CELEX: 62013CJ0200
Pritožba Skupna zunanja in varnostna politika
Boj proti širjenju jedrskega orožja
Omejevalni ukrepi proti Islamski republiki Iran
Zamrznitev sredstev iranske banke
Obveznost obrazložitve
Postopek sprejetja akta
Očitna napaka pri presoji

Svet Evropske unije s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 5. februarja 2013 v zadevi Bank Saderat Iran/Svet (
T‑494/10
,
EU:T:2013:59
, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je navedeno sodišče razglasilo za nične:
—
točko 7 preglednice B v Prilogi II k Sklepu Sveta 2010/413/SZVP z dne 26. julija 2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Skupnega stališča 2007/140/SZVP (
UL L 195, str. 39
, in popravek v
UL 2010, L 197, str. 19
);
—
točko 5 preglednice B v Prilogi k Izvedbeni uredbi Sveta (EU) št. 668/2010 z dne 26. julija 2010 o izvajanju člena 7(2) Uredbe (ES) št. 423/2007 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (
UL L 195, str. 25
);
—
točko 7 preglednice B, naslov I, Priloge k Sklepu Sveta 2010/644/SZVP z dne 25. oktobra 2010 o spremembi Sklepa 2010/413 (
UL L 281, str. 81
);
—
točko 7 preglednice B v Prilogi VIII k Uredbi Sveta (EU) št. 961/2010 z dne 25. oktobra 2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Uredbe (ES) št. 423/2007 (
UL L 281, str. 1
);
—
Sklep Sveta 2011/783/SZVP z dne 1. decembra 2011 o spremembi Sklepa 2010/413 (
UL L 319, str. 71
);
—
Izvedbeno uredbo Sveta (EU) št. 1245/2011 z dne 1. decembra 2011 o izvajanju Uredbe št. 961/2010 (
UL L 319, str. 11
);
—
točko 7 preglednice B, naslov I, Priloge IX k Uredbi Sveta (EU) št. 267/2012 z dne 23. marca 2012 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Uredbe št. 961/2010 (
UL L 88, str. 1
),
v delih, ki se nanašajo na družbo Bank Saderat Iran, ker je bilo ime „Bank Saderat Iran“ vpisano na seznam oseb, subjektov in organov, za katere veljajo omejevalni ukrepi, sprejeti s temi akti (v nadaljevanju: skupaj: sporni akti).
Pravni okvir in dejansko stanje
Varnostni svet Združenih narodov (v nadaljevanju: Varnostni svet), zaskrbljen zaradi številnih poročil generalnega direktorja Mednarodne agencije za atomsko energijo (MAAE) in resolucij Sveta guvernerjev MAAE glede jedrskega programa Islamske republike Iran, je 23. decembra 2006 sprejel Resolucijo 1737 (2006), katere točka 12 v povezavi s prilogo k tej resoluciji našteva vrsto oseb in subjektov, ki so vpleteni v širjenje jedrskega orožja ter jim je treba zamrzniti sredstva in gospodarske vire.
Zaradi izvajanja Resolucije 1737 (2006) v Evropski uniji je Svet 27. februarja 2007 sprejel Skupno stališče 2007/140/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Iranu (
UL L 61, str. 49
).
Člen 5(1) Skupnega stališča 2007/140 je določal zamrznitev vseh sredstev in gospodarskih virov nekaterih kategorij oseb in subjektov, naštetih v točkah (a) in (b) te določbe. Člen 5(1)(a) se torej nanaša na osebe in subjekte, navedene v prilogi k Resoluciji 1737 (2006), ter na druge osebe in subjekte, ki jih je določil Varnostni svet ali Odbor Varnostnega sveta, ustanovljen v skladu s členom 18 Resolucije 1737 (2006). Seznam teh oseb in subjektov je v Prilogi I k Skupnemu stališču 2007/140. Člen 5(1)(b) se je nanašal na osebe in subjekte, ki niso bili navedeni v tej Prilogi I in med drugim sodelujejo pri jedrskih dejavnostih Islamske republike Iran, nevarnih z vidika širjenja jedrskega orožja, so z njimi neposredno povezani ali jih podpirajo. Seznam teh oseb in subjektov je v Prilogi II k navedenemu Skupnemu stališču.
Kar zadeva pristojnosti Evropske skupnosti, je bila Resolucija 1737 (2006) izvedena z Uredbo Sveta (ES) št. 423/2007 z dne 19. aprila 2007 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (
UL L 103, str. 1
), ki je bila sprejeta na podlagi členov 60 ES in 301 ES in se nanaša na Skupno stališče 2007/140, njena vsebina pa je v bistvu enaka vsebini navedenega skupnega stališča, saj so imena subjektov in fizičnih oseb v Prilogi IV k tej uredbi, ki se nanaša na osebe, subjekte in organe, ki jih je določil Varnostni svet ali odbor za sankcije, in v Prilogi V k navedeni uredbi, ki se nanaša na osebe, subjekte in organe, ki niso zajeti v Prilogi IV, enaka.
Člen 7(2)(a) Uredbe št. 423/2007 je določal:
„Zamrznejo se vsa sredstva in gospodarski viri, ki pripadajo, so v lasti ali s katerimi razpolagajo osebe, subjekti ali organi, navedeni v Prilogi V. Priloga V vključuje fizične in pravne osebe, subjekte in organe, ki niso zajeti v Prilogi IV, in za katere je bilo v skladu s členom 5(1)[(b)] Skupnega stališča 2007/140/SZVP bilo ugotovljeno, da:
(a)
sodelujejo pri širjenju jedrskih dejavnosti Irana, so s tem neposredno povezani ali pri tem zagotavljajo podporo […]“.
Varnostni svet je 3. marca 2008 sprejel Resolucijo 1803 (2008), ker je ugotovil, da Islamska republika Iran nadaljuje z dejavnostmi, povezanimi z bogatitvijo urana, in ne sodeluje z MAAE. V točki 10 te resolucije Varnostni svet:
„vse države članice poziva, naj pozorno spremljajo poslovanje finančnih ustanov na svojih ozemljih z vsemi bankami, ki imajo sedež v Iranu, zlasti z Bank Melli in Bank Saderat ter njunimi podružnicami in hčerinskimi družbami v tujini, da to poslovanje ne bi prispevalo k dejavnostim, ki omogočajo širjenje jedrskega orožja ali razvoju izstrelitvenih sistemov jedrskega orožja, kot je navedeno v Resoluciji 1737 (2006)“.
Varnostni svet je z Resolucijo 1929 (2010) z dne 9. junija 2010 sprejel strožje ukrepe in zlasti odločil, da se zamrznejo sredstva različnih finančnih subjektov. Varnostni svet v točki 21 navedene resolucije med drugim države poziva, „naj preprečijo opravljanje finančnih storitev, vključno z zavarovanjem in pozavarovanjem, ali prenos vsakršnega finančnega ali drugega premoženja ali virov, če imajo informacije, na podlagi katerih lahko razumno sklepajo, da bi storitve, dejavnosti ali viri lahko prispevali k dejavnostim Irana, nevarnim z vidika širjenja jedrskega orožja, ali k razvoju izstrelitvenih sistemov jedrskega orožja, na ozemlje držav članic, prek ali iz njega ali državljanom držav članic ali subjektom, ustanovljenim v skladu z njihovimi zakoni (vključno s podružnicami v tujini), ali z njihove strani ali osebam ali finančnim institucijam na njihovem ozemlju med drugim z zamrznitvijo sredstev, drugih dejavnosti in gospodarskih virov, ki so na njihovem ozemlju ali bi tam lahko bili kasneje ali ki so ali bodo pod njihovo jurisdikcijo in so povezani s temi programi ali dejavnostmi, in z izvajanjem poostrenega nadzora za preprečevanje takih transakcij v skladu z njihovimi nacionalnimi organi in zakonodajo.“
Evropski svet je v izjavi, priloženi k Sklepom z dne 17. junija 2010, poudaril, da je vedno bolj zaskrbljen zaradi iranskega jedrskega programa, pozdravil sprejetje Resolucije Varnostnega sveta 1929 (2010), vzel na znanje zadnje poročilo MAAE z dne 31. maja 2010 in napovedal vzpostavitev novih omejevalnih ukrepov med drugim v finančnem sektorju.
S Sklepom 2010/413, sprejetim 26. julija 2010, je Svet to izjavo izvršil tako, da je razveljavil Skupno stališče 2007/140 in sprejel dodatne omejevalne ukrepe v primerjavi z navedenim skupnim stališčem. Uvodne izjave od 17 do 20 Sklepa 2010/413, ki se nanašajo na finančne dejavnosti, opozarjajo na sklepe Varnostnega sklepa v Resoluciji 1929 (2010) in na izjavo Evropskega sveta z dne 17. junija 2010. Poglavje 2 Sklepa 2010/413 se nanaša na finančni sektor. Člen 10(1) tega sklepa določa, da države članice, da bi preprečile opravljanje finančnih storitev ali prenos vsakršnega finančnega ali drugega premoženja ali virov, ki bi lahko prispevali k dejavnostim Irana, nevarnim z vidika širjenja jedrskega orožja, ali k razvoju izstrelitvenih sistemov jedrskega orožja, na ozemlje držav članic, prek ali z njega ali državljanom držav članic ali subjektom, ustanovljenim v skladu z njihovimi zakoni (vključno s podružnicami v tujini), ali z njihove strani ali osebam ali finančnim ustanovam na ozemlju držav članic, okrepljeno nadzirajo vse dejavnosti finančnih ustanov pod njihovo pristojnostjo v zvezi z bankami s sedežem v Iranu, podružnicami in hčerinskimi družbami ali subjekti, ki jih te nadzorujejo.
