorého evidenčné číslo má vozidlo bez ohľadu na to, či je evidenčné číslo stále alebo dočasné,
…“
Článok 3 tejto smernice, nazvaný „Povinnosť poistiť motorové vozidlo“, vo svojom prvom odseku stanovuje:
„Každý členský štát prijme v súlade s článkom 5 všetky vhodné opatrenia, aby zabezpečil, že zodpovednosť za škodu spôsobenú prevádzkou vozidiel obvykle sa nachádzajúcich na jeho území je pokrytá poistením.“
Podľa článku 4 uvedenej smernice, ktorý sa týka „Kontroly poistenia“:
„Členské štáty upustia od kontroly poistenia zodpovednosti za škodu, pokiaľ ide o vozidlá obvykle sa nachádzajúce na území iného členského štátu a pokiaľ ide o vozidlá, ktoré sa obvykle nachádzajú na území tretej krajiny a ktoré vstupujú na ich územie z územia iného členského štátu. Môžu však vykonávať nesystematické kontroly poistenia za predpokladu, že nie sú diskriminačné a vykonávajú sa ako súčasť kontroly, ktorej cieľom nie je výlučne kontrola potvrdenia o poistení.“
Článok 5 smernice 2009/103, nazvaný „Odchýlky od povinnosti poistenia motorových vozidiel“, uvádza:
„1.   Každý členský štát môže konať odchylne od článku 3, pokiaľ ide o určité fyzické alebo právnické osoby, verejnoprávne alebo súkromnoprávne; zoznam takýchto osôb zostaví príslušný členský štát a oznámi ho ostatným členským štátom a [Európskej k]omisii.
Členský štát, konajúc takto odchylne, vykoná príslušné opatrenia na zabezpečenie toho, že je odškodné vyplatené v súvislosti s každou stratou alebo škodou spôsobenou na svojom území a na území iného členského štátu vozidlami, ktoré patria takýmto osobám.
…
2.   Každý členský štát môže konať odchylne od ustanovení článku 3, pokiaľ ide o typy vozidiel alebo určité vozidlá, ktoré majú osobitnú tabuľku; zoznam takýchto typov alebo takýchto vozidiel zostaví príslušný štát a oznámi ho ostatným členským štátom a Komisii.
V tomto prípade členské štáty zabezpečia, že s vozidlami, ako je to uvedené v prvom pododseku, sa zaobchádza rovnako ako s vozidlami, pre ktoré poistná povinnosť stanovená v článku 3 nebola splnená.
…“
Článok 10 tejto smernice, nazvaný „Orgán poverený náhradou škody“, v odseku 1 prvom pododseku spresňuje:
„Každý členský štát zriadi alebo poverí orgán, ktorého úlohou bude zabezpečiť náhradu škody najmenej do výšky povinného poistenia za škodu na majetku alebo ujmy na zdraví spôsobené neidentifikovaným vozidlom alebo vozidlom, ktoré nemalo splnené povinné poistenie stanovené v článku 3.“
Poľské právo
Ustawa o ubezpieczeniach obowiązkowych, Ubezpieczeniowym Funduszu Gwarancyjnym i Polskim Biurze Ubezpieczycieli Komunikacyjnych (zákon z 22. mája 2003 o povinnom poistení zodpovednosti za škodu, o poistnom záručnom fonde a o poľskom zväze poisťovateľov motorových vozidiel) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (Dz. U. z roku 2018, položka 473) (ďalej len „zákon o povinnom poistení“) vo svojom článku 10 ods. 2 stanovuje:
„Je možné podať žalobu na všeobecnom súde o určenie splnenia povinnosti poistenia.“
Článok 23 ods. 1 zákona o povinnom poistení stanovuje, že držiteľ motorového vozidla je povinný uzavrieť zmluvu o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, týkajúcu sa škody spôsobenej motorovým vozidlom, ktorého je držiteľom.
