CELEX: 62019CJ0130
Članak 286. stavak 6. UFEU‑a
Povreda obveza koje proizlaze iz službe člana Europskog revizorskog suda
Oduzimanje prava na mirovinu
Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu
Pravilnost istrage Europskog ureda za borbu protiv prijevara (OLAF)
Unutarnji postupak Revizorskog suda
Aktivnost nespojiva s dužnostima člana Revizorskog suda
Troškovi službenih putovanja i dnevnice
Troškovi reprezentacije i ugošćivanja
Upotreba službenog automobila
Upotreba usluge vozača
Sukob interesa
Proporcionalnost sankcije

Europski revizorski sud u tužbi traži od Suda da utvrdi da je Karel Pinxten prestao ispunjavati obveze koje su proizlazile iz njegove službe te da mu slijedom toga izrekne sankciju predviđenu u članku 286. stavku 6. UFEU‑a.
I.

Pravni okvir
A.

Pravo Unije
1.

UFEU
U članku 285. UFEU‑a određuje se:
„Revizorski sud obavlja reviziju u Uniji.
Revizorski sud se sastoji od po jednog državljanina iz svake države članice. U općem interesu Unije njegovi su članovi potpuno neovisni u obavljanju svojih dužnosti.”
Stavci 1., 3., 4. i 6. članka 286. UFEU‑a glase kako slijedi:
„1.   Članovi Revizorskog suda biraju se iz redova osoba koje u svojim državama pripadaju ili su pripadale tijelima za vanjsku reviziju ili koje su posebno kvalificirane za tu dužnost. Njihova neovisnost mora biti neupitna.
[…]
3.   U obavljanju tih dužnosti članovi Revizorskog suda ne smiju tražiti ni primati naputke od bilo koje vlade ili bilo kojeg drugog tijela. Trebaju se suzdržavati od svakog djelovanja koje je nespojivo s njihovim dužnostima.
4.   Za trajanja mandata članovi Revizorskog suda ne smiju se baviti ni jednim drugim zanimanjem, ni plaćenim ni neplaćenim. Pri preuzimanju dužnosti svečano prisežu da će za trajanja i nakon isteka mandata poštovati obveze koje iz njega proizlaze, a osobito svoju dužnost časnog i suzdržanog ponašanja u pogledu prihvaćanja određenih imenovanja ili povlastica nakon što prestanu obavljati tu dužnost.
[…]
6.   Član Revizorskog suda može biti razriješen dužnosti ili mu se može oduzeti pravo na mirovinu ili druge zamjenske povlastice samo ako Sud, na zahtjev Revizorskog suda, utvrdi da taj član više ne ispunjava propisane uvjete ili obveze koje proizlaze iz njegove službe.”
U članku 287. stavku 2. UFEU‑a navodi se:
„Revizorski sud ispituje zakonitost i pravilnost svih prihoda i rashoda te ispravnost financijskog upravljanja. Pritom posebice izvješćuje o svim nepravilnostima.
[…]”
2.

Pravilnik o osoblju
U članku 11. drugom stavku Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije, kako je izmijenjen Uredbom Vijeća (EZ, Euratom) br. 723/2004 od 22. ožujka 2004. (
SL 2004., L 124, str. 1
., u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju), predviđa se:
„Bez dopuštenja tijela za imenovanje dužnosnik ne smije ni od jedne vlade ili bilo kojeg drugog izvora izvan svoje institucije prihvatiti priznanje, odlikovanje, uslugu, dar ili plaćanje bilo koje vrste, osim za poslove obavljene prije imenovanja, odnosno tijekom posebnog dopusta radi obavljanja vojne ili neke druge nacionalne službe te u vezi s tom službom.”
U prvom podstavku članka 2. stavka 2. Priloga VII. Pravilniku o osoblju određuje se:
„‚Uzdržavano dijete’ znači zakonito, biološko ili posvojeno dijete dužnosnika ili njegova bračnog druga, koje dužnosnik uzdržava.”
U članku 25. Priloga IX. Pravilniku o osoblju predviđa se:
„Ako se dužnosnik za ista djela kazneno goni, konačna odluka donosi se tek nakon pravomoćne presude suda pred kojim se taj predmet nalazi.”
3.

Uredba br. 2290/77
U članku 7. Uredbe Vijeća (EEZ, Euratom , EZUČ) br. 2290/77 od 18. listopada 1977. o utvrđivanju prihoda članova Revizorskog suda (
SL 1977., L 268, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 15., str. 32.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ, Euratom) br. 1293/2004 od 30. travnja 2004. (
SL 2004., L 243, str. 26
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 13., str. 105.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 2290/77), određivalo se:
„Član Revizorskog suda koji zbog izvršavanja svojih dužnosti mora putovati iz mjesta privremenog sjedišta [tog suda] ima pravo na:
(a)
naknadu putnih troškova;
(b)
naknadu troškova za hotelski smještaj (samo za sobu, uslugu i pristojbe);
(c)
dnevnicu za svaki cijeli dan izbivanja u visini od 105 % dnevnice kako je utvrđeno [Pravilnikom o osoblju] na službenom putu.”
4.