Člen 20(1) Sklepa 2010/413 določa zamrznitev sredstev za več kategorij oseb in subjektov. Člen 20(1)(a) se nanaša na osebe in subjekte, ki jih je Varnostni svet vpisal na seznam in so našteti v Prilogi I k temu sklepu. Člen 20(1)(b) se nanaša na „osebe in subjekte, ki niso navedeni v Prilogi I in ki sodelujejo v dejavnostih Irana, nevarnih z vidika širjenja jedrskega orožja, ali pri razvoju izstrelitvenih sistemov jedrskega orožja, so z njimi neposredno povezani ali jih podpirajo, vključno s sodelovanjem pri nabavi prepovedanih predmetov, blaga, opreme, surovin in tehnologije, ali osebe in subjekte, ki delujejo v njihovem imenu ali po njihovih navodilih, ali subjekte, ki jim pripadajo ali jih nadzirajo (tudi na nezakonit način), ali osebe in subjekte, ki so osebam ali subjektom, uvrščenim na seznam, pomagale pri izmikanju določbam [Resolucije Varnostnega sveta Združenih narodov, v nadaljevanju: RVSZN] 1737 (2006), RVSZN 1747 (2007), RVSZN 1803 (2008) ali RVSZN 1929 (2010) ali tega sklepa ali kršenju teh določb, kakor tudi drug[e] vodiln[e] član[e] in subjekt[e] [Islamske revolucionarne garde] in [družbe Islamic Republic of Iran Shipping Lines] in subjekt[e], ki so v njihovi lasti ali pod njihovim nadzorom ali delujejo v njihovem imenu; te osebe in subjekt[e, ki] so navedeni v Prilogi II“.
V Prilogi II k Sklepu 2010/413 je navedeno več finančnih subjektov ali skupin takih subjektov. Družba Bank Saderat Iran (vključno z vsemi podružnicami in hčerinskimi družbami) je navedena v točki 7 dela I(B) te priloge. Navedeni so ti razlogi:
„[Družba Bank Sederat Iran] je iranska banka v državni lasti (iranska vlada je 94‑odstotni lastnik). Subjektom, ki so zagotavljali storitve za iranski jedrski program in program balističnih raket, je zagotavljala finančne storitve, med drugim tudi za subjekte, ki so na seznamu RVSZN 1737 [(2006)]. [Družba Bank Saderat Iran] je še marca 2009 upravljala plačila in akreditive za DIO (proti kateremu so bile z RVSZN 1737 [(2006)] uvedene sankcije). Leta 2003 je [družba Bank Saderat Iran] upravljala akreditive v imenu iranske energetske družbe Mesbah (proti kateri so bile pozneje uvedene sankcije [v skladu z RVSZN 1737 (2006)]).“
Z Izvedbeno uredbo št. 668/2010, sprejeto 26. julija 2010 zaradi izvajanja člena 7(2) Uredbe št. 423/2007, je bilo ime družbe Bank Saderat Iran, navedeno v točki 5 dela I(B) Priloge k tej izvedbeni uredbi, dodano na seznam pravnih oseb, subjektov in organov iz preglednice I Priloge V k Uredbi št. 423/2007.
Razlogi za ta vpis družbe Bank Saderat Iran na navedeni seznam so enaki tistim iz Sklepa 2010/413.
Svet je z dopisom z dne 27. julija 2010 družbo Bank Saderat Iran obvestil o vpisu njenega imena na seznam iz Priloge II k Sklepu 2010/413 in na seznam iz Priloge V k Uredbi št. 423/2007.
Družba Bank Saderat Iran je z dopisi z dne 18. in 25. avgusta ter 2., 9. in 30. septembra 2010 Svet pozvala, naj ji sporoči, na katere dokaze se je oprl pri sprejetju omejevalnih ukrepov proti njej. V dopisu z dne 15. septembra 2010 je Svetu tudi predlagala, naj ponovno prouči navedeni sklep.
Priloga II k Sklepu 2010/413 je bila revidirana in na novo napisana s Sklepom 2010/644, sprejetim 25. oktobra 2010. Svet je v uvodni izjavi 2 tega sklepa navedel, da je upošteval stališča, ki so mu jih predložile zadevne osebe in subjekti.
Ime družbe Bank Saderat Iran je bilo navedeno v točki 7 seznama subjektov iz preglednice I Priloge II k Sklepu 2010/413 v različici iz Sklepa 2010/644. V obrazložitvi ni več navedeno, da gre za banko iranske države v 94‑odstotni lasti iranske vlade, temveč da je v delni lasti iranske vlade. Sicer pa je obrazložitev enaka tisti iz Sklepa 2010/413.
Uredba št. 423/2007 je bila razveljavljena in nadomeščena z Uredbo št. 961/2010, sprejeto 25. oktobra 2010. Člen 16(2) te uredbe določa:
„Zamrznejo se vsa sredstva in gospodarski viri, ki pripadajo, so v lasti ali s katerimi razpolagajo ali jih nadzirajo osebe, subjekti ali organi, navedeni v Prilogi VIII. Priloga VIII zajema fizične in pravne osebe, subjekte in organe, […] ki so v skladu s členom 20(1)(b) Sklepa […] 2010/413 […] opredeljeni kot:
(a)
osebe, subjekti ali organi, ki sodelujejo v dejavnostih Irana, ki so nevarne z vidika širjenja jedrskega orožja, ali pri razvoju izstrelitvenih sistemov jedrskega orožja Irana, so z njimi neposredno povezani ali jih podpirajo, vključno s sodelovanjem pri nabavi prepovedanega blaga in tehnologije, ali osebe, subjekti ali organi, ki so v lasti takšnih oseb, subjektov ali organov ali pod njihovim nadzorom (tudi na nezakonit način) ali delujejo v njihovem imenu ali po njihovih navodilih;
(b)
fizične ali pravne osebe, subjekti ali organi, ki pomagajo osebi, subjektu ali organu s seznama z namenom izogibanja ali kršitve določb te uredbe, Sklepa […] 2010/413 […] ali RVSZN 1737 (2006), RVSZN 1747 (2007), RVSZN 1803 (2008) in RVSZN 1929 (2010);
[…]“
Ime družbe Bank Saderat Iran je Svet vpisal v točko 7 seznama pravnih oseb, subjektov in organov, naštetih v Prilogi VIII(B) k Uredbi št. 961/2010. Razlogi za ta vpis so enaki razlogom v Sklepu 2010/413 v različici iz Sklepa 2010/644.
Svet je v dopisu z dne 28. oktobra 2010 odgovoril na dopis družbe Bank Saderat Iran z dne 15. septembra 2010 in navedel, da je po ponovni proučitvi zavrnil njen predlog za izbris njenega imena s seznama iz Priloge II k Sklepu 2010/413 in iz Priloge VIII k Uredbi št. 961/2010. V zvezi s tem je pojasnil, da se ne strinja s stališčem družbe Bank Saderat Iran, da njena dejanja v zvezi z akreditivi ne morejo prispevati k širjenju jedrskega orožja. Svet je družbi Bank Saderat Iran v odgovor na zahtevo za vpogled v njen spis posredoval izvod dveh predlogov za sprejetje omejevalnih ukrepov, ki sta ju podale države članice (v nadaljevanju: predloga, posredovana 28. oktobra 2010).
Svet je družbi Bank Saderat Iran 31. maja 2011 poslal dokument Sveta z dne 27. maja 2011 z odlomki tretjega predloga vpisa Bank Saderat Iran na seznam subjektov, za katere naj bi veljali omejevalni ukrepi (v nadaljevanju: tretji predlog), ta dokument pa je bil priložen dupliki, vloženi v okviru ničnostne tožbe, na podlagi katere je bila izdana izpodbijana sodba.
Svet je 1. decembra 2011 po ponovni proučitvi s Sklepom 2011/873 odločil, da se družba Bank Saderat Iran ohrani na seznamu Sklepa 2010/413, ter z Izvedbeno uredbo št. 1245/2011 na seznamu Uredbe št. 961/2010.
Svet je ob sklicevanju na Sklepe Evropskega sveta z dne 9. decembra 2011 sprejel nove ukrepe s Sklepom 2012/35/SZVP z dne 23. januarja 2012 o spremembi Sklepa 2010/413 (
UL L 19, str. 22
).