Článok 31 ods. 3 tohto zákona stanovuje:
„V prípade prechodu alebo prevodu vlastníctva k evidovanému vozidlu, ktorého držiteľ aj napriek tomu, že mal takúto povinnosť [stanovenú týmto zákonom], neuzavrel zmluvu o poistení občianskoprávnej zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, držiteľ, na ktorého prešlo, resp. na ktorého bolo prevedené vlastníctvo vozidla, je povinný uzavrieť zmluvu o poistení občianskoprávnej zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel ku dňu prechodu alebo prevodu vlastníctva motorového vozidla a najneskôr do doby uvedenia motorového vozidla do prevádzky. …“
Článok 33 uvedeného zákona spresňuje, že povinné poistenie zodpovednosti za škodu držiteľov motorového vozidla zaniká najmä v okamihu výmazu motorového vozidla z evidencie alebo odovzdaním nekompletného vozidla podniku zaoberajúcemu sa demontážou alebo recykláciou vozidiel na základe osvedčenia o prijatí nekompletného vozidla, ktoré uvádza ustawa o recyklingu pojazdów wycofanych z eksploatacji (zákon z 20. januára 2005 o recyklácii vozidiel vyradených z prevádzky), (Dz. U. z roku 2018, položka 578), alebo na základe rovnocenného dokumentu vydaného v inom členskom štáte.
Podľa článku 84 ods. 1 toho istého zákona je záručný fond orgánom oprávneným kontrolovať, či držitelia motorových vozidiel dodržiavajú povinnosť uzavrieť zmluvu o poistení občianskoprávnej zodpovednosti za škodu. Jeho článok 88 ods. 7 vyžaduje, aby každý, kto neuzavrie takúto zmluvu, zaplatil pokutu záručnému fondu.
Ustawa Prawo o ruchu drogowym (zákon z 20. júna 1997 o cestnej premávke) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (Dz. U. z roku 2018, položka 1990) vo svojom článku 130a stanovuje podmienky odobratia vozidla na náklady jeho majiteľa. Odsek 10 tohto článku vo svojom prvom pododseku stanovuje:
„Pokiaľ ide o vozidlo, ktoré bolo odstránené z pozemnej komunikácie, za okolností uvedených v odseku 1 alebo 2 [najmä ak technický stav vozidla ohrozuje bezpečnosť cestnej premávky alebo v prípade nedodržania parkovacích predpisov], starosta (prednosta okresného úradu) požiada súd o zaistenie vozidla v prospech powiat (okresu), ak si vlastník alebo oprávnená osoba po náležitom oznámení nevyzdvihne vozidlo do troch mesiacov odo dňa jeho odstránenia. Toto oznámenie obsahuje informácie o následkoch nevyzdvihnutia vozidla.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Rozhodnutím zo 16. januára 2018 Sąd Rejonowy w Ostrowie Wielkopolskim (Okresný súd Ostrów Wielkopolski, Poľsko) nariadil, aby vozidlo evidované v Poľsku bolo v súlade s postupom stanoveným v článku 130a ods. 10 zákona o cestnej premávke zaistené v prospech okresu. Toto rozhodnutie nadobudlo právoplatnosť 7. februára 2018, keď sa okres stal jeho vlastníkom.
Okres požiadal o doručenie uvedeného rozhodnutia, o potvrdenie jeho právoplatnosti a o vyznačenie doložky vykonateľnosti. Týmto žiadostiam sa vyhovelo 20. apríla 2018. Keďže uvedený deň bol piatok, okres poistil vozidlo, počnúc nasledujúcim pracovným dňom, teda od pondelka 23. apríla 2018.
Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že predmetné vozidlo bolo 2. mája 2018 preskúmané znalcom. Toto znalecké preskúmanie preukázalo, že vozidlo nebolo možné naštartovať, že bolo v zlom technickom stave, išlo o vrak a že malo trhovú hodnotu 400 poľských zlotých (PLN) (približne 89 eur).
Vzhľadom na tento technický stav okres rozhodol poslať toto vozidlo na zošrotovanie. Vozidlo teda na účely jeho likvidácie bolo odovzdané na vrakovisko, ktoré vydalo osvedčenie o jeho rozobratí. Na základe tohto osvedčenia došlo 22. júna 2018 k výmazu vozidla z evidencie.
Listom z 10. júla 2018 záručný fond informoval okres, že bolo zistené, že uvedené vozidlo nebolo až do 22. apríla 2018 poistené a že by mal zaplatiť pokutu 4200 PLN (približne 933 eur) za nesplnenie svojej povinnosti uzavrieť poistnú zmluvu o zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou tohto vozidla počas obdobia od 7. februára do 22. apríla 2018 (ďalej len „sporné obdobie“).
Dňa 25. septembra 2018 podal okres žalobu na Sąd Rejonowy w Ostrowie Wielkopolskim (Okresný súd Ostrów Wielkopolski), vnútroštátny súd, ktorou sa domáhal určenia, že počas sporného obdobia okres nemal povinnosť poistiť vozidlo. V tejto súvislosti okres tvrdí, že jednak nemohol uzavrieť poistnú zmluvu predtým, ako 20. apríla 2018 získal kópiu rozhodnutia o zaistení, a jednak, že počas tohto obdobia sa vozidlo nachádzalo na stráženom parkovisku, a nebolo v stave spôsobilom na prevádzku, takže jeho prevádzkou nemohla vzniknúť žiadna škoda.
