CELEX: 62018CJ0419
Predhodno odločanje
Varstvo potrošnikov
Direktiva 93/13/EGS
Člen 3(1)
Člen 6(1)
Člen 7(1)
Direktiva 2008/48/ES
Člen 10(2)
Potrošniške kreditne pogodbe
Dopustnost zavarovanja terjatve, ki izhaja iz te pogodbe, z bianco lastno menico
Zahteva za plačilo meničnega dolga
Obseg nadzora sodišča

Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago člena 3(1), člena 6(1) in člena 7(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 85, zvezek 2, str. 288) ter določb Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS (
UL 2008, L 133, str. 66
, ter popravki v
UL 2009, L 207, str. 14
,
UL 2010, L 199, str. 40
, in
UL 2011, L 234, str. 46
).
Ta predloga sta bila vložena v okviru postopkov med družbo Credit Polska S.A. ter na eni strani Bogumiło Włostowsko, Mariuszem Kurpiewskim, Kamilom Wójcikom, Michałom Konarzewskim, Elżbieto Kondracko-Kłębecko, Moniko Karwowsko, Stanisławom Kowalskim, Anno Trusik, Adamom Lizońom in Włodzimierzem Lisowskim ter na drugi strani OH v zvezi z zahtevki za plačilo meničnih dolgov, ki izhajajo iz terjatev iz kreditnih pogodb, na podlagi bianco lastnih menic, ki so jih izdale zadnjenavedene osebe.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 93/13
V dvajseti in štiriindvajseti uvodni izjavi Direktive 93/13 je navedeno:
„ker morajo biti pogodbe sestavljene v jasnem, razumljivem jeziku, ker mora potrošnik imeti možnost preučiti vse pogoje in ker mora v dvomu prevladati razlaga, ki je za potrošnika najbolj ugodna;
[…]
ker morajo imeti sodišča ali upravni organi držav članic na voljo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nedovoljenih [nepoštenih] pogojev v potrošniških pogodbah.“
Člen 1(1) te direktive določa:
„Namen te direktive je približati zakone in druge predpise držav članic o nedovoljenih [nepoštenih] pogojih v pogodbah, sklenjenih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom.“
Člen 3(1) navedene direktive določa:
„Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nedovoljenega [nepoštenega], če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.“
Člen 4(2) Direktive 93/13 določa:
„Ocena nedovoljenosti [nepoštenosti] pogojev ne sme biti povezana niti z opredelitvijo glavnega predmeta pogodbe niti z ustreznostjo med ceno in plačilom za izmenjane storitve ali blago, če so pogoji v jasnem, razumljivem jeziku.“
Člen 5 te direktive določa:
„Pri pogodbah, v katerih so vsi ali nekateri pogodbeni pogoji, ki so ponujeni potrošniku, pisni, morajo biti ti pogoji vedno sestavljeni v jasnem, razumljivem jeziku. V dvomu glede pomena pogoja, prevlada razlaga, ki je za potrošnika najbolj ugodna. […]“
Člen 6(1) navedene direktive določa:
„Države članice določijo, da nedovoljeni [nepošteni] pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nedovoljenih [nepoštenih] pogojev.“
Člen 7(1) Direktive 93/13 določa:
„Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nedovoljenih [nepoštenih] pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.“
Direktiva 2008/48
V členu 1 Direktive 2008/48 je pojasnjeno, da je njen namen harmonizirati nekatere vidike zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi s pogodbami, ki zajemajo potrošniške kredite.
V členu 10(2) te direktive so naštete zlasti informacije, ki morajo biti jasno in jedrnato navedene v kreditnih pogodbah.
Člen 14 navedene direktive v okviru kreditne pogodbe v korist potrošnika uvaja pravico do odstopa brez navedbe razloga.
Člen 17 Direktive 2008/48, naslovljen „Prenos pravic“, v odstavku 1 določa:
„Če dajalec kredita svoje pravice po kreditni pogodbi prenese na tretjo osebo, je potrošnik zoper prejemnika upravičen uveljavljati ugovore, ki jih ima na voljo zoper prvotnega dajalca kredita, vključno s poravnavo, če je dovoljena v zadevnih državah članicah.“
V členu 19 te direktive je pojasnjen način izračuna efektivne obrestne mere za potrošniške kredite.
Člen 22 navedene direktive, naslovljen „Usklajevanje [Harmonizacija] in obveznost izvajanja te direktive“, določa:
„1.   Če ta direktiva vsebuje usklajene [harmonizirane] določbe, države članice ne smejo ohraniti ali uvesti v svoje nacionalno pravo drugih določb, razen tistih, določenih v tej direktivi.
2.   Države članice zagotovijo, da se potrošniki ne odpovejo pravicam, ki so jim podeljene z določbami nacionalne zakonodaje, ki uveljavljajo to direktivo ali so z njo usklajene [harmonizirane].
3.   Države članice nadalje zagotovijo, da se določbam, ki jih sprejmejo pri izvajanju te direktive, ni mogoče izogniti z načinom oblikovanja pogodb, zlasti z vnašanjem črpanj ali kreditnih pogodb, ki spadajo v področje uporabe te direktive, v kreditne pogodbe, katerih značilnosti ali namen bi lahko omogočili, da se izognejo njeni uporabi.