Svet je 23. marca 2012 sprejel nove ukrepe z Uredbo št. 267/2012, ki razveljavlja in nadomešča Uredbo št. 961/2010. Zamrznitev sredstev in gospodarskih virov je določena v členu 23 Uredbe št. 267/2012. Člen 23(2) določa:
„Zamrznejo se vsa sredstva in gospodarski viri, ki pripadajo, so v lasti ali s katerimi razpolagajo ali jih nadzirajo osebe, subjekti ali organi, navedeni v Prilogi IX. V Prilogi IX so navedene fizične in pravne osebe, subjekti in organi, ki so v skladu s členom 20(1)(b) in (c) Sklepa [2010/413] opredeljeni kot:
(a)
osebe, subjekti ali organi, ki sodelujejo v dejavnostih Irana, ki so nevarne z vidika širjenja jedrskega orožja, ali pri razvoju izstrelitvenih sistemov jedrskega orožja Irana, so z njimi neposredno povezani ali jih podpirajo, vključno s sodelovanjem pri nabavi prepovedanega blaga in tehnologije, ali osebe, subjekti ali organi, ki so v lasti takšnih oseb, subjektov ali organov ali pod njihovim nadzorom (tudi na nezakonit način) ali delujejo v njihovem imenu ali po njihovih navodilih;
(b)
fizične ali pravne osebe, subjekti ali organi, ki pomagajo osebi, subjektu ali organu s seznama z namenom izogibanja ali kršitve določb te uredbe, Sklepa [2010/413] ali RVSZN 1737 (2006), RVSZN 1747 (2007), RVSZN 1803 (2008) in RVSZN 1929 (2010);
[…]
(d)
druge osebe, subjekti ali organi, ki zagotavljajo podporo, kot je materialna, logistična ali finančna podpora, iranski vladi, subjekti v njihovi lasti ali pod njihovim nadzorom ter osebe in subjekti, povezani z njimi.
[…]“
Družba Bank Saderat Iran je vpisana v točki 7 preglednice B, naslov I, Priloge IX k Uredbi št. 267/2012. Razlogi za ta vpis so enaki razlogom v Sklepu 2010/413 v različici iz Sklepa 2010/644.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Družba Bank Saderat Iran je 7. oktobra 2010 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila ničnostno tožbo zoper Sklep 2010/413 in Izvedbeno uredbo št. 668/2010. Nato je razširila svoje tožbene predloge in predlagala tudi razglasitev ničnosti Sklepa 2010/644, Uredbe št. 961/2010, Sklepa 2011/783, Izvedbene uredbe št. 1245/2011 in Uredbe št. 267/2012 v delih, v katerih se ti akti nanjo nanašajo.
Splošno sodišče je najprej zavrnilo trditve Sveta in Komisije, da družba Bank Saderat Iran ne more uveljavljati varstva in jamstev v zvezi s temeljnimi pravicami.
Nato je preizkusilo tožbo, ki jo je vložila družba Bank Saderat Iran. Ta je navedla tri tožbene razloge. Prvi tožbeni razlog se je nanašal na kršitev obveznosti obrazložitve, njene pravice do obrambe in njene pravice do učinkovitega sodnega varstva. Drugi tožbeni razlog se je nanašal na očitno napako pri presoji glede sprejetja omejevalnih ukrepov proti njej. Tretji tožbeni razlog se je nanašal na kršitev načela sorazmernosti.
Splošno sodišče je v okviru prvega tožbenega razloga, ki se je nanašal na kršitev obveznosti obrazložitve, pravice družbe Bank Saderat Iran do obrambe in njene pravice do učinkovitega sodnega varstva, preizkusilo vsak razlog, ki se nanaša na družbo Bank Saderat Iran in je naveden v spornih aktih ter v predlogih za sprejetje omejevalnih ukrepov. Razsodilo je, da je Svet glede drugega razloga v zvezi s finančnimi storitvami kršil obveznost obrazložitve, ker ni bil dovolj natančen. Zaradi te nenatančnosti je bila v zvezi z drugim razlogom kršena tudi pravica družbe Bank Saderat Iran do učinkovitega sodnega varstva. Ta pravica je bila kršena tudi v zvezi s Sklepom 2010/413, Izvedbeno uredbo št. 668/2010, Sklepom 2010/644 in Uredbo št. 961/2010 zaradi prepozne sporočitve tretjega predloga za sprejetje omejevalnih ukrepov. Nazadnje je Splošno sodišče ugotovilo, da je bila proučitev Sklepa 2010/413 in Izvedbene uredbe št. 668/2010 pomanjkljiva, ker v spisu ni bilo ničesar, kar bi kazalo na to, da je Svet preveril upoštevnost in utemeljenost elementov, ki so se nanašali na družbo Bank Saderat Iran. Splošno sodišče je zato ugodilo prvemu tožbenemu razlogu glede Sklepa 2010/413, Izvedbene uredbe št. 668/2010, Sklepa 2010/644 in Uredbe št. 961/2010.
Splošno sodišče je nato preizkusilo drugi tožbeni razlog, ki se je nanašal na očitno napako pri presoji glede sprejetja omejevalnih ukrepov proti družbi Bank Saderat Iran. Ta preizkus se je nanašal na razloge, za katere se je štelo, da so dovolj natančni in zato z njimi ni kršena obveznost obrazložitve. Ker nobeden od teh razlogov, na katere se je zoper tožečo stranko skliceval Svet, ni utemeljeval sprejetja omejevalnih ukrepov zoper njo, je Splošno sodišče ugodilo drugemu tožbenemu razlogu in sporne akte razglasilo za nične v delih, v katerih se nanašajo na tožečo stranko, ne da bi bilo treba preizkusiti tretji tožbeni razlog, ki se je nanašal na kršitev načela sorazmernosti.
Družba Bank Saderat Iran je trdila, da Uredba št. 267/2012 v zvezi z njo deluje kot sklep, sprejet v obliki uredbe, in ne kot prava uredba. Zato naj se člen 60, drugi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije v obravnavani zadevi ne bi smel uporabiti. Splošno sodišče je v točki 123 izpodbijane sodbe menilo, da ima ob upoštevanju sodne prakse Sodišča Uredba št. 267/2012, vključno z njeno Prilogo IX, naravo uredbe, saj njen člen 51, drugi odstavek, določa, da je v celoti zavezujoča in se neposredno uporablja v vseh državah članicah, kar ustreza učinkom uredbe, določenim v členu 288 PDEU. Člen 60, drugi odstavek, Statuta Sodišča naj bi se v obravnavani zadevi torej uporabljal.
Predlogi strank
Glavna pritožba
Svet Sodišču predlaga, naj:
—
izpodbijano sodbo razveljavi;
—
dokončno odloči o sporu in zavrne tožbo, ki jo je zoper sporne akte vložila družba Bank Saderat Iran;
—
družbi Bank Saderat Iran naloži plačilo stroškov, ki jih je Svet priglasil v postopku na prvi stopnji in v tem pritožbenem postopku.
Družba Bank Saderat Iran Sodišču predlaga, naj zavrne pritožbo in Svetu naloži plačilo stroškov.
Komisija v celoti podpira predloge, ki jih je v pritožbi podal Svet.
Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska Sodišču predlaga, naj ugodi pritožbi, izpodbijano sodbo razveljavi ter zavrne tožbo, ki jo je zoper sporne akte vložila družba Bank Saderat Iran.
Nasprotna pritožba
Družba Bank Saderat Iran Sodišču predlaga, naj:
—
ugodi nasprotni pritožbi in razveljavi sodbo Splošnega sodišča glede na napake, opredeljene v nasprotni pritožbi;
—
sporne akte (upoštevane posamično) razglasi za nične v delu, v katerem se uporabljajo za družbo Bank Saderat Iran, in
—
Svetu naloži plačilo stroškov, ki jih je družba Bank Saderat Iran priglasila za nasprotno pritožbo.
Svet Sodišču predlaga, naj nasprotno pritožbo zavrne in družbi Bank Saderat Iran naloži plačilo stroškov v zvezi s to pritožbo.
Glavna pritožba
Svet trdi, da je bilo v izpodbijani sodbi večkrat napačno uporabljeno pravo.
Ugovor nedopustnosti glede pritožbenih razlogov, ki se nanašajo na kršitev temeljnih pravic
Izpodbijana sodba
Splošno sodišče je v točki 44 izpodbijane sodbe zavrnilo trditve Sveta in Komisije, da družba Bank Saderat Iran ne more uveljavljati varstva in jamstev v zvezi s temeljnimi pravicami. V točki 39 te sodbe je razsodilo, da v pravu Unije ni pravila, ki bi pravnim osebam, ki so pojavna oblika tretjih držav, preprečevalo, da v svojo korist navajajo varstvo in jamstva v zvezi s temeljnimi pravicami, v točki 40 navedene sodbe pa, da Svet in Komisija nikakor nista navedla dokazov, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti, da je bila tožeča stranka dejansko pojavna oblika iranske države.
Trditve strank
Svet graja najprej točke od 34 do 43 izpodbijane sodbe. Meni, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je štelo, da bi družba Bank Saderat Iran lahko – tudi če bi bilo dokazano, da je pojavna oblika iranske države – pri Sodišču Unije v svojo korist uveljavljala varstvo in jamstva, povezana s temeljnimi pravicami.
Argument temelji na členu 34 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP), ki izključuje možnost, da vladne organizacije in podobni subjekti vložijo pravno sredstvo pri Evropskem sodišču za človekove pravice, ter drugih podobnih določbah, kot je člen 44 Ameriške konvencije o človekovih pravicah z dne 22. novembra 1969.
Ratio legis
naj bi bilo dejstvo, da država ne more uživati temeljnih pravic. Čeprav pogodbi Unije in Listina Evropske unije o temeljnih pravicah ne vsebujeta določb, ki bi bile podobne členu 34 EKČP, naj bi se uporabljalo enako načelo.