Záručný fond navrhuje túto žalobu zamietnuť, keďže technický stav vozidla je podľa neho irelevantný vzhľadom na povinnosť držiteľov motorových vozidiel uzavrieť zmluvu o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou týchto vozidiel.
Vnútroštátny súd uvádza, že vozidlá, vo vzťahu ku ktorým bolo vydané rozhodnutie o zaistení, sú podrobené technickému preskúmaniu znalcom a že vozidlo, o ktorom sa konštatuje, že už nie je spôsobilé na prevádzku, sa prostredníctvom dodacieho listu doručí na vrakovisko na účely jeho likvidácie, pričom vrakovisko vystaví osvedčenie o rozobratí, ktoré predstavuje základ pre výmaz vozidla z evidencie.
Vnútroštátny súd spresňuje, že povinnosť poistenia stanovená v článku 23 ods. 1 zákona o povinnom poistení sa uplatňuje bez ohľadu na to, či dotknuté vozidlo je spôsobilé na jazdu alebo či je určené na zošrotovanie z dôvodu jeho technického stavu, ktorý bráni tomu, aby sa používalo ako dopravný prostriedok, a že rovnako aj povinnosť poistenia stanovená v článku 31 ods. 3 tohto zákona v prípade prechodu alebo prevodu vlastníckeho práva k registrovanému vozidlu, ktorého pôvodný držiteľ napriek jeho povinnosti v tomto zmysle neuzavrel takúto zmluvu, ako je to vo veci, ktorá mu bola predložená, sa uplatňuje bez ohľadu na to, či predmetné vozidlo možno používať ako dopravný prostriedok, a dokonca aj vtedy, ak nový majiteľ dá toto vozidlo zošrotovať.
Pokiaľ ide o skutkové okolnosti, na jednej strane uvádza, že predmetné vozidlo bolo počas celého sporného obdobia odstavené na stráženom parkovisku a vzhľadom na jeho technický stav nebolo možné vykonať s ním akékoľvek premiestnenie. Na druhej strane v súlade s vôľou jeho majiteľa bolo toto vozidlo určené na likvidáciu, ku ktorej skutočne došlo, keďže jeho technický stav bol definovaný ako „šrot“.
Vnútroštátny súd sa v tomto kontexte pýta na možnosť vylúčenia povinnosti uzavrieť poistnú zmluvu na zodpovednosť za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, ak je dotknuté vozidlo odstavené na súkromnom pozemku, stalo sa vlastníctvom územného samosprávneho celku na základe právoplatného rozhodnutia súdu, nie je spôsobilé na prevádzku a je určené na zošrotovanie z dôvodu rozhodnutia jeho majiteľa.
V tejto súvislosti, a najmä vzhľadom na rozsudok zo 4. septembra 2018, Juliana (
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
), sa pýta, či skutočnosť, že vozidlo je spôsobilé na prevádzku a možno ho používať ako dopravný prostriedok, je nevyhnutným prvkom na kvalifikáciu ako „vozidlo“ v zmysle článku 1 bodu 1 smernice 2009/103. Podľa vnútroštátneho súdu v zmysle tohto rozsudku okres nemal povinnosť uzavrieť poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, keďže od okamihu nadobudnutia predmetného vozidla okres nemal v úmysle uviesť toto vozidlo do prevádzky a od tohto okamihu až do jeho likvidácie nebolo toto vozidlo v stave spôsobilom na prevádzku, ani nebolo určené na jazdu, a teda nemohlo spĺňať svoju funkciu dopravného prostriedku. Podľa článku 31 ods. 3 zákona o povinnom poistení bol však okres povinný uzavrieť takéto poistenie pre predmetné vozidlo.
Za týchto okolností Sąd Rejonowy w Ostrowie Wielkopolskim (Okresný súd Ostrów Wielkopolski) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 3 smernice [2009/103] vykladať v tom zmysle, že povinnosť uzatvoriť zmluvu o poistení občianskoprávnej zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel existuje aj vtedy, ak územný samosprávny celok, konkrétne okres, nadobudol na základe súdneho rozhodnutia vlastníctvo k vozidlu, ktoré nie je spôsobilé na prevádzku, nachádza sa na súkromnom pozemku, a to na stráženom parkovisku mimo verejných komunikácií, a na základe rozhodnutia jeho vlastníka je určené na zošrotovanie?