4.   Države članice sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da potrošniki ne izgubijo zaščite, ki jim jo zagotavlja ta direktiva, na podlagi izbire zakonodaje tretje države kot zakonodaje, ki velja za kreditno pogodbo, če je kreditna pogodba tesno povezana z ozemljem ene ali več držav članic.“
Člen 23 te direktive, naslovljen „Kazni“, določa:
„Države članice sprejmejo pravila glede kazni, ki veljajo v primeru kršitve nacionalnih predpisov, sprejetih na podlagi te direktive, in vse potrebne ukrepe za zagotovitev izvrševanja teh kazni. Kazni morajo biti učinkovite, sorazmerne in odvračilne.“
Poljsko pravo
Člen 10 ustawa prawo wekslowe (zakon o menici) z dne 28. aprila 1936, kakor je bil spremenjen (Dz. U. iz leta 2016, pozicija 160) (v nadaljevanju: zakon o menici), določa, da se v primeru, da se menica, ki je bila ob izdaji nepopolna, dopolni v nasprotju s sklenjenim sporazumom, kršitev tega sporazuma ne more ugovarjati imetniku menice, razen če jo je pridobil nepošteno ali če je takrat, ko jo je pridobil, ravnal z veliko malomarnostjo.
Na podlagi člena 103(2) tega zakona se ta določba uporablja za lastno menico.
Člen 17 navedenega zakona določa, da oseba, od katere se zahteva, da izpolni zavezo iz menice, zoper njenega imetnika ne more uveljaviti ugovorov, ki so utemeljeni v njenih osebnih razmerjih z izdajateljem ali s kakšnim prejšnjim imetnikom, razen če je imetnik ob pridobitvi menice zavestno ravnal v dolžnikovo škodo.
Člen 101 zakona o menici določa:
„Lastna menica vsebuje:
1.
označbo ‚menica‘ v besedilu listine v jeziku, v katerem je menica sestavljena;
2.
nepogojno obljubo, da se bo plačala določena vsota denarja;
3.
navedbo dospelosti;
4.
navedbo kraja plačila;
5.
ime tistega, ki mu je treba ali po čigar odredbi je treba plačati;
6.
navedbo dneva in kraja izdaje menice;
7.
podpis trasanta.“
Člen 233(1) in (2) ustawa – Kodeks postępowania cywilnego (zakonik o civilnem postopku) z dne 17. novembra 1964, konsolidirana različica, kakor je bil spremenjen (Dz. U. iz leta 2018, pozicija 155) (v nadaljevanju: kpc), določa, da sodišče presoja verodostojnost in moč dokazov na podlagi temeljite presoje zbranega dokaznega gradiva. Na isti podlagi sodišče presodi, kakšen pomen ima okoliščina, da stranka noče predložiti dokaza ali da ovira zbiranje dokazov v zadevi, v kateri to sodišče odloča.
Člen 248(1) kpc določa, da mora vsakdo, ki razpolaga z listino, ki dokazuje okoliščino, bistveno za izid postopka, to listino na poziv sodišča predložiti v določenem roku in na določenem kraju, razen če listina vsebuje zaupne podatke.
Iz člena 321(1) kpc izhaja, da sodišče ne sme „odločati o predmetu, ki ga tožbeni zahtevek ne obsega, in preseči tožbenega zahtevka.“
Člen 339(1) in (2) tega zakonika določa, da sodišče izda zamudno sodbo, če se tožena stranka ne udeleži glavne obravnave in hkrati ne poda ustnega ali pisnega stališča. V tem primeru se šteje, da so trditve tožeče stranke v tožbi ali procesnih pisanjih, vročenih toženi stranki pred obravnavo, kar zadeva dejansko stanje, resnične, razen če glede njih obstaja dvom ali se z njimi poskuša zaobiti zakon.
Določbe Direktive 2008/48 so bile v poljsko pravo prenesene z ustawa o kredycie konsumenckim (zakon o potrošniških kreditih) z dne 12. maja 2011, konsolidirana različica, kakor je bil spremenjen (Dz. U. iz leta 2016, pozicija 1528) (v nadaljevanju: zakon o potrošniških kreditih). Člen 41 tega zakona določa:
„1.   Lastna menica potrošnika, ki se dajalcu kredita izroči za izpolnitev ali zavarovanje plačila na podlagi potrošniške kreditne pogodbe, mora vsebovati izraz ‚ne po odredbi‘ ali podobno klavzulo, ki ima enak pomen.
2.   Če dajalec kredita sprejme menico, ki ne vsebuje klavzule ‚ne po odredbi‘, in se ta menica prenese na drugo osebo, je dajalec kredita zavezan povrniti škodo, ki je potrošniku nastala s plačilom menice.
3.   Odstavek 2 velja tudi, če je menica ali ček prešel v posest druge osebe proti volji dajalca kredita.
[…]“
Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Zadeva C‑419/18
Profi Credit Polska je družba s sedežem na Poljskem, katere pretežna dejavnost je dajanje kreditov. Ta družba je z vsakim od dolžnikov sklenila pogodbo o potrošniškem kreditu, pri čemer so bile te pogodbe zavarovane z izdajo nepopolne lastne menice, imenovane tudi „bianco lastna menica“, na kateri ob izdaji ni vpisan noben znesek. Ker kreditojemalci niso izpolnili pogodbenih obveznosti, je družba Profi Credit Polska te menice, ki so bile izdane v njeno korist, dopolnila z zneski.