Meni, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo tudi s tem, da je štelo, da ni nobenega elementa, s katerim bi bilo mogoče dokazati, da je družba Bank Saderat Iran res vladna organizacija. Svet v zvezi s tem omenja:
—
sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice, v skladu s katero je treba za ugotovitev, ali je subjekt vladna ali nevladna organizacija oziroma subjekt, pazljivo preizkusiti vsak dejanski in pravni okvir;
—
delo Komisije Združenih narodov za mednarodno pravo, zlasti komentarje v zvezi s členom 2(b) Konvencije Združenih narodov, sprejete 2. decembra 2004, o sodni imuniteti držav in njihovega premoženja, v skladu s katerimi lahko pojem „uradi, agencije ali institucije države in drugi subjekti“ zajema državna podjetja ali druge subjekte, ki jih ustanovi država in ki opravljajo posle, ter
—
sodno prakso Sodišča na področju pomoči (sodba Francija/Komisija,
C‑482/99
,
EU:C:2002:294
, točka
).
Splošno sodišče naj bi torej napačno presodilo, da poslovne dejavnosti, ki jo opravlja družba Bank Saderat Iran, ni mogoče opredeliti kot „javne storitve“, saj se zanjo uporablja splošno pravo, čeprav je ta dejavnost nujna za delovanje gospodarstva države. Splošno sodišče naj poleg tega ne bi ustrezno upoštevalo vpliva iranske vlade na družbo Bank Saderat Iran, čeprav se je njena udeležba zaradi privatizacije zmanjšala.
Družba Bank Saderat Iran izpodbija trditve Sveta.
Presoja Sodišča
Poudariti je treba, da spada tožba družbe Bank Saderat Iran v okvir člena 275, drugi odstavek, PDEU (sodbi Svet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, točka
in Svet/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, točka
).
Družba Bank Saderat Iran navaja tožbene razloge, ki se nanašajo na kršitev njene pravice do obrambe in njene pravice do učinkovitega sodnega varstva. Na taki pravici se lahko sklicuje vsaka fizična oseba ali subjekt, ki vloži pravno sredstvo pri sodiščih Unije (sodba Svet/Bank Mellat, C
176/13 P
,
EU:C:2016:96
, točka
).
Enako velja za tožbene razloge, ki se nanašajo na bistvene kršitve postopka, kot je kršitev obveznosti obrazložitve akta (sodba Svet/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, točka
).
Glede tožbenih razlogov, ki se nanašajo na očitno napako pri presoji ali na kršitev splošnega načela sorazmernosti, je treba ugotoviti, da se vprašanje, ali ima državni subjekt možnost njunega uveljavljanja, nanaša na vsebino spora (sodbi Svet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, točka
in Svet/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, točka
).
Ob upoštevanju teh elementov je treba zavrniti pritožbeni razlog Sveta, ne da bi bilo treba preizkusiti trditev, da je Splošno sodišče storilo napako, ker je razsodilo, da ni dokazano, da je družba Bank Saderat Iran državni subjekt, saj je ta trditev brezpredmetna.
Obveznost obrazložitve, pravica do obrambe, pravica do učinkovitega sodnega varstva ter vpogled v spis
Izpodbijana sodba
Splošno sodišče je v točkah od 47 do 49 izpodbijane sodbe opozorilo na sodno prakso, ki se nanaša na obveznost obrazložitve aktov, določeno v členu 296, drugi odstavek, PDEU. V točkah od 50 do 53 navedene sodbe je opozorilo na sodno prakso, ki se nanaša na pravico do obrambe in obveznost sporočanja dokazov, uporabljenih proti zadevnemu subjektu, da mu je omogočeno učinkovito izraziti svoje stališče o teh dokazih.
Splošno sodišče je v točkah 61 in 62 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je treba za presojo spoštovanja obveznosti obrazložitve in obveznosti, da se družbi Bank Saderat Iran sporoči dokaze, uporabljene proti njej, poleg razlogov, navedenih v spornih aktih, upoštevati dva predloga za sprejetje omejevalnih ukrepov, ki ju je Svet sporočil tožeči stranki z dopisom z dne 28. oktobra 2010, ter tretji predlog, ki ga je Svet priložil dupliki, vloženi 31. maja 2011. Splošno sodišče je menilo, da so bili ti predlogi delegacijam držav članic predloženi v okviru sprejetja omejevalnih ukrepov, ki se nanašajo na tožečo stranko, in so zato dokazi, na katerih temeljijo ti ukrepi.
Splošno sodišče je v točki 63 izpodbijane sodbe ugotovilo:
„[…] trije predlogi [so bili] tožeči stranki res posredovani po vložitvi tožbe, tisti, ki je bil priložen dupliki, pa celo po sprejetju predlogov, ki so sledili sprejetju Sklepa 2010/644 in Uredbe št. 961/2010. Zato ne morejo biti veljaven del obrazložitve Sklepa 2010/413 in Izvedbene uredbe št. 668/2010, glede predloga, priloženega dupliki, pa ne veljaven del obrazložitve Sklepa 2010/644 in Uredbe št. 961/2010. Vendar se jih lahko v okviru presoje zakonitosti poznejših aktov, in sicer Sklepa 2011/783, Izvedbene uredbe št. 1245/2011 in Uredbe št. 267/2012, upošteva, kar zadeva tri predloge, ter Sklepa 2010/644 in Uredbe št. 961/2010, kar zadeva predloge, posredovane 28. oktobra 2010.“
Splošno sodišče je v točkah od 64 do 73 izpodbijane sodbe preizkusilo vsakega od razlogov v spornih aktih in predlogih za sprejetje omejevalnih ukrepov. V točkah od 64 do 66 je navedeno:
„64
V [spornih] aktih so v zvezi s tožečo stranko navedeni ti štirje razlogi:
—
tožeča stranka je v skladu s Sklepom 2010/413 in Izvedbeno uredbo št. 668/2010 v 94‑odstotni lasti iranske države, v skladu s poznejšimi akti pa v njeni delni lasti [v nadaljevanju: prvi razlog];
—
zagotavljala je finančne storitve subjektom, ki opravljajo storitve za iranski jedrski program in program balističnih raket, vključno s subjekti, ki so na seznamu RVSZN 1737 […] [v nadaljevanju: drugi razlog];
—
tožeča stranka je marca 2009 še vedno upravljala plačila in akreditive za Organizacijo za obrambno industrijo (v nadaljevanju: OOI) in družbo Iran Electronics Industries (v nadaljevanju: IEI), proti katerima so bile uvedene sankcije [v nadaljevanju: tretji razlog];
—
tožeča stranka je leta 2003 upravljala akreditive za račun družbe Mesbah Energy Company, ki je povezana z iranskim jedrskim programom [v nadaljevanju: četrti razlog].
Razlogi, navedeni v predlogih za sprejetje omejevalnih ukrepov, priloženih k dopisu Sveta z dne 28. oktobra 2010, se v celoti ujemajo z razlogi iz [spornih] aktov.
Tretjemu predlogu za sprejetje omejevalnih ukrepov, ki je priložen dupliki, je dodan peti razlog, v skladu s katerim naj bi tožeča stranka družbi Sanam Industria Group nudila finančne storitve.“
Splošno sodišče je v točki 73 razsodilo, da je Svet kršil obveznost obrazložitve ter obveznost, da tožeči stranki sporoči dokaze, uporabljene proti njej, v zvezi z drugim razlogom, ker je bil preveč splošen, in da sta bili ti obveznosti izpolnjeni v zvezi z drugimi razlogi.
V zvezi z vpogledom v spis je Splošno sodišče v točki 79 izpodbijane sodbe presodilo, da Svet tožeči stranki ni pravočasno omogočil dostopa do predlogov za sprejetje omejevalnih ukrepov, saj sta bila dva predloga posredovana v prilogi k dopisu z dne 28. oktobra 2010, tretji pa v prilogi k dupliki, medtem ko se je rok, ki ga je Svet določil tožeči stranki za predložitev stališč po sprejetju Sklepa 2010/413 in Izvedbene uredbe št. 668/2010, iztekel 15. septembra 2010.
Splošno sodišče je v okviru presoje možnosti tožeče stranke, da učinkovito izrazi svoje stališče, v točkah 82 in 83 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je tožeča stranka imela možnost, da učinkovito izrazi svoje stališče, razen glede drugega razloga, ki ga je navedel Svet in ki je preveč splošen, ter glede treh predlogov za sprejetje omejevalnih ukrepov, ker ji 15. septembra 2010 niso bili na voljo.
Splošno sodišče je v točki 86 izpodbijane sodbe štelo, da je Svet pri ponovni proučitvi, ki jo je opravil, upošteval stališča tožeče stranke. V točki 85 te sodbe je zlasti poudarilo, da je Svet popravil navedbo v zvezi z udeležbo iranske države v kapitalu družbe Bank Saderat Iran, katere pravilnost je zadnjenavedena izpodbijala.
Splošno sodišče je v točki 90 izpodbijane sodbe razsodilo, da je bila pravica tožeče stranke do učinkovitega pravnega sredstva kršena ob upoštevanju splošnosti drugega razloga, ki ga je predložil Svet, ter prepozne sporočitve treh predlogov za sprejetje omejevalnih ukrepov.