2.
Alebo sa má vykladať tak, že za takých okolnosti nie je územný samosprávny celok ako vlastník vozidla povinný poistiť toto vozidlo, a to bez ohľadu na zodpovednosť [záručného] fondu vo vzťahu k poškodeným tretím osobám?“
O prejudiciálnych otázkach
O prípustnosti žaloby
Záručný fond spochybňuje prípustnosť položených otázok. V tejto súvislosti tvrdí, že vzhľadom na to, že sa týkajú postavenia subjektu, ktorý je vlastníkom vozidla, a spôsobu jeho nadobudnutia, nesúvisia s výkladom článku 3 smernice 2009/103, a v skutočnosti sa týkajú výkladu vnútroštátneho práva a že v rozsahu, v akom sa týkajú technického stavu vozidla, jeho miesta parkovania a úmyslu jeho majiteľa dať ho zošrotovať, Súdny dvor na to už odpovedal, z čoho vyplýva, že nie je potrebné odpovedať znovu.
Po prvé treba pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora v rámci spolupráce medzi týmto súdom a vnútroštátnymi súdmi zakotvenej v článku 267 ZFEÚ prináleží iba vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý musí niesť zodpovednosť za následné súdne rozhodnutie, aby so zreteľom na osobitosti veci posúdil tak potrebu rozhodnutia v prejudiciálnom konaní na účel vyhlásenia svojho rozsudku, ako aj dôležitosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Ak sa teda položené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť [rozsudky z 15. januára 2013, Križan a i.,
C‑416/10
,
EU:C:2013:8
, bod
ako aj citovaná judikatúra, a z 24. novembra 2020, Openbaar Ministerie (Falšovanie listín),
C‑510/19
,
EU:C:2020:953
, bod
].
Z toho vyplýva, že k otázkam týkajúcim sa práva Únie sa viaže prezumpcia relevantnosti. Súdny dvor môže odmietnuť rozhodnúť o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými ani právnymi okolnosťami potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré mu boli položené [rozsudky z 15. januára 2013, Križan a i.,
C‑416/10
,
EU:C:2013:8
, bod
ako aj citovaná judikatúra, a z 24. novembra 2020, Openbaar Ministerie (Falšovanie listín),
C‑510/19
,
EU:C:2020:953
, bod
].
V prejednávanej veci sa položené otázky výslovne týkajú výkladu článku 3 smernice 2009/103, keďže vnútroštátny súd sa v podstate pýta na rozsah povinnosti uzavrieť poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, tak ako je stanovená v tomto článku.
Navyše je zrejmé, že na prejednávanú vec sa nevzťahuje ani jedna z troch hypotéz uvádzaných judikatúrou pripomenutou v bode 30 tohto rozsudku, keďže žiadne z tvrdení uvedených záručným fondom navyše nemôže preukázať, že jedna z nich je splnená, a teda vyvrátiť domnienku relevantnosti, ktorá sa vzťahuje na otázky týkajúce sa práva Únie.
Po druhé vnútroštátnemu súdu nie je vôbec zakázané, aby položil Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku, na ktorú odpoveď podľa názoru žalovaných vo veci samej nenecháva priestor na žiadne rozumné pochybnosti. Aj za predpokladu, že by to tak bolo, sa táto otázka teda nestáva neprípustnou (rozsudky z 1. decembra 2011, Painer,
C‑145/10
,
EU:C:2011:798
, body
a
, ako aj citovaná judikatúra, a z 9. júla 2020, Vueling Airlines,
C‑86/19
,
EU:C:2020:538
, bod
).
V dôsledku toho treba konštatovať, že položené otázky sú prípustné.
O veci samej
Na úvod treba na jednej strane uviesť, že svojimi dvoma otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta Súdneho dvora na rozsah povinnosti poistenia stanovenej v článku 3 prvom odseku smernice 2009/103. Smernica 2009/103, ako vyplýva z jej odôvodnenia 1, kodifikovala skoršie smernice týkajúce sa aproximácie právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel a kontroly plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti bez toho, aby ich podstatne zmenila. Judikatúru týkajúcu sa týchto skorších smerníc možno teda prebrať na výklad rovnocenných ustanovení smernice 2009/103.