Družba Profi Credit Polska je od leta 2016 pri predložitvenem sodišču vložila različne zahtevke za plačilo zneskov, ki so navedeni na teh menicah.
V skladu z navedbami tega sodišča v vseh sporih, ki potekajo pred njim, tožeča stranka zahteva izpolnitev terjatev zgolj na podlagi lastnih menic (v nadaljevanju: menično razmerje). Tožeča stranka kreditnih pogodb ni predložila, zato navedeno sodišče zgolj v prvem od sporov v glavni stvari po zaslugi tožene stranke razpolaga s pogodbo, ki pomeni pravno razmerje, na katerem temelji menična obveznost (v nadaljevanju: temeljno razmerje). V drugih zadevah tožene stranke niso predložile stališč. Navedeno sodišče se je zato odločilo, da ne bo ugodilo predlogu tožeče stranke, naj se te zadeve obravnavajo po postopku za izdajo plačilnega naloga, ampak da jih bo obravnavalo po rednem postopku.
Predložitveno sodišče se na prvem mestu sprašuje, ali je v skladu z direktivama 93/13 in 2008/48 dopustno, da prodajalec ali ponudnik kot dajalec kredita izpolnitev terjatve, ki izhaja iz pogodbe o potrošniškem kreditu, do kreditojemalca, ki je potrošnik, zavaruje z bianco lastno menico, ki jo izda zadnjenavedeni.
Navedeno sodišče pojasnjuje, da z izdajo lastne menice nastane abstraktna obveznost. Iz nacionalne ureditve naj bi izhajalo, da če zahtevek za plačilo temelji na lastni menici, je nadzor sodišča omejen na menično razmerje in se ne more razširiti na temeljno razmerje, ki je podlaga za menično razmerje. V skladu z navedbami tega sodišča nemožnost preučitve po uradni dolžnosti, ali je mogoče pogoje v pogodbi, ki pomeni temeljno pravno razmerje, ki je podlaga za menično obveznost, razglasiti za nepoštene, ne izhaja iz omejitev postopka, ampak zgolj iz posebne dokazne vrednosti, ki jo ima lastna menica kot listina, ki vsebuje obveznost dolžnika.
Predložitveno sodišče navaja, da je za izpolnitev zahtev iz členov 10 in 103 zakona o menici potrebno, da se z lastno menico vedno predpostavlja, da trasant in remitent skleneta dogovor, v katerem je določeno, kako je treba menico izpolniti (v nadaljevanju: menični sporazum). V skladu z nacionalno sodno prakso naj bi ta sporazum učinkoval tako, da „daje dolžniku pravico, da ugovarja“ prvemu upniku, „da ta lastne menice ni dopolnil v skladu z določbami sporazuma, zaradi česar se zlasti oslabi abstraktna narava menice“.
Tako po mnenju navedenega sodišča ni nobenega dvoma, da sodišče, ki odloča o sporih, kot so ti iz postopkov v glavni stvari, ne more preveriti, ali je bila lastna menica dopolnjena v skladu s sporazumom, razen če dolžnik vloži ugovor. Nacionalno sodišče naj torej v meničnih postopkih ne bi imelo na voljo pravne podlage, da bi po uradni dolžnosti preučilo temeljno pravno razmerje, razen če tožena stranka poda ugovor, kar bi povzročilo razširitev spora, tako da bi ta vključeval tudi temeljno razmerje.
Predložitveno sodišče se na drugem mestu sprašuje, kako široka so njegova pooblastila v primeru tožbe za plačilo, ki jo prodajalec ali ponudnik vloži proti potrošniku na podlagi lastne menice. Navedeno sodišče želi namreč izvedeti, ali se sodna praksa Sodišča v zvezi s pristojnostmi in obveznostmi nacionalnega sodišča, ki odloča o sporih s področja uporabe Direktive 93/13, zlasti v zvezi z obveznostjo, da se po uradni dolžnosti preuči nepoštenost pogoja v pogodbi, ki mu je predložena v presojo, uporablja tudi za pogoje iz pogodbe, ki jo sklene potrošnik, v sporu, v katerem prodajalec ali ponudnik uveljavlja svojo terjatev na podlagi bianco lastne menice, s katero je zavarovana izpolnitev navedene terjatve. Vprašanja navedenega sodišča se nanašajo tudi na to, kakšen je vpliv take preučitve glede na načelo dispozitivnosti, kot je določeno v členu 321(1) kpc, v skladu s katerim sodišče ne sme odločati o zahtevku, ki ga tožbeni predlogi ne vsebujejo, in odločiti
ultra petita
.
V teh okoliščinah je Sąd Rejonowy dla Warszawy Pragi-Południe w Warszawie (občinsko sodišče Varšava Praga-jug v Varšavi, Poljska) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali člen 3(1), člen 6(1) in člen 7(1) Direktive Sveta 93/13 ter Direktiva 2008/48, predvsem člena 10 in 14, člen 17(1) ter člen 19 te direktive, nasprotujejo nacionalni določbi, ki dopušča zavarovanje terjatve dajalca kredita (prodajalca ali ponudnika) do kreditojemalca, ki je potrošnik, z nepopolno (bianco) lastno menico?