Trditve strank
Prvič, Svet pod naslovom „Obveznost obrazložitve“ meni, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je vse razloge presojalo posamezno, namesto, da bi jih preizkusilo skupaj. Ti razlogi naj bi bili očitno povezani. Zlasti tretji in četrti razlog naj bi bila bolj natančen opis ravnanja, navedenega v okviru drugega razloga. Poleg tega, čeprav v okviru drugega razloga niso navedena imena subjektov iz seznamov Združenih narodov in Unije, ki jim družba Bank Saderat Iran zagotavlja bančne storitve, bi ta lahko izpodbijala ta razlog, če nobena od njenih strank ne bi bila na seznamih Združenih narodov ali Unije.
Komisija meni, da stališča, ki ga je Splošno sodišče zavzelo v točki 73 izpodbijane sodbe, da je tožba utemeljena glede nekaterih razlogov, glede drugega razloga pa ne, ni mogoče zagovarjati. Tega, da je Svet kršil obveznost obrazložitve in sporočanja glede tožeče stranke, naj ne bi bilo mogoče proučiti za vsak razlog posebej.
Združeno kraljestvo v svoji intervencijski vlogi izpodbija tudi ugotovitev Splošnega sodišča, da je drugi razlog preveč splošen, ker bi bilo treba ta razlog obravnavati skupaj z razlogi, ki mu sledijo.
Drugič, Svet pod naslovom „Vpogled v spis“ izpodbija odločitev Splošnega sodišča iz točke 61 izpodbijane sodbe, da „je treba za presojo spoštovanja obveznosti obrazložitve in obveznosti obvestitve zainteresiranega subjekta o obremenilnih dokazih poleg razlogov, navedenih v [spornih] aktih, upoštevati tri predloge za sprejetje omejevalnih ukrepov, ki jih je Svet sporočil tožeči stranki“.
Navaja, da je Splošno sodišče nepravilno uporabilo sodno prakso, ki jo je navedlo v točki 52 izpodbijane sodbe in je bila vzpostavljena v okviru prvih zadev v zvezi s terorizmom, v katerih niso bili navedeni razlogi za utemeljitev vpisa na seznam oseb, subjektov in organov, za katere so veljali omejevalni ukrepi, in da sta v teh okoliščinah izraza „obrazložitev“ in „dokazi“ zamenljiva. V tem primeru so bili v aktih navedeni razlogi, tako da naj z ničemer ne bi bilo mogoče utemeljiti sporočitve predlogov za sprejetje omejevalnih ukrepov, ki naj nikakor ne bi imeli nobene dodane vrednosti.
Kar zadeva elemente, ki niso navedeni v obrazložitvi Sveta, naj tudi teh ne bi bilo treba posredovati ločeno, saj ni mogoče po uradni dolžnosti domnevati, da jih je Svet uporabil kot razloge ali kot dokaze. Svet meni, da bi moralo Splošno sodišče uporabiti sodno prakso, ki jo je navedlo v točki 53 izpodbijane sodbe, v skladu s katero mora Svet, kadar je obrazložitev dovolj natančna, šele na podlagi zahteve zainteresirane stranke omogočiti vpogled v vse nezaupne upravne dokumente v zvezi z zadevnim ukrepom (sodba Bank Melli Iran/Svet,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, točka
).
Združeno kraljestvo ob sklicevanju na točko 111 sodbe Komisija in drugi/Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
) navaja, da bi bilo treba v zvezi s seznami subjektov, za katere veljajo omejevalni ukrepi, razkriti le razloge za vpis na take sezname, ki jih je podal Svet, ne pa predlogov za vpis zadevnih subjektov.
Družba Bank Saderat Iran privzema utemeljitev Splošnega sodišča. Trdi, da tretji in četrti razlog ne bi mogla prispevati k večji natančnosti drugega razloga.
Družba Bank Saderat Iran navaja, da bi moral Svet predložiti predloge o vpisu na te sezname na dan vpisa ali kmalu zatem, saj je bil to edini dokaz v spisu. Družba Bank Saderat Iran glede izjave Sveta, da zanjo ne bi bilo koristno, če bi prejela te predloge o vpisu, navaja, da Svet ne more presojati, kateri elementi v spisu bi lahko bili upoštevni za tožečo stranko. Če bi se Svetu dovolilo, da izbere katerih elementov iz spisa ne bo posredoval, bi bilo to v nasprotju s pravico do obrambe.
Družba Bank Saderat Iran izpodbija trditev, da bi bilo treba v obravnavanem primeru uporabiti sodno prakso, ki izhaja iz sodbe Bank Melli Iran/Svet (
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
), saj nima dovolj natančnih informacij, ki bi ji omogočale, da učinkovito predstavi svoje stališče o dokazih, uporabljenih proti njej. Poudarja, da sta se Splošno sodišče in Svet oprla na dejstvo, da so predlogi o vpisu na sezname subjektov, za katere veljajo omejevalni ukrepi, dokazi, čeprav to ni tako.
Presoja Sodišča
V skladu z ustaljeno sodno prakso je namen obveznosti obrazložitve akta, ki posega v položaj, ki je nujno povezan z načelom spoštovanja pravice do obrambe, po eni strani dati zadevni osebi na voljo dovolj podatkov, da ugotovi, ali je akt dobro utemeljen in ali vsebuje morebitne napake, na podlagi katerih bi ta lahko izpodbijala njegovo veljavnost pred sodiščem Unije, in po drugi temu omogočiti izvajanje nadzora nad zakonitostjo navedenega akta (glej sodbi Svet/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, točka
in navedena sodna praksa ter Svet/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, točka
).
Obrazložitev, ki se zahteva v členu 296 PDEU, mora biti prilagojena naravi zadevnega akta in okoliščinam, v katerih je bil sprejet. Zahteva po obrazložitvi se presoja glede na okoliščine posameznega primera, zlasti glede na vsebino pravnega akta, vrsto navedenih razlogov in interes za pojasnila, ki bi ga lahko imel naslovnik ali druge osebe, na katere se pravni akt neposredno in posamično nanaša. V obrazložitvi ni treba podrobno navesti vseh upoštevnih dejanskih in pravnih okoliščin, ker je treba zadostnost obrazložitve presojati ne le glede na njeno besedilo, ampak tudi glede na njen okvir in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje (glej sodbo Svet/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, točka
in navedena sodna praksa). Akt, ki posega v položaj, je dovolj obrazložen, če je bil sprejet v okviru, ki ga zadevna oseba pozna in ji omogoča, da razume obseg ukrepa, sprejetega v zvezi z njo (sodbi Svet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, točka
in Svet/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, točka
).
Glede omejevalnih ukrepov, ne da bi se zahteval podroben odgovor na pripombe, ki jih je predložila zadevna oseba, obveznost obrazložitve, določena v členu 296 PDEU, pomeni, da morajo biti v obrazložitvi, tudi če obrazložitev akta Unije ustreza obrazložitvi, ki jo je podala mednarodna instanca, vsekakor navedeni posamični, specifični in konkretni razlogi, na podlagi katerih pristojni organi menijo, da je treba za zadevno osebo uvesti take ukrepe. Sodišče Unije mora torej zlasti preveriti, ali so navedeni razlogi dovolj natančni in konkretni (glej v tem smislu sodbi Komisija in drugi/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, točki
in
, ter Svet/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, točka
).
V obravnavani zadevi Splošno sodišče ob preizkusu drugega razloga ni napačno uporabilo prava, saj Svet pred njim ni navedel, da je treba drugi, tretji in četrti razlog obravnavati skupaj.
Tudi ob predpostavki, da bi bilo treba, kot trdi Svet, navedeni drugi razlog razumeti ob upoštevanju tretjega in četrtega razloga, povezana razlaga navedenih razlogov družbi Bank Saderat Iran nikakor ne bi omogočila, da bi konkretno vedela, katere bančne storitve je zagotavljala določenim subjektom, „ki opravljajo storitve za iranski jedrski program in program balističnih raket“, med katerimi so nekateri „na seznamu RVSZN 1737 […]“. V teh okoliščinah Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, ker je v točki 73 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je drugi razlog za vpis na navedene sezname preveč splošen.
Nazadnje, Splošno sodišče je glede vpogleda v spis v točkah 77, 83 in 102 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da mora Svet pred sprejetjem omejevalnih ukrepov zagotoviti, da je elemente, uporabljene proti družbi Bank Saderat Iran, mogoče pravočasno posredovati tej banki, da lahko ta učinkovito oblikuje svoje stališče, in da je s prepozno sporočitvijo treh predlogov za sprejetje omejevalnih ukrepov kršena pravica tožeče stranke do obrambe in njena pravica do učinkovitega sodnega varstva in da se s tem vpliva na zakonitost Sklepa 201/413, Izvedbene uredbe št. 668/2010, Sklepa 2010/644 in Uredbe št. 961/2010 v delih, v katerih se ti akti nanašajo na družbo Bank Saderat Iran.