Na druhej strane článok 3 prvý odsek smernice 2009/103 stanovuje, že každý členský štát prijme v súlade s článkom 5 tejto smernice všetky vhodné opatrenia, aby zabezpečil, že zodpovednosť za škodu spôsobenú prevádzkou vozidiel obvykle sa nachádzajúcich na jeho území je pokrytá poistením.
Hoci však článok 5 smernice 2009/103 stanovuje, že každý členský štát sa môže za podmienok, ktoré tento článok spresňuje, odchýliť od ustanovení článku 3 tejto smernice, pokiaľ ide podľa odseku 1 uvedeného článku 5 o určité fyzické alebo právnické osoby, verejnoprávne alebo súkromnoprávne, alebo podľa odseku 2 toho istého článku 5, pokiaľ ide o určité typy vozidiel alebo určité vozidlá s osobitnou poznávacou značkou, zdá sa, že Poľská republika túto možnosť nevyužila, pokiaľ ide o vozidlá nadobudnuté územnými samosprávnymi celkami na základe súdneho rozhodnutia, ako je to v spore vo veci samej. V dôsledku toho skutočnosť, že toto vozidlo získal územný samosprávny celok na základe súdneho rozhodnutia, je v prejednávanej veci irelevantná na účel uplatniteľnosti uvedeného článku 3 prvého odseku v rámci tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
Za týchto podmienok treba konštatovať, že vnútroštátny súd sa svojimi dvoma otázkami v podstate pýta, či sa má článok 3 prvý odsek smernice 2009/103 vykladať v tom zmysle, že uzavretie poistnej zmluvy o zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorového vozidla je povinné, ak je dotknuté vozidlo registrované v členskom štáte, ak sa nachádza na súkromnom pozemku, ak nie je spôsobilé prevádzky z dôvodu svojho technického stavu a ak je rozhodnutím jeho majiteľa určené na zošrotovanie.
Ako to Súdny dvor už konštatoval, tento článok 3 prvý odsek je koncipovaný veľmi všeobecne v tom zmysle, že od každého členského štátu požaduje, aby vo svojom vnútroštátnom právnom poriadku prijal všeobecnú povinnosť poistenia vozidiel (rozsudok zo 4. septembra 2018, Juliana (
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, bod
a citovaná judikatúra).
Každý členský štát má teda povinnosť zabezpečiť, aby s výhradou uplatnenia výnimiek stanovených v článku 5 tejto smernice bolo každé vozidlo obvykle sa nachádzajúce na jeho území pokryté zmluvou uzavretou s poisťovňou s cieľom zabezpečiť ručenie za zodpovednosť za škodu spôsobenú uvedeným vozidlom minimálne v rozmedzí stanovenom právom Únie (rozsudok zo 4. septembra 2018, Juliana,
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, bod
a citovaná judikatúra).
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že pojem „vozidlo“ je definovaný v článku 1 bode 1 smernice 2009/103 ako „akékoľvek motorové vozidlo určené na pohyb po pevnine s mechanickým pohonom, ktoré sa však neprevádzkuje na koľajniciach, a akékoľvek prípojné vozidlo, pripojené alebo nepripojené“.
Ako Súdny dvor opakovane rozhodol, táto definícia je nezávislá od spôsobu, akým sa predmetné vozidlo používa alebo sa môže používať (rozsudok zo 4. septembra 2018, Juliana,
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, bod
a citovaná judikatúra).
Súdny dvor už tiež konštatoval, že takáto definícia svedčí v prospech objektívneho chápania pojmu „vozidla“, ktoré je nezávislé od úmyslu majiteľa vozidla alebo inej osoby účinne ho využívať (rozsudok zo 4. septembra 2018, Juliana,
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, bod
).
Okrem toho tiež zdôraznil, že otázka rozsahu povinnosti uzavrieť poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel má byť z dôvodov právnej istoty vopred určená, to znamená pred prípadnou účasťou dotknutého vozidla na nehode (rozsudok zo 4. septembra 2018, Juliana,
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, bod
).
Súdny dvor z toho vyvodil, že skutočnosť, že v rozsudkoch zo 4. septembra 2014, Vnuk (
C‑162/13
,
EU:C:2014:2146
); z 28. novembra 2017, Rodrigues de Andrade (
C‑514/16
,
EU:C:2017:908
), a z 20. decembra 2017, Núñez Torreiro (
C‑334/16
,
EU:C:2017:1007
), v podstate rozhodol, že len prípady používania poisteného vozidla, ktoré spadajú pod používanie tohto vozidla ako dopravného prostriedku, a preto pod pojem „prevádzka vozidiel“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2009/103, môžu viesť k prevzatiu zodpovednosti poisťovateľa na základe zmluvy o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou tohto vozidla, za škodu spôsobenú týmto vozidlom, v žiadnom prípade neznamená, že existencia povinnosti uzavrieť takéto poistenie by mala byť určená v závislosti od skutočného používania predmetného vozidla ako dopravného prostriedku v určitom čase (rozsudok zo 4. septembra 2018, Juliana,
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, bod
).