2.
Ali je treba člen 6(1) in člen 7(1) Direktive Sveta 93/13 razlagati tako, da sodišču, ki mora odločiti v postopku o taki zadevi, kot je opisana v prvem vprašanju, nalagata obveznost, da mora po uradni dolžnosti preizkusiti, ali določbe pogodbe o razmerju, ki je podlaga menični obveznosti, vsebujejo nepoštene pogoje, in sicer tudi tedaj, ko prodajalec ali ponudnik, ki je vložil tožbo, svoj zahtevek opira izključno na menično razmerje?“
Zadeva C‑483/18
Spor o glavni stvari poteka med družbo Profi Credit Polska in osebo OH, njegove okoliščine pa so primerljive s tistimi iz zadeve C‑419/18.
Sąd Rejonowy v Opoleju (občinsko sodišče v Opoleju, Poljska) je s sodbo z dne 15. maja 2017 zavrnilo tožbo, ki jo je družba Profi Credit Polska vložila proti osebi OH za plačilo 9494,21 poljskih zlotov (PLN) (približno 2211,69 EUR).
Prvostopenjsko sodišče je kljub temu, da so bili izpolnjeni pogoji za izdajo zamudne sodbe, zahtevek družbe Profi Credit Polska zavrnilo, ker je zaradi nemožnosti preučitve pogojev iz kreditne pogodbe podvomilo o dejanski vsebini pogodbene vezi med strankama. Navedeno sodišče je namreč družbo Profi Credit Polska pozvalo, naj predloži menični sporazum in kreditno pogodbo, vendar ta na to zahtevo ni odgovorila. Poleg tega naj bi iz drugih tipskih pogodb, ki jih je sklenila ta družba, izhajalo, da obstaja občutna razlika med izposojenim zneskom in zneskom, ki ga je treba vrniti.
Družba Profi Credit Polska je menila, da za plačljivost lastne menice zadostuje, da se ta predloži ustrezno izpolnjena in podpisana, zato je zoper prvostopenjsko sodbo vložila pritožbo.
Predložitveno sodišče se sprašuje, ali lahko sodišče, pri katerem prodajalec ali ponudnik (v nadaljevanju: remitent) proti potrošniku vloži tožbo na podlagi lastne menice, po uradni dolžnosti preuči pomisleke v zvezi s temeljnim razmerjem, če ima informacije o morebitnih nepravilnostih v tem razmerju, ne da bi razpolagalo s pogodbo o potrošniškem kreditu. Navedeno sodišče je opozorilo, da nacionalna sodna praksa v primeru, da je izdana bianco lastna menica, daje poseben pomen meničnemu sporazumu, nato pa poudarilo, da menična obveznost izvira iz te pogodbe, čeprav obveznost in tej ustrezajoča pravica nastaneta šele po tem, ko remitent izpolni menični obrazec.
V teh okoliščinah je Sąd Okręgowy w Opolu, II Wydział Cywilny Odwoławczy (deželno sodišče v Opoleju, drugi civilni oddelek, Poljska) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba določbe Direktive 93/13, zlasti člen 3(1) in (2), člen 6(1) in člen 7(1), ter določbe Direktive 2008/48, zlasti člen 22(3), razlagati tako, da nasprotujejo razumevanju člena 10 zakona o menici v povezavi s členom 17 tega zakona, v skladu s katerim sodišče ne sme ukrepati po uradni dolžnosti, če je na podlagi gradiva, ki ga nista predložili stranki zadeve, trdno in utemeljeno prepričano, da je pogodba, na kateri temelji temeljni pravni posel, vsaj deloma neveljavna, in tožeča stranka svoj zahtevek uveljavlja na podlagi bianco lastne menice, tožena stranka pa ne ugovarja in ostane nedejavna?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Uvodne ugotovitve
Najprej je treba navesti, da z Direktivo 2008/48 ni bila harmonizirana uporaba lastne menice za zavarovanje plačila terjatve, ki izvira iz pogodbe o potrošniškem kreditu, tako da se v okoliščinah, kot so te iz zadev v glavni stvari, člen 22 te direktive ne uporablja (glej v tem smislu sodbo z dne 13. septembra 2018, Profi Credit Polska,
C‑176/17
,
EU:C:2018:711
, točka
in
).
Dalje, pravica do odstopa ali izračun efektivne obrestne mere nista predmet sporov o glavni stvari, tako da se člena 14 in 19 te direktive v teh okoliščinah prav tako ne uporabljata.
Nazadnje, člen 17 navedene direktive prav tako ni upošteven, ker se vprašanja za predhodno odločanje ne nanašajo na prenos pravic dajalca kredita na tretjo osebo, na kar se nanaša ta člen.
Členi 14, 17, 19 in 22 Direktive 2008/48 torej za spore o glavni stvari niso upoštevni, zato bo na postavljena vprašanja odgovorjeno zgolj z vidika člena 3(1), člena 6(1) in člena 7(1) Direktive 93/13 ter člena 10 Direktive 2008/48.