Napake, ki so vplivale na preizkus, ki ga je opravil Svet
Izpodbijana sodba
Splošno sodišče – še vedno v okviru tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve, pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva – povzema trditve družbe Bank Saderat Iran tako:
„91 Tožeča stranka trdi, da Svet ni opravil dejanske presoje okoliščin primera, temveč se je omejil na sprejetje predlogov držav članic. Ta napaka naj bi vplivala na predhodni preizkus sprejetja omejevalnih ukrepov, ki se nanašajo nanjo, in tudi na redni ponovni preizkus teh ukrepov.“
Splošno sodišče je odločilo tako:
„95
V obravnavanem primeru po eni strani spis ne vsebuje ničesar, kar bi nakazovalo, da je Svet preveril upoštevnost in utemeljenost elementov, ki se nanašajo na tožečo stranko ter so mu bili predloženi pred sprejetjem Sklepa 2010/413 in Izvedbene uredbe št. 668/2010. Nasprotno pa napačna navedba v teh aktih o stopnji udeležbe iranske države v kapitalu tožeče stranke, katere nepravilnosti Svet ne izpodbija, dokazuje, da ni bilo opravljeno nobeno preverjanje v tem smislu.
Po drugi strani iz točk od 84 do 86 zgoraj izhaja, da je Svet pri sprejetju poznejših [spornih] aktov ponovno preizkusil okoliščine primera ob upoštevanju stališč tožeče stranke, ker je popravil navedbo glede udeležbe iranske države v njenem kapitalu in ker se je izrekel o njeni utemeljitvi glede dejavnosti v zvezi z akreditivi.
[…]
V teh okoliščinah je treba trditve tožeče stranke sprejeti glede napak, do katerih naj bi prišlo pri presoji, ki jo je opravil Svet, v zvezi s Sklepom 2010/413 in Izvedbeno uredbo št. 668/2010, v preostalem pa jih zavrniti.“
V točki 100 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče ugotovilo, da Svet pri sprejetju Sklepa 2010/413 in Izvedbene uredbe št. 668/2010 ni spoštoval obveznosti proučitve ustreznosti in utemeljenosti informacij in dokazov v zvezi s tožečo stranko, ki so mu bili predloženi, zaradi česar navedeni akti niso zakoniti.
Trditve strank
Svet, ki ga podpira Komisija, meni, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je v točkah 94 in 95 izpodbijane sodbe menilo, da bi moral spis vsebovati indice, ki bi kazali na to, da je Svet preveril elemente, ki so mu bili predloženi. Navaja, da ni mogoče določiti indicev, ki bi morali obstajati, da bi bilo izkazano, da so člani Sveta res opravili tako preverjanje, in da so poleg tega nekateri elementi izhajali iz zaupnih virov, do katerih člani Sveta kot celota niso imeli dostopa.
Družba Bank Saderat Iran navaja, da ne izpodbija pravnega načela, da mora Svet presojati ustreznost in utemeljenost informacij in dokazov, ki so mu predloženi. Meni, da je imelo Splošno sodišče pravico sklicevati se na neobstoj dokaza o tem, da je Svet opravil ustrezno preverjanje v utemeljitev ugotovitve, da ni ravnal tako. Poleg tega navaja, da Svet priznava, da ni preveril trditev – v predlogih, ki so mu bili predloženi – o opredelitvi družbe Bank Saderat Iran kot subjekta, za kateri veljajo omejevalni ukrepi, ravno zato, ker ni imel dostopa do ključnih dokazov, ki so se šteli za zaupne.
Presoja Sodišča
Iz izpodbijane sodbe je razvidno, da je bila družba Bank Saderat Iran le na podlagi predlogov o vpisu, ki so jih podale države članice, s sprejetjem Sklepa 2010/413 in Izvedbene uredbe št. 668/2010 vpisana na sezname subjektov, za katere veljajo omejevalni ukrepi. Splošno sodišče pa ni navedlo, zakaj bi lahko ta element pomenil enega od ničnostnih razlogov iz člena 263 PDEU.
Kot je generalna pravobranilka navedla v točki 95 sklepnih predlogov, ni videti, da bi lahko preverjanje ustreznosti in utemeljenosti elementov glede tožeče stranke, ki so bili pred sprejetjem Sklepa 2010/413 in Izvedbene uredbe št. 668/2010 predloženi Svetu, pomenilo bistveno postopkovno zahtevo za sprejetje teh aktov, njeno nespoštovanje pa bi lahko povzročilo njuno nezakonitost. Splošno sodišče ni ugotovilo, da je taka zahteva določena s Pogodbo DEU ali aktom sekundarne zakonodaje.
Splošno sodišče ravno tako ni navedlo, kako bi lahko ta element prispeval h kršitvi obveznosti obrazložitve, pravice družbe Bank Saderat Iran do obrambe ali njene pravice do učinkovitega sodnega varstva, ki jih družba Bank Saderat Iran uveljavlja s prvim tožbenim razlogom, ali kakršnega koli drugega pravnega pravila.
Ker Splošno sodišče ni dokazalo, da kateri koli od ničnostnih razlogov iz člena 263 PDEU zaradi neobstoja preverjanja ustreznosti in utemeljenosti elementov glede tožeče stranke vpliva na veljavnost Sklepa 2010/413 in Izvedbene uredbe št. 668/2010, je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je v točki 94 izpodbijane sodbe razsodilo, da mora Svet pri sprejetju prvega akta o uvedbi omejevalnih ukrepov proti subjektom, ki domnevno sodelujejo pri širjenju jedrskega orožja, proučiti ustreznost in utemeljenost informacij in dokazov, ki mu jih je predložila država članica ali visoki predstavnik Unije za zunanje zadeve in varnostno politiko. Splošno sodišče je zato v točki 100 izpodbijane sodbe enako napačno uporabilo pravo s tem, da je ugotovilo, da Svet pri sprejetju Sklepa 2010/413 in Izvedbene uredbe št. 668/2010 ni spoštoval obveznosti proučitve ustreznosti in utemeljenosti informacij in dokazov v zvezi s tožečo stranko, ki so mu bili predloženi, in da navedeni akti zato niso zakoniti.
Očitna napaka pri presoji
Izpodbijana sodba
Splošno sodišče je v točki 106 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je treba glede na neobrazložitev drugega razloga, ki ga je v zvezi s tožečo stranko navedel Svet, proučiti le utemeljenost prvega, tretjega, četrtega in petega tožbenega razloga.
V točki 107 navedene sodbe je razsodilo, da prvi razlog, v skladu s katerim naj bi bila družba Bank Saderat Iran v 94‑odstotni lasti Iranske države, temelji na napačni dejanski ugotovitvi, in torej ne more utemeljevati omejevalnih ukrepov, ki so bili zoper tožečo stranko sprejeti s Sklepom 2010/413 in Izvedbeno uredbo št. 668/2010.
Kar zadeva četrti razlog, ki se nanaša na družbo Mesbah Energy Company, je Splošno sodišče v točki 109 te sodbe presodilo, da Svet ni predložil nobenega dokaza ali podatka, ki bi pokazal, da so bile te storitve nudene oziroma da je bila tožeča stranka seznanjena s tem, da je družba Mesbah Energy Company, na katero se omejevalni ukrepi iz leta 2003 še niso nanašali, vpletena v širjenje jedrskega orožja.
Splošno sodišče je v točki 110 izpodbijane sodbe presodilo, da ista ugotovitev velja za peti razlog v zvezi z zakonitostjo Sklepa 2011/783, Izvedbene uredbe št. 1245/2011 in Uredbe št. 267/2012. Čeprav tožeča stranka ugovarja, da je družbi Sanam Industria Group ponujala finančne storitve po sprejetju omejevalnih ukrepov, ki se nanašajo nanjo, Svet namreč ne navaja nobenega elementa, ki bi pokazal nasprotno ali dokazoval, da je bila tožeča stranka seznanjena z vključenostjo družbe Sanam Industria Group v širjenje jedrskega orožja tudi pred sprejetjem omejevalnih ukrepov proti tej družbi.
V zvezi s tretjim razlogom tožeča stranka ni izpodbijala tega, da sta OOI in IEI sodelovali pri dejavnostih, povezanih s širjenjem jedrskega orožja, temveč to, da so storitve, ki jih je zagotavljala tem subjektom, utemeljevale sprejetje omejevalnih ukrepov, ki se nanašajo nanjo. V zvezi s tem je v bistvu trdila, da so bile te storitve tekoče bančne storitve, ki so bile v preteklosti izvedene v okviru upravljanja izvoznih akreditivov, ki so jih izdale tretje banke, in da se ne nanašajo na transakcije, povezane s širjenjem jedrskega orožja. Da bi se preverila utemeljenost teh trditev, je Splošno sodišče Svet pozvalo, naj mu posreduje podrobne podatke v zvezi z akreditivi, ki jih je tožeča stranka upravljala za OOI in IEI. Ker Svet ni predložil elementov v odgovor na poziv Splošnega sodišča, je to v točki 116 izpodbijane sodbe razsodilo, da je nemožnost preverjanja utemeljenosti trditev tožeče stranke mogoče pripisati temu, da Svet ni izpolnil svoje obveznosti v zvezi s predložitvijo upoštevnih dokazov in informacij.
Ob upoštevanju teh elementov je Splošno sodišče v točki 116 izpodbijane sodbe odločilo, da je treba drugemu tožbenemu razlogu ugoditi.