Súdny dvor z vyššie uvedeného vyvodil záver, že vozidlo, ktoré je evidované, a nebolo teda riadne stiahnuté z prevádzky, a ktoré je spôsobilé byť uvedené do prevádzky, zodpovedá v zmysle článku 1 bodu 1 smernice 2009/103 pojmu „vozidlo“, a v dôsledku toho sa naň neprestane vzťahovať povinnosť poistenia uvedená v článku 3 ods. 1 tejto smernice z jediného dôvodu, že jeho majiteľ ho už nemá v úmysle riadiť, a odstaví ho na súkromnom pozemku (rozsudok zo 4. septembra 2018, Juliana,
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, bod
). V dôsledku toho je uzavretie zmluvy o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorového vozidla podľa článku 3 prvého odseku uvedenej smernice povinné, pokiaľ je dotknuté vozidlo stále evidované v členskom štáte a je spôsobilé byť uvedené do prevádzky, ale je výlučne na základe rozhodnutia jeho majiteľa, ktorý ho už nemá v úmysle riadiť, odstavené na súkromnom pozemku (rozsudok zo 4. septembra 2018, Juliana,
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, bod
).
To isté musí v zásade platiť aj pre vozidlo, ktoré je registrované v členskom štáte, ktoré sa nachádza na súkromnom pozemku a ktoré je určené na zošrotovanie z dôvodu rozhodnutia jeho majiteľa, aj keď toto vozidlo nie je v danom čase spôsobilé prevádzky z dôvodu svojho technického stavu.
V prvom rade, ako bolo pripomenuté v bode 43 tohto rozsudku, pojem „vozidlo“ v zmysle článku 1 bodu 1 smernice 2009/103 je objektívny pojem. Technický stav vozidla a v dôsledku toho jeho spôsobilosť na prevádzku sa môže meniť v priebehu času a jeho prípadné uvedenie do riadneho stavu závisí prinajmenšom do veľkej miery od subjektívnych faktorov, akými sú najmä vôľa jeho majiteľa alebo držiteľa vykonať alebo dať vykonať opravy, ktoré sú potrebné, a disponibilita rozpočtu potrebného na tento účel. V dôsledku toho, ak by samotná skutočnosť, že vozidlo by bolo v danom okamihu nespôsobilé na prevádzku, spôsobovala, že by toto vozidlo bolo zbavené jeho kvalifikácie vozidla v zmysle článku 1 bodu 1 smernice 2009/103, a stačila by tak na to, aby sa naň nevzťahovala povinnosť poistenia stanovená v článku 3 prvom odseku tejto smernice, objektívna povaha pojmu „vozidlo“ by bola spochybnená.
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, ako uviedol generálny advokát v bode 59 svojich návrhov, že z judikatúry pripomenutej v bodoch 44 a 45 tohto rozsudku vyplýva, že povinnosť poistenia, ako je stanovená v článku 3 prvom odseku smernice 2009/103, nesúvisí s používaním vozidla ako dopravného prostriedku v danom okamihu ani s otázkou, či dotknuté vozidlo prípadne spôsobilo škodu.
Z toho vyplýva, že na rozdiel od toho, čo uvádza vnútroštátny súd, samotná skutočnosť, že registrované vozidlo by v danom okamihu bolo nespôsobilé prevádzky z dôvodu svojho technického stavu, aj keď by to tak bolo od prevodu vlastníckeho práva, a bolo by teda prípadne neschopné spôsobiť škodu, na ktorú sa vzťahuje pojem „prevádzka vozidiel“ v zmysle článku 3 prvého odseku smernice 2009/103, neumožňuje vylúčiť povinnosť poistenia stanovenú v tomto ustanovení.
Rovnako vzhľadom na to, že uvedený pojem „vozidlo“ je v súlade s judikatúrou pripomenutou v bode 43 tohto rozsudku nezávislý od úmyslu jeho majiteľa alebo inej osoby skutočne ho používať, skutočnosť, že tento majiteľ alebo iná osoba má v úmysle zlikvidovať toto vozidlo, tiež neumožňuje domnievať sa, že uvedené vozidlo už z dôvodu tohto úmyslu stráca svoju kvalifikáciu „vozidla“ v zmysle článku 1 bodu 1 smernice 2009/103, a nevzťahuje sa tak naň táto povinnosť poistenia, bez toho, aby tým tiež došlo k porušeniu objektívnej povahy tohto pojmu.