Prvo vprašanje v zadevi C‑419/18
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1), člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 ter člen 10 Direktive 2008/48 razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz postopkov v glavni stvari, ki dovoljuje, da se plačilo terjatve na podlagi pogodbe o potrošniškem kreditu, ki jo skleneta prodajalec ali ponudnik in potrošnik, zavaruje z bianco lastno menico.
V uvodu je treba navesti, da je v politikah Unije varstvo potrošnikov, ki so v razmerju do prodajalcev ali ponudnikov v podrejenem položaju, saj jih je treba šteti za slabše obveščene, ekonomsko šibkejše in pravno manj izkušene od svojih sopogodbenikov, določeno v členu 169 PDEU in členu 38 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (sodba z dne 27. marca 2019, slewo,
C‑681/17
,
EU:C:2019:255
, točka
in navedena sodna praksa).
V tem okviru je treba spomniti, prvič, da se morajo predložitvena sodišča v skladu s členom 6(1) Direktive 93/13 vzdržati uporabe nepoštenih pogojev, zato da ti ne bi imeli zavezujočih učinkov za potrošnika, razen če ta temu nasprotuje (sodba z dne 26. marca 2019, Abanca Corporación Bancaria in Bankia,
C‑70/17 in C‑179/17
,
EU:C:2019:250
, točka
in navedena sodna praksa). Drugič, v skladu s členom 7(1) te direktive v povezavi z njeno štiriindvajseto uvodno izjavo države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki (sodba z dne 3. aprila 2019, Aqua Med,
C‑266/18
,
EU:C:2019:282
, točka
in navedena sodna praksa).
Na prvem mestu je treba navesti, da sicer nacionalna ureditev iz postopkov v glavni stvari dovoljuje izdajo lastne menice za zavarovanje plačila terjatve na podlagi pogodbe o potrošniškem kreditu, vendar obveznost izdaje tega vrednostnega papirja ne izhaja iz te ureditve, ampak iz kreditnih pogodb, ki jih sklenejo stranke.
Prav tako je treba poudariti, da so lastne menice iz postopkov v glavni stvari posebne. Ugotoviti je namreč treba, da so te menice najprej nepopolne, saj se izdajo kot bianco menice, torej brez navedbe zneska. Na te lastne menice zneske pozneje enostransko vpiše prodajalec ali ponudnik.
Glede tega iz členov 10 in 101 zakona o menici izhaja, da sicer navedba dolgovanega zneska običajno pomeni pogoj za veljavnost lastne menice, vendar je mogoče izdati bianco lastno menico, če so v meničnem sporazumu določena pravila, v skladu s katerimi lahko dajalec kredita to menico pozneje veljavno dopolni.
V skladu s členom 1(1) in členom 3(1) Direktive 93/13 pa se ta direktiva uporablja za pogoje v pogodbah, ki jih skleneta prodajalec ali ponudnik in potrošnik, o katerih se stranki nista dogovorili posamično (sodbi z dne 9. septembra 2004, Komisija/Španija,
C‑70/03
,
EU:C:2004:505
, točka
, in z dne 9. novembra 2010, VB Pénzügyi Lízing,
C‑137/08
,
EU:C:2010:659
, točka
, ter sklep z dne 14. septembra 2016, Dumitraș,
C‑534/15
,
EU:C:2016:700
, točka
in navedena sodna praksa).
Ker je na eni strani plačilo terjatve na podlagi pogodbe o potrošniškem kreditu zavarovano z določilom, s katerim se zahteva izdaja bianco lastne menice, in se na drugi strani z nacionalno ureditvijo zahteva sklenitev meničnega sporazuma, to določilo in ta sporazum lahko spadata na področje uporabe Direktive 93/13.
Na drugem mestu je treba navesti, da je v Direktivi 93/13 državam članicam naloženo, naj določijo mehanizem, s katerim zagotovijo, da se lahko vsak pogodbeni pogoj, ki ni posamično dogovorjen, preizkusi, zato da se lahko ugotovi njegova morebitna nepoštenost. V tem okviru mora nacionalno sodišče na podlagi meril, vsebovanih v členu 3(1) in členu 5 Direktive 93/13, ugotoviti, ali tak pogoj ob upoštevanju okoliščin obravnavanega primera ustreza zahtevam dobre vere, uravnoteženosti in preglednosti, ki jih določa ta direktiva (sodba z dne 26. marca 2019, Abanca Corporación Bancaria in Bankia,
C‑70/17 in C‑179/17
,
EU:C:2019:250
, točka
in navedena sodna praksa).
V skladu s členom 3(1) navedene direktive velja pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, za nepoštenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.
V skladu z ustaljeno sodno prakso je za ugotovitev, ali se pogodbeni pogoj lahko opredeli kot „nepošten“, potrebno, da predložitveno sodišče preveri, ali bi lahko prodajalec ali ponudnik, če s potrošnikom lojalno in pravično posluje, razumno pričakoval, da bi potrošnik po pogajanjih tak pogoj sprejel (glej v tem smislu sodbo z dne 14. marca 2013, Aziz,
C‑415/11
,
EU:C:2013:164
, točka
, in sklep z dne 22. februarja 2018, Lupean,
C‑119/17
, neobjavljen,
EU:C:2018:103
, točka
in navedena sodna praksa).