Trditve strank
V zvezi s četrtim tožbenim razlogom, ki se nanaša na akreditive za račun družbe Mesbah Energy Company, Svet navaja, da Splošno sodišče ni ustrezno upoštevalo prikrite narave dejavnosti, tako da dokazi izhajajo iz zaupnih virov in jih ni mogoče posredovati v vseh primerih. Poleg tega poudarja načelo vzajemnega zaupanja med državami članicami in institucijami ter načelo lojalnega sodelovanja. Svet navaja tudi, da v skladu s sodno prakso Sodišča za človekove pravice ne obstaja absolutna pravica do razkritja dokazov. Če se to načelo uporabi za kazenske obtožbe, naj se to
a fortiori
uporabi za zadevne omejevalne ukrepe, ki so varstveni ukrepi.
V zvezi s tretjim tožbenim razlogom glede upravljanja akreditivov OOI, na katero se nanaša Resolucija 1737 (2006), in IEI, na katero se nanaša Sklep 2008/475, marca 2009, Svet ugotavlja, da družba Bank Saderat Iran ni izpodbijala njihovega obstoja, temveč je trdila, da gre za tekoče bančne storitve v okviru izvoznih kreditov. Ob podpori Združenega kraljestva trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je presodilo, da bi moral Svet posredovati podrobne informacije, ki se nanašajo na te akreditive. Meni, da je že upravljanje teh akreditivov zadostovalo za utemeljitev omejevalnih ukrepov proti družbi Bank Saderat Iran. V zvezi s tem opozarja, da več določb, kot so člena 1(4) in 15(1) Sklepa 2010/413, člen 4 Uredbe št. 267/2012, točka 7 Resolucije Varnostnega sveta 1737 (2006) in točka 5 Resolucije Varnostnega sveta 1747 (2007) prepovedujejo izvoz iz Irana in, natančneje, nakup v Iranu ali prevoz snovi, nevarnih z vidika širjenja jedrskega orožja, iz Irana, tudi v drugih državah, ter orožij in oborožitev, tako da je napačno sklepati, da naj akreditivi, ki so OOI in IEI omogočali izvoz, ne bi imeli nikakršne zveze z jedrskimi dejavnostmi Islamske republike Iran. Svet meni, da je Splošno sodišče s svojo presojo neupravičeno nadomestilo presojo Sveta glede dejstev, ki upravičujejo naložitev zamrznitve premoženja kot varstvenega ukrepa, s čimer je ravnalo v nasprotju s svojo sodno prakso (glej v tem smislu sodbo People’s Mojahedin Organization of Iran/Svet,
T‑256/07
,
EU:T:2008:461
, točka
).
Združeno kraljestvo poudarja, da je družba Bank Saderat Iran zelo pomembna iranska banka z osrednjim položajem v Iranu, kar ji omogoča, da podpre dejavnosti, ki so nevarne z vidika širjenja jedrskega orožja. Je pod pretežnim nadzorom iranske vlade in obstaja bojazen, da bi lahko glede na svoj položaj zagotavljala tako podporo. Po mnenju te države članice je to upravičevalo varstvene ukrepe ob upoštevanju legitimnega in zelo pomembnega cilja glede izvrševanja pritiska na Iran, naj ustavi svoje dejavnosti, ki so nevarne z vidika širjenja jedrskega orožja, da se ohrani mir in varnost. Tovrstne odločitve naj bi spadale v okvir diskrecijske pravice Sveta.
Komisija navaja, da je treba na dejavnosti družbe Bank Saderat Iran gledati z bolj splošnega vidika in jih zunaj konteksta ni mogoče preizkusiti kot posamezne transakcije. Opozarja, da je Varnostni svet določil vpis družbe Bank Saderat Iran.
Banke je treba vpisati na sezname, ker mora Iran uporabiti bančne storitve za uvoz urana, tehnologije in drugih materialov. Po mnenju Komisije je izključitev banke, kot je Bank Saderat Iran, iz glavnih finančnih trgov, na katerih se opravljajo tovrstne transakcije, racionalno povezana s ciljem mednarodne skupnosti preprečiti razvijanje in širjenje jedrskega orožja. Svetu naj ne bi smelo biti naloženo, da dokaže, da so bile storitve in transakcije, obravnavane v tem primeru, „neposredno“ povezane s širjenjem jedrskega orožja, kakršno se zdi stališče Splošnega sodišča. Zadostovalo naj bi, da subjekt, ki naj se vpiše, zagotavlja storitve tretjim, kot sta v obravnavani zadevi OOI in IEI, za kateri je znano, da sodelujeta pri širjenju jedrskega orožja.
Družba Bank Saderat Iran izpodbija trditve, ki so jih predložili Svet, Komisija in Združeno kraljestvo.
Presoja Sodišča
Trditve Sveta se nanašajo le na presojo Splošnega sodišča glede utemeljenosti tretjega in četrtega razloga.
V zvezi z elementi, ki so bili uporabljeni za utemeljitev vpisa družbe Bank Saderat Iran na navedene sezname, in dokazom o utemeljenosti tega vpisa je treba spomniti, da se zaradi učinkovitosti sodnega nadzora, ki ga zagotavlja člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, zlasti zahteva, da se sodišče Unije prepriča, da sklep, ki je za zadevno osebo oziroma subjekt posamični akt, temelji na dovolj trdni dejanski podlagi. To vključuje preverjanje dejstev, ki so navedena v obrazložitvi, na kateri temelji navedeni sklep, tako da sodni nadzor ni omejen na presojo abstraktne verjetnosti navedenih razlogov, temveč se nanaša na vprašanje, ali so ti razlogi, oziroma vsaj eden od njih, za katere se šteje, da so sami po sebi dovolj za utemeljitev tega akta, utemeljeni (glej v tem smislu sodbe Komisija in drugi/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, točka
; Svet/Fulmen in Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, točka
; Svet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, točka
; Anbouba/Svet,
C‑605/13 P
,
EU:C:2015:248
, točka
; Anbouba/Svet,
C‑630/13 P
,
EU:C:2015:247
, točka
; Ipatau/Svet,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
, točka
, in Svet/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, točka
).
V zvezi s tem mora sodišče Unije opraviti navedeni preizkus tako, da pristojni organ Unije po potrebi pozove k predložitvi informacij ali dokazov, ki so upoštevni pri takem preizkusu, ne glede na to, ali so zaupni (glej sodbe Komisija in drugi/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, točka
; Svet/Fulmen in Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, točka
, in Svet/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, točka
).
Če pristojni organ Unije ne more ugoditi pozivu sodišča Unije, se mora to opreti zgolj na dokaze, ki so mu bili predloženi (glej sodbe Komisija in drugi/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, točka
; Svet/Fulmen in Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, točka
, in Svet/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, točka
).
V zvezi s četrtim razlogom, ki se nanaša na družbo Mesbah Energy Company, Svet ne izpodbija, da ni predložil nobenega dokaza, kot je Splošno sodišče ugotovilo v točki 109 izpodbijane sodbe. Trdi pa, da dokazi o tem, da je družba Bank Saderat Iran podpirala jedrske dejavnosti Islamske republike Iran, izhajajo iz zaupnih virov, njihovo razkritje pa bi omogočilo identifikacijo oseb, ki so jih predložile, kar bi zlasti bilo nevarno za življenje in varnost teh oseb.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je ta trditev prvič navedena v fazi pritožbe. V skladu z ustaljeno sodno prakso pa bi stranka, če bi ji bilo dovoljeno, da se pred Sodiščem prvič sklicuje na razloge in trditve, ki jih ni navedla pred Splošnim sodiščem, Sodišču, katerega pristojnost glede pritožb je omejena, lahko predložila spor, ki bi bil razširjen v primerjavi s sporom, o katerem je odločalo Splošno sodišče. V okviru pritožbe je pristojnost Sodišča torej omejena na presojo pravnih ugotovitev o razlogih in trditvah, o katerih se je razpravljalo pred Splošnim sodiščem (sodba Švedska in drugi/API in Komisija,
C‑514/07 P, C‑528/07 P in C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, točka
in navedena sodna praksa).
Zato trditev, ki se nanaša na zaupnost dokazov, ni dopustna.
Ob upoštevanju teh elementov je Splošno sodišče brez napačne uporabe prava v točki 109 izpodbijane sodbe ugotovilo, da s četrtim razlogom ni mogoče upravičiti sprejetja omejevalnih ukrepov zoper družbo Bank Saderat Iran.
V zvezi s tretjim razlogom je Splošno sodišče ob upoštevanju neobstoja podrobnih informacij o akreditivih, ki jih je za OOI in IEI upravljala družba Bank Saderat Iran, menilo, da ni mogoče preveriti utemeljenosti trditev družbe Bank Saderat Iran. Trditve Sveta, Komisije in Združenega kraljestva – ki se opirajo na člena 1(4) in 15(1) Sklepa 2010/413, člen 4 Uredbe št. 267/2012 ter točke 5, 7 in 14 Resolucij Varnostnega sveta 1737 (2006), 1747 (2007) in 1929 (2010), da bi dokazali, da upravljanje družbe Bank Saderat Iran izvoznih akreditivov za OOI in IEI kot tako pomeni podporo dejavnostim Islamske republike Iran, nevarnim z vidika širjenja jedrskega orožja – je treba zavrniti. Ker Svet pred Splošnim sodiščem ni predložil nobenega dokaza o tem, da so se ti akreditivi nanašali na blago, katerega izvoz iz Irana je bil prepovedan v skladu z določbami zgoraj navedenih aktov in resolucij, ni dokazal, da so storitve, ki jih je družba Bank Saderat Iran opravljala za OOI in IEI, pomenile tako podporo. Zato Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava s tem, da je v točki 116 izpodbijane sodbe odločilo, da je treba drugemu tožbenemu razlogu ugoditi.