Okrem toho ponechať kvalifikáciu „vozidla“ v zmysle tohto ustanovenia a v dôsledku toho rozsah povinnosti poistenia stanovenej v článku 3 prvom odseku smernice 2009/103 závislú od takýchto subjektívnych faktorov, by narušilo aj predvídateľnosť, stabilitu a kontinuitu tejto povinnosti, ktorej dodržiavanie je však nevyhnutné na zabezpečenie právnej istoty, ako to v podstate vyplýva z judikatúry pripomenutej v bode 44 tohto rozsudku.
V druhom rade, hoci článok 10 ods. 1 smernice 2009/103 ukladá členským štátom povinnosť zriadiť orgán, ktorého úlohou bude zabezpečiť náhradu škody najmenej do výšky povinného poistenia stanoveného právom Únie za škodu na majetku alebo ujmy na zdraví spôsobené vozidlom, ktoré nemalo splnené povinné poistenie stanovené v článku 3 tejto smernice, intervencia takéhoto orgánu tak bola chápaná ako posledná možnosť, ktorá prichádza do úvahy iba v prípadoch upravených týmto ustanovením, a nemožno ju považovať za uplatnenie systému záruky poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou vozidiel mimo uvedených prípadov (rozsudok zo 4. septembra 2018, Juliana,
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, bod
a citovaná judikatúra).
Rozsah povinnej intervencie orgánu povereného náhradou škody uvedeného v tomto článku 10 ods. 1 je totiž, pokiaľ ide o škodu spôsobenú identifikovaným vozidlom rovnaký ako rozsah všeobecnej povinnosti poistenia uvedenej v článku 3 prvom odseku smernice 2009/103, takže povinná intervencia tohto orgánu za takejto situácie sa nemôže vzťahovať na prípady, v ktorých sa na vozidlo, ktoré je účastníkom nehody, nevzťahovala povinnosť poistenia (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. septembra 2018, Juliana,
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, bod
).
Z toho vyplýva, že prípadnú intervenciu orgánu povereného náhradou škody uvedeného v článku 10 ods. 1, ktorú môžu členské štáty stanoviť len na základe vnútroštátneho práva za iných okolností, než sú okolnosti uvedené v tomto ustanovení, nemožno zohľadniť na účely určenia rozsahu povinnosti poistenia stanovenej v článku 3 prvom odseku smernice 2009/103.
Z toho tiež vyplýva, že keďže intervencia tohto orgánu nie je podľa smernice 2009/103 stanovená a keďže ide o identifikované vozidlo, keď je uzavretie poistenia uvedeného v článku 3 prvom odseku smernice 2009/103 povinné, výklad uvedený v bode 47 tohto rozsudku je nevyhnutný aj na účely zabezpečenia dosiahnutia cieľa ochrany poškodených pri dopravných nehodách spôsobených motorovými vozidlami, keďže tento výklad zabezpečuje, že títo poškodení budú v každom prípade odškodnení, či už poisťovateľom na základe zmluvy uzavretej na tento účel, alebo orgánom uvedeným v článku 10 smernice 2009/103 v prípade, ak nebola splnená povinnosť poistenia vozidla, ktoré bolo účastníkom nehody, alebo ak toto vozidlo nebolo identifikované. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že tento cieľ, ktorý upravujú smernice týkajúce sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou týchto vozidiel, normotvorca Európskej únie sústavne sledoval a posilňoval, a znovu ho potvrdilo odôvodnenie 2 smernice 2009/103 (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. septembra 2018, Juliana,
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, bod
a citovaná judikatúra).
V treťom rade výklad uvedený v bode 47 tohto rozsudku tiež umožňuje čo najlepšie zabezpečiť dodržanie cieľa spočívajúceho v zabezpečení voľného pohybu tak vozidiel obvykle sa nachádzajúcich na území Únie, ako aj osôb, ktoré sa nachádzajú na ich palube, ktorý sa tiež nachádza medzi cieľmi sledovanými právnou úpravou Únie v oblasti poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, ako to vyplýva aj z odôvodnenia 2 smernice 2009/103. Ako totiž uviedol generálny advokát v bode 41 svojich návrhov, len tým, že sa zaručí vysoká úroveň ochrany prípadných poškodených účastníkov dopravných nehôd spôsobených motorovými vozidlami, je možné od členských štátov podľa článku 4 smernice 2009/103 požadovať, aby upustili od vykonávania systematických kontrol poistenia zodpovednosti za škodu vozidiel, ktoré vstupujú na ich územie z iných členských štátov, čo je nevyhnutné na zabezpečenie voľného pohybu.