Navesti je treba tudi, da niti za določilo, na podlagi katerega mora kreditojemalec izdati bianco lastno menico za zavarovanje terjatve dajalca kredita na podlagi te pogodbe, niti za menični sporazum ni mogoče šteti, da sta povezana z opredelitvijo glavnega predmeta pogodbe ali z ustreznostjo med ceno in plačilom za izmenjane storitve ali blago v smislu člena 4(2) Direktive 93/13.
Poleg tega bo treba pri presoji morebitne nepoštenosti tega določila in meničnega sporazuma upoštevati zahtevo, ki se nanaša na znatno neravnotežje, in zahtevo po preglednosti, ki izhaja iz člena 5 Direktive 93/13. Iz ustaljene sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da je za potrošnika bistveno, da je pred sklenitvijo pogodbe seznanjen s pogodbenimi pogoji in posledicami navedene sklenitve. Potrošnik se namreč zlasti na podlagi teh informacij odloči, ali se želi zavezati s pogoji, ki jih je predhodno sestavil prodajalec oziroma ponudnik (sodba z dne 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjo in drugi,
C‑154/15, C‑307/15 in C‑308/15
,
EU:C:2016:980
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz tega sledi, da bo moralo nacionalno sodišče, ki odloča o sporih, kakršni so ti iz postopkov v glavni stvari, ugotoviti, ali je potrošnik prejel vse informacije, ki lahko vplivajo na obseg njegovih obveznosti ter na podlagi katerih je lahko med drugim ocenil procesne posledice zavarovanja terjatev na podlagi pogodbe o potrošniškem kreditu z bianco lastno menico in možnost poznejše izterjave terjatve zgolj na podlagi te menice. V okviru te ocene je, kot je navedeno v dvajseti uvodni izjavi Direktive 93/13, bistveno ugotoviti, ali je zadevni pogodbeni pogoj sestavljen v jasnem in razumljivem jeziku ter ali je potrošnik imel možnost seznaniti se z njegovo vsebino.
Opozoriti je treba tudi, da je Sodišče že razsodilo, da člen 10(2) Direktive 2008/48 nacionalnemu sodišču, ki odloča o sporu glede terjatev, temelječih na kreditni pogodbi v smislu te direktive, nalaga, da po uradni dolžnosti preizkusi spoštovanje obveznosti zagotovitve informacij, določene v tej določbi, in na podlagi tega določi posledice, ki so z nacionalnim pravom predpisane za kršitev te obveznosti, pod pogojem, da so kazni v skladu z zahtevami iz člena 23 navedene direktive (sodba z dne 21. aprila 2016, Radlinger in Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, točka
).
Glede na zgornje preudarke je treba na prvo vprašanje v zadevi C‑419/18 odgovoriti, da je treba člen 1(1), člen 3(1), člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz postopkov v glavni stvari, ki dovoljuje, da se za zavarovanje plačila terjatve na podlagi pogodbe o potrošniškem kreditu, ki jo skleneta prodajalec ali ponudnik in potrošnik, v tej pogodbi določi obveznost, da kreditojemalec izda bianco lastno menico, in ki veljavnost izdaje te menice pogojuje s predhodno sklenitvijo meničnega sporazuma, v katerem se določijo podrobna pravila za dopolnitev te menice, pod pogojem, da to določilo in ta sporazum izpolnjujeta zahteve iz členov 3 in 5 te direktive ter iz člena 10 Direktive 2008/48, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
Drugo vprašanje v zadevi C‑419/18 in vprašanje v zadevi C‑483/18
Predložitveni sodišči z drugim vprašanjem v zadevi C‑419/18 in vprašanjem v zadevi C‑483/18 v bistvu sprašujeta, ali je treba člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 ter člen 10 Direktive 2008/48 razlagati tako, da kadar nacionalno sodišče v okoliščinah, kot so te iz postopkov v glavni stvari, resno podvomi o utemeljenosti zahtevka, ki temelji na lastni menici, katere namen je zavarovanje terjatve na podlagi pogodbe o potrošniškem kreditu, pri čemer je to menico trasant najprej izdal kot bianco menico, remitent pa jo je pozneje dopolnil, mora navedeno sodišče po uradni dolžnosti preizkusiti, ali so določila, o katerih sta se stranki dogovorili, nepoštena, in lahko v zvezi s tem zahteva od prodajalca ali ponudnika, da predloži listino s temi določili, tako da se lahko navedeno sodišče prepriča, ali so spoštovane pravice, ki jih imajo potrošniki na podlagi teh direktiv.
V obravnavani zadevi se poizvedovanje predložitvenih sodišč nanaša na dva različna položaja, ker v prvem sporu o glavni stvari v okviru zadeve C‑419/18 nacionalno sodišče razpolaga s pogodbo o potrošniškem kreditu, medtem ko v drugih sporih o glavni stvari ni tako.
Kar zadeva prvi položaj, iz sodne prakse Sodišča izhaja, da če sodišče razpolaga s potrebnimi pravnimi in dejanskimi elementi, mora po uradni dolžnosti preučiti določila, ki bi lahko bila nepoštena (glej v tem smislu sodbo z dne 13. septembra 2018, Profi Credit Polska,
C‑176/17
,
EU:C:2018:711
, točka
in navedena sodna praksa).