Iz tega izhaja, da je treba trditve Sveta, ki se nanašajo na presojo Splošnega sodišča glede utemeljenosti četrtega in tretjega razloga, zavrniti.
Ugotovitve, ki izhajajo iz preizkusa glavne pritožbe
Iz preizkusa pritožbe je razvidno, da je Splošno sodišče v obrazložitvi napačno uporabilo pravo s tem, da je v točki 100 izpodbijane sodbe ugotovilo, da Svet pri sprejetju Sklepa 2010/413 in Izvedbene uredbe št. 668/2010 ni spoštoval obveznosti proučitve ustreznosti in utemeljenosti informacij in dokazov v zvezi z družbo Bank Saderat Iran, ki so mu bili predloženi. Vendar je treba preveriti, ali je mogoče ohraniti izrek te sodbe na podlagi dela obrazložitve navedene sodbe, v katerem pravo ni bilo napačno uporabljeno.
Iz izpodbijane sodbe je razvidno, da je Splošno sodišče sporne akte razglasilo za nične na podlagi več povezanih razlogov.
Splošno sodišče je tako sicer v točki 100 izpodbijane sodbe nepravilno ugotovilo, da napaka v sklepu Sveta utemeljuje razglasitev ničnosti Sklepa 2010/413 in Izvedbene uredbe št. 668/2010 v delu, v katerem se nanašata na družbo Bank Saderat Iran, vendar je v točki 102 izpodbijane sodbe ista akta razglasilo za nična zaradi drugih kršitev, Sodišče pa v zvezi s tem ni ugotovilo napačne uporabe prava. Iz tega izhaja, da kršitev, ugotovljena v točki 100 izpodbijane sodbe, ne vpliva na izrek navedene sodbe.
Iz vseh preudarkov je razvidno, da je treba glavno pritožbo zavrniti.
Nasprotna pritožba
Družba Bank Saderat Iran v utemeljitev svoje nasprotne pritožbe navaja dva razloga. Prvi pritožbeni razlog se nanaša na neutemeljenost spornih aktov. Drugi pa se nanaša na uporabo
ratione temporis
izpodbijane sodbe.
Prvi pritožbeni razlog: neutemeljenost spornih aktov
Trditve strank
Družba Bank Saderat Iran v okviru prvega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je v točki 95 izpodbijane sodbe izhajalo iz napačne predpostavke, da so bile informacije, ki jih je imel na voljo Svet, s pravnega vidika dokazi, katerih upoštevnost in utemeljenost lahko preizkusi Svet. V spisu pa naj ne bi bilo nobenega dokaza, tako da naj bi bil preizkus dokazov že po definiciji nemogoč. Splošno sodišče naj bi moralo izvirne akte, pa tudi poznejše akte, razglasiti za nične zgolj na tej podlagi.
Svet meni, da prvi pritožbeni razlog ni utemeljen.
Presoja Sodišča
V zvezi s prvim pritožbenim razlogom je treba poudariti, da je v skladu s členoma 169(1) in 178(1) Poslovnika Sodišča namen vsake pritožbe, glavne ali nasprotne, lahko le razveljavitev odločbe Splošnega sodišča, in sicer v celoti ali deloma.
V obravnavani zadevi je družba Bank Saderat Iran pred Splošnim sodiščem dosegla razglasitev ničnosti zadevnih vpisov na seznam v skladu s predlogi iz njene tožbe. Namen njenega prvega pritožbenega razloga je v resnici zgolj doseči nadomestitev razlogov, ne da bi ta nadomestitev upravičevala razveljavitev, čeprav delno, odločbe Splošnega sodišča. Prvi pritožbeni razlog je treba torej zavreči kot nedopusten.
Drugi pritožbeni razlog: uporaba ratione temporis izpodbijane sodbe
Trditve strank
Družba Bank Saderat Iran v okviru drugega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je v točkah od 121 do 124 izpodbijane sodbe razsodilo, da se člen 60 Statuta Sodišča Evropske unije uporablja za sporne akte, ki imajo obliko uredbe. Po njenem mnenju se ne bi smelo šteti, da je posamičen vpis na seznam – kakršen je ta v obravnavani zadevi – ki je posamična odločba v obliki uredbe, del uredbe v smislu člena 60, drugi odstavek, navedenega statuta. Zato naj bi morala razglasitev ničnosti vpisa družbe Bank Saderat Iran na seznam v spornih aktih imeti takojšnje učinke. V zvezi s tem navaja sodno prakso v zvezi s protidampinškimi uredbami in dejstvo, da so vpisi na seznam osebam in subjektom sporočeni posamično.
Svet in Komisija trdita, da drugi pritožbeni razlog ni utemeljen.
Presoja Sodišča
Iz člena 60, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije izhaja, da pritožba nima odložilnega učinka. Vendar je v drugem odstavku tega člena določeno, da z odstopanjem od člena 280 PDEU začnejo odločitve Splošnega sodišča, s katerimi se uredba razglasi na nično, veljati šele z datumom poteka roka za vložitev pritožbe, če je bila v tem roku vložena pritožba, pa z datumom njene zavrnitve.
Kot je Sodišče razsodilo, so uredbe, s katerimi je naložena zamrznitev sredstev oseb in subjektov, vpisanih na seznam, hkrati splošni akti, ker kategoriji naslovnikov, ki je določena na splošno in abstraktno, prepovedujejo med drugim, da dajo sredstva in ekonomske vire na razpolago osebam in subjektom, ki so navedeni na seznamih, priloženih tem aktom, in sveženj posamičnih odločb, sprejetih v zvezi s temi osebami in subjekti (glej v tem smislu sodbi Kadi in Al Barakaat International Foundation/Svet in Komisija,
C‑402/05 P in C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, točke od
do
, ter Gbagbo in drugi/Svet,
od C‑478/11 P do C‑482/11 P
,
EU:C:2013:258
, točka
).
Posamična narava teh aktov v skladu s členoma 275, drugi odstavek, PDEU in 263, četrti odstavek, PDEU fizičnim in pravnim osebam omogoča dostop do sodišča Unije (sodba Gbagbo in drugi/Svet, od
C‑478/11 P do C‑482/11 P
,
EU:C:2013:258
, točka
). Vendar okoliščina, da so te osebe in subjekti – ki so predmet omejevalnih ukrepov, ki jih nalaga sporna uredba – poimensko navedeni, tako da se zdi, da jih ta neposredno in posamično zadeva v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU, ne pomeni, da se ta akt ne uporablja splošno v smislu člena 288, drugi odstavek, PDEU in da ga ni mogoče opredeliti kot „uredba“ (sodba Kadi in Al Barakaat International Foundation/Svet in Komisija,
C‑402/05 P in C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, točka
).
V obravnavani zadevi, kot je Splošno sodišče razsodilo v točki 123 izpodbijane sodbe, ima Uredba št. 267/2012, vključno z njeno Prilogo IX, naravo uredbe, saj njen člen 51, drugi odstavek, določa, da je v celoti zavezujoča in se neposredno uporablja v vseh državah članicah, kar ustreza učinkom uredbe, določenim v členu 288 PDEU.
Splošno sodišče zato ni napačno uporabilo prava s tem, da je v točki 124 izpodbijane sodbe razsodilo, da se člen 60, drugi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije uporablja v zadevi, ki jo je obravnavalo.
Zato je treba nasprotno pritožbo zavrniti.
Stroški
Člen 184(2) Poslovnika določa, da če pritožba ni utemeljena, Sodišče odloči o stroških.
Člen 138(1) tega poslovnika, ki se uporabi v pritožbenem postopku na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, določa, da se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Kar zadeva glavno pritožbo, je družba Bank Saderat Iran predlagala, naj se Svetu naloži plačilo stroškov, in ker ta s pritožbenimi razlogi ni uspel, se mu poleg njegovih stroškov naloži tudi tiste, ki jih je družba Bank Saderat Iran priglasila na obeh stopnjah.
Kar zadeva nasprotno pritožbo, je Svet predlagal, naj se družbi Bank Saderat Iran naloži plačilo stroškov, in ker ta s pritožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži, naj poleg lastnih stroškov v zvezi z nasprotno pritožbo nosi tudi tiste, ki jih je priglasil Svet.
V skladu s členom 140(1) Poslovnika, ki se na podlagi člena 184(1) tega poslovnika prav tako uporablja za pritožbeni postopek, države članice in institucije, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške.
Združeno kraljestvo in Komisija nosita svoje stroške na obeh stopnjah.

Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

1.
Pritožba se zavrne.

2.
Nasprotna pritožba se zavrne.

3.
Svet Evropske unije poleg svojih stroškov nosi stroške, ki jih je priglasila družba Bank Saderat Iran na obeh stopnjah, razen stroškov v zvezi z nasprotno pritožbo.

4.
Družba Bank Saderat Iran poleg svojih stroškov v zvezi z nasprotno pritožbo nosi stroške, ki jih je v zvezi z nasprotno pritožbo priglasil Svet Evropske unije.

5.
Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska ter Evropska komisija nosita svoje stroške na obeh stopnjah.

Sodni tajnik
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.