Po štvrté je však potrebné konštatovať, že hoci registrácia vozidla v zásade potvrdzuje jeho spôsobilosť na prevádzku a tým na používanie ako dopravného prostriedku, nemožno vylúčiť, že registrované vozidlo by bolo objektívnym spôsobom definitívne nespôsobilé na prevádzku z dôvodu svojho zlého technického stavu. Za takej okolnosti však na to, aby boli dodržané úvahy uvedené v bodoch 48 až 52 tohto rozsudku, musí byť konštatovanie tejto definitívnej nespôsobilosti na prevádzku a v dôsledku toho aj konštatovanie straty jeho kvalifikácie „vozidla“ v zmysle článku 1 bodu 1 smernice 2009/103 vykonané objektívnym spôsobom. Vzhľadom na judikatúru pripomenutú v bode 46 tohto rozsudku je teda na to, aby bolo takéto vozidlo vylúčené z povinnosti poistenia stanovenej v článku 3 prvom odseku smernice 2009/103, nevyhnutné, aby bolo v súlade s uplatniteľnou vnútroštátnou právnou úpravou oficiálne vyradené z prevádzky.
V tejto súvislosti, hoci výmaz posudzovaného vozidla z evidencie môže predstavovať takéto objektívne konštatovanie, treba uviesť, že smernica 2009/103 neupravuje spôsob, akým takéto vozidlo, definitívne neschopné plniť svoju funkciu dopravného prostriedku, môže byť legálne vyradené z prevádzky. Táto smernica teda nezakazuje, aby bolo riadne vyradenie takéhoto vozidla z prevádzky podľa uplatniteľnej vnútroštátnej právnej úpravy konštatované iným spôsobom než výmazom predmetného vozidla z evidencie.
Vzhľadom na všetko, čo bolo uvedené vyššie, treba konštatovať, že vozidlo, ktoré je registrované v členskom štáte, naďalej podlieha povinnosti poistenia stanovenej v článku 3 prvom odseku smernice 2009/103, pokiaľ nebolo riadne vyradené z prevádzky v súlade s uplatniteľnou vnútroštátnou právnou úpravou.
V prejednávanej veci zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že hoci bolo vozidlo, o ktoré ide vo veci samej, počas sporného obdobia odstavené na stráženom parkovisku a nebolo spôsobilé na prevádzku z dôvodu svojho zlého technického stavu, bolo napriek tomu stále zaregistrované v členskom štáte, v ktorom sa teda obvykle nachádzalo v zmysle článku 1 bodu 4 písm. a) smernice 2009/103, a počas tohto obdobia nikdy nebolo riadne vyradené z prevádzky v súlade s uplatniteľnou vnútroštátnou právnou úpravou. V dôsledku toho s výhradou overení, ktoré prináleží vykonať vnútroštátnemu súdu, sa zdá, že počas celého uvedeného obdobia sa na toto vozidlo naďalej vzťahuje povinnosť poistenia uvedená v článku 3 prvom odseku smernice 2009/103, a to bez ohľadu na skutočnosť, že sa nachádzalo na súkromnom pozemku, že nebolo spôsobilé na prevádzku z dôvodu svojho technického stavu a že okres mal v úmysle dať uvedené vozidlo zošrotovať.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položené otázky odpovedať tak, že článok 3 prvý odsek smernice 2009/103 sa má vykladať v tom zmysle, že uzavretie poistnej zmluvy o zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorového vozidla je povinné, ak je dotknuté vozidlo registrované v členskom štáte, pokiaľ toto vozidlo nebolo riadne vyradené z prevádzky v súlade s uplatniteľnou vnútroštátnou právnou úpravou.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:

Článok 3 prvý odsek smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/103/ES zo 16. septembra 2009 o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel a o kontrole plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti sa má vykladať v tom zmysle, že uzavretie poistnej zmluvy o zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorového vozidla je povinné, ak je dotknuté vozidlo registrované v členskom štáte, pokiaľ toto vozidlo nebolo riadne vyradené z prevádzky v súlade s uplatniteľnou vnútroštátnou právnou úpravou.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: poľština.