Kar zadeva drugi položaj in zlasti pojasnila predložitvenega sodišča v zadevi C‑483/18, ki navaja, da ne razpolaga s pogodbo, ki veže stranki spora o glavni stvari, a kljub temu pozna vsebino drugih pogodb, ki jih prodajalec ali ponudnik običajno uporablja, je treba opozoriti, da se sicer Direktiva 93/13, kot je določeno v njenem členu 3(1), uporablja za pogodbene pogoje, o katerih se stranki nista dogovorili posamično, kar med drugim vključuje tipske pogodbe, vendar ni mogoče šteti, da „sodišče razpolaga z dejanskimi in pravnimi elementi“ v smislu navedene sodne prakse zgolj zato, ker je seznanjeno z nekaterimi vzorci pogodb, ki jih uporablja prodajalec ali ponudnik, ne da bi navedeno sodišče razpolagalo z listino, iz katere izhaja, da sta stranki spora, ki poteka pred njim, sklenili pogodbo (glej v tem smislu sodbo z dne 13. septembra 2018, Profi Credit Polska,
C‑176/17
,
EU:C:2018:711
, točka
).
Poljska vlada v stališču, ki ga je predložila Sodišču, v zvezi s tem pojasnjuje, da ni redkost, da je menični sporazum, čeprav gre za ločen dogovor glede na kreditno pogodbo, vključen v zadnjenavedeno pogodbo.
Vsekakor iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora nacionalno sodišče po uradni dolžnosti sprejeti pripravljalne ukrepe za ugotovitev, ali pogoj iz pogodbe, o kateri poteka spor pred njim in ki je bila sklenjena med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, spada na področje uporabe Direktive, in če spada, presoditi morebitno nepoštenost takega pogoja (sodbe z dne 9. novembra 2010, VB Pénzügyi Lízing,
C‑137/08
,
EU:C:2010:659
, točka
; z dne 14. junija 2012, Banco Español de Crédito,
C‑618/10
,
EU:C:2012:349
, točka
, in z dne 21. februarja 2013, Banif Plus Bank,
C‑472/11
,
EU:C:2013:88
, točka
). Ob neobstoju učinkovitega nadzora nad morebitno nepoštenostjo pogodbenih pogojev v zadevni pogodbi namreč ni mogoče zagotoviti spoštovanja pravic, priznanih z Direktivo 93/13 (sodba z dne 13. septembra 2018, Profi Credit Polska,
C‑176/17
,
EU:C:2018:711
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz tega izhaja, da se takrat, ko nacionalno sodišče odloča o zahtevku, ki temelji na lastni menici, ki je najprej izdana kot bianco menica in nato dopolnjena, namenjena pa je zavarovanju terjatve na podlagi pogodbe o potrošniškem kreditu, pri čemer navedeno sodišče resno podvomi o utemeljenosti tega zahtevka, s členom 6(1) in členom 7(1) Direktive 93/13 zahteva, da mora biti navedenemu sodišču omogočeno, da zahteva predložitev dokumentov, ki pomenijo podlago tega zahtevka, vključno z meničnim sporazumom, če ta sporazum v skladu z nacionalno ureditvijo pomeni predpogoj za izdajo tovrstne menice.
Poudariti je treba še, da zgornji preudarki niso v neskladju z načelom dispozitivnosti, na katero se sklicuje predložitveno sodišče. Okoliščina, da nacionalno sodišče od tožeče stranke zahteva, naj predstavi vsebino dokumenta ali dokumentov, ki pomenijo podlago za njen zahtevek, se namreč umešča v dokazni okvir postopka, saj je namen te zahteve zgolj to, da se je mogoče prepričati, da ima tožba podlago.
V zvezi s členom 10(2) Direktive 2008/48 je treba navesti, da mora nacionalno sodišče, če po uradni dolžnosti ugotovi kršitev te določbe, sprejeti vse ukrepe, ki v primeru take kršitve izhajajo iz nacionalnega prava, ne da bi čakalo, da potrošnik vloži predlog za to, pri čemer mora spoštovati načelo kontradiktornosti (glej v tem smislu sodbo z dne 21. aprila 2016, Radlinger in Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, točka
in navedena sodna praksa).
Če nacionalno sodišče po ugotovitvi – na podlagi dejanskih in pravnih elementov, s katerimi razpolaga ali ki so mu bili sporočeni na podlagi pripravljalnih ukrepov, sprejetih v ta namen po uradni dolžnosti – da pogodbeni pogoj spada na področje uporabe Direktive, ugotovi, da je ta pogoj nepošten, mora po splošnem pravilu o tem obvestiti stranki spora in ju pozvati, naj o tem kontradiktorno razpravljata na način, ki ga določajo nacionalna postopkovna pravila (sodba z dne 21. februarja 2013, Banif Plus Bank,
C‑472/11
,
EU:C:2013:88
, točka
).
V obravnavani zadevi poljska vlada trdi, da člen 10 zakona o menici ne preprečuje, da nacionalno sodišče ugotovi, da terjatev, utemeljena na lastni menici, ne obstaja, kar zadeva znesek, ki presega tistega iz meničnega sporazuma. Taka ugotovitev naj bi bila mogoča ne samo na podlagi očitka, ki ga poda potrošnik, ampak tudi po uradni dolžnosti na podlagi uporabe sodne prakse Sodišča s tega področja. Prav tako naj bi bil smisel meničnega sporazuma, ki pomeni pogoj za izdajo takšne bianco lastne menice, ki se pozneje dopolni, prav to, da se z njim daje možnost nadzora nad uporabo tovrstnih menic in zneskom, ki je od takrat dalje vpisan na njej.
Vendar predložitveni sodišči trdita, da lahko to, ali je bila lastna menica dopolnjena v skladu s sklenjenim sporazumom, preverita samo, če dolžnik poda ugovor.
Glede tega je treba opozoriti, da je obveznost države članice, da izvede vse potrebne ukrepe za dosego cilja, ki ga določa direktiva, zavezujoča obveznost, ki je določena v členu 288, tretji pododstavek, PDEU in v sami direktivi. Ta obveznost, da se sprejmejo vsi splošni in posebni ukrepi, velja za vse organe držav članic, vključno s sodnimi organi v okviru njihovih pristojnosti (sodba z dne 21. aprila 2016, Radlinger in Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je obveznost po uradni dolžnosti preizkusiti nepoštenost nekaterih pogodbenih pogojev in to, ali so v kreditni pogodbi navedene obvezne informacije, procesno določilo, ki zavezuje sodne organe (sodba z dne 21. aprila 2016, Radlinger in Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, točka
in navedena sodna praksa).
Tako so nacionalna sodišča pri uporabi nacionalnega prava to pravo dolžna razlagati, kolikor je mogoče, ob upoštevanju besedila in cilja zadevne direktive, da bi se dosegel v njej določen rezultat (sodba z dne 21. aprila 2016, Radlinger in Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, točka
in navedena sodna praksa).
V tem okviru iz sodne prakse Sodišča izhaja, da morajo nacionalna sodišča – če nacionalne ureditve ni mogoče razlagati in uporabiti tako, da bi bila ta v skladu z zahtevami Direktive 93/13 – po uradni dolžnosti preizkusiti, ali so določila, o katerih sta se stranki dogovorili, nepoštena, pri čemer, če je treba, ne uporabijo nacionalnih določb in nacionalne sodne prakse, ki bi nasprotovale takemu preizkusu (glej v tem smislu sodbe z dne 4. junija 2009, Pannon GSM,
C‑243/08
,
EU:C:2009:350
, točke 32, 34 in 35; z dne 14. junija 2012, Banco Español de Crédito,
C‑618/10
,
EU:C:2012:349
, točka
in navedena sodna praksa, ter z dne 18. februarja 2016, Finanmadrid EFC,
C‑49/14
,
EU:C:2016:98
, točka
).
Zato je treba na drugo vprašanje v zadevi C‑419/18 in na vprašanje v zadevi C‑483/18 odgovoriti, da je treba člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 ter člen 10(2) Direktive 2008/48 razlagati tako, da kadar nacionalno sodišče v okoliščinah, kot so te iz postopkov v glavni stvari, resno podvomi o utemeljenosti zahtevka, ki temelji na lastni menici, izdani za zavarovanje terjatve na podlagi pogodbe o potrošniškem kreditu, pri čemer je to menico trasant najprej izdal kot bianco menico, remitent pa jo je pozneje dopolnil, mora navedeno sodišče po uradni dolžnosti preizkusiti, ali so določila, o katerih sta se stranki dogovorili, nepoštena, in lahko v zvezi s tem od prodajalca ali ponudnika zahteva, da predloži listino s temi določili, tako da se lahko navedeno sodišče prepriča, ali so spoštovane pravice, ki jih imajo potrošniki na podlagi teh direktiv.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenima sodiščema, ti odločita o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

1.
Člen 1(1), člen 3(1), člen 6(1) in člen 7(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz postopkov v glavni stvari, ki dovoljuje, da se za zavarovanje plačila terjatve na podlagi pogodbe o potrošniškem kreditu, ki jo skleneta prodajalec ali ponudnik in potrošnik, v tej pogodbi določi obveznost, da kreditojemalec izda bianco lastno menico, in ki veljavnost izdaje te menice pogojuje s predhodno sklenitvijo meničnega sporazuma, v katerem se določijo podrobna pravila za dopolnitev te menice, pod pogojem, da to določilo in ta sporazum izpolnjujeta zahteve iz členov 3 in 5 te direktive ter člena 10 Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

2.
Člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 ter člen 10(2) Direktive 2008/48 je treba razlagati tako, da kadar nacionalno sodišče v okoliščinah, kot so te iz postopkov v glavni stvari, resno podvomi o utemeljenosti zahtevka, ki temelji na lastni menici, izdani za zavarovanje terjatve na podlagi pogodbe o potrošniškem kreditu, pri čemer je to menico trasant najprej izdal kot bianco menico, remitent pa jo je pozneje dopolnil, mora navedeno sodišče po uradni dolžnosti preizkusiti, ali so določila, o katerih sta se stranki dogovorili, nepoštena, in lahko v zvezi s tem od prodajalca ali ponudnika zahteva, da predloži listino s temi določili, tako da se lahko navedeno sodišče prepriča, ali so spoštovane pravice, ki jih imajo potrošniki na podlagi teh direktiv.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: poljščina.