Direktiva 2008/118/EZ
Članak 12. Direktive Vijeća 2008/118/EZ od 16. prosinca 2008. o općim aranžmanima za trošarine i o stavljanju izvan snage Direktive 92/12/EEZ (
SL 2009., L 9, str. 12
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 174.) glasi kako slijedi:
„1.   Trošarinska roba oslobađa se plaćanja trošarine kada joj je namjena za uporabu:
(a)
u okviru diplomatskih ili konzularnih odnosa;
(b)
od strane međunarodnih organizacija, koje javne vlasti države članice domaćina priznaju kao takve, i članovima takvih organizacija u skladu s ograničenjima i uvjetima utvrđenim međunarodnim konvencijama o osnivanju tih organizacija ili u sporazumima središnjica;
[…]
2.   Oslobođenja podliježu uvjetima i ograničenjima koja utvrđuje država članica domaćin. Države članice mogu odobriti oslobođenje i na način povrata trošarine.”
5.

Uredba (EU, Euratom) br. 883/2013
Članak 1. stavak 1. Uredbe (EU, Euratom) br. 883/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. rujna 2013. o istragama koje provodi Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF) i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1073/1999 Europskog parlamenta i Vijeća te Uredbe Vijeća (Euratom) br. 1074/1999 (
SL 2013., L 248, str. 1
. i ispravak
SL 2020., L 426, str. 97
.) glasi kako slijedi:
„S ciljem jačanja borbe protiv prijevare, korupcije i svih drugih nezakonitih aktivnosti kojima se šteti financijskim interesima Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju […], Europski ured za borbu protiv prijevara [OLAF] izvršava istražne ovlasti, koje su dodijeljene [Europskoj k]omisiji
[…]”
U članku 4. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 883/2013 predviđa se:
„1.   [OLAF] provodi administrativne istrage unutar institucija, tijela, ureda i agencija […] na područjima iz članka 1.
Te unutarnje istrage provode se u skladu s uvjetima koji su utvrđeni ovom Uredbom i odlukama koje su donijeli pojedina institucija, tijelo, ured ili agencija.
2.   Pod uvjetom da su zadovoljene odredbe iz stavka 1.:
(a)
[OLAF] ima pravo na neposredan i nenajavljen pristup svim relevantnim informacijama, uključujući informacijama iz baza podataka institucija, tijela, ureda i agencija, kao i na pristup njihovim prostorijama. […] [OLAF] može uzeti presliku te pribaviti izvode iz bilo kojeg dokumenta ili sadržaj bilo kojeg medija za pohranu podataka kojima raspolažu institucije, tijela, uredi i agencije […].
[…]”
U članku 5. stavcima 1. do 3. te uredbe navodi se:
„1.   Glavni direktor može pokrenuti istragu ako postoji dovoljno utemeljena sumnja, koja se također može temeljiti na informacijama koje je dala treća strana ili anonimnim informacijama, da je došlo do prijevare, korupcije ili bio koje druge nezakonite aktivnosti kojom se šteti financijskim interesima Unije. […]
2.   […]
Odluku o pokretanju unutarnje istrage donosi glavni direktor na vlastitu inicijativu ili na zahtjev institucije, tijela, ureda ili agencije unutar koje tu istragu treba i provesti ili na zahtjev države članice.
3.   Dok glavni direktor na temelju zahtjeva iz stavka 2. razmatra treba li se pokretati unutarnja istraga ili ne i/ili dok [OLAF] provodi unutarnju istragu, institucije, tijela, uredi ili agencije o kojima je riječ ne smiju pokretati usporednu istragu o istim činjenicama, osim ako se nije drukčije dogovorilo s [OLAF‑om].”
U članku 7. stavku 2. navedene uredbe određuje se:
„Osoblje [OLAF‑a] izvršava svoje zadaće na osnovi pisanog odobrenja iz kojeg je vidljiv njihov identitet i svojstvo. Glavni direktor izdaje takvo odobrenje u kojem navodi predmet i svrhu istrage, pravne osnove za provođenje istrage i istražne ovlasti koje proizlaze iz tih osnova.”
U članku 9. stavku 4. iste uredbe navodi se:
„Ne dovodeći u pitanje članak 4. stavak 6. i članak 7. stavak 6., prije završetka istrage i prije sastavljanja zaključaka u kojima se umiješana osoba navodi poimence, toj se osobi omogućuje izjasniti se o činjenicama koje se odnose na nju.
[…]”
Članak 11. stavak 4. Uredbe br. 883/2013 glasi kako slijedi:
„Izvješća i preporuke sastavljeni po završetku unutarnje istrage i svi relevantni dokumenti povezani s njom šalju se predmetnoj instituciji, tijelu, uredu ili agenciji. Navedena institucija, tijelo, ured ili agencija poduzima one mjere, pogotovo stegovne ili pravne, koje nalažu rezultati unutarnje istrage i o njima izvješćuje [OLAF] u roku utvrđenom u preporukama koje se prilažu izvješću i to na zahtjev [OLAF‑a].”
6.

Unutarnja pravila koja je donio Revizorski sud
a)

Poslovnik
U članku 4. Poslovnika Revizorskog suda (u daljnjem tekstu: Poslovnik) predviđa se:
„1.   Kad [Revizorski] sud, odlučujući većinom svojih članova, ocijeni da se na temelju informacija koje su mu podnesene može utvrditi da je član prestao ispunjavati propisane uvjete ili obveze koje proizlaze iz njegove službe (članak 286. stavak 6. [UFEU‑a]), nalaže predsjedniku […] da izradi preliminarno izvješće.
2.   Preliminarno izvješće dostavlja se, zajedno s dokazima, svim članovima, uključujući dotičnog člana, koji odgovara dostavom pisanog očitovanja u razumnom roku koji odredi predsjednik ili, ako je predsjednik dotični član, član koji je hijerarhijski prvi nakon njega.
3.   Od dotičnog člana traži se i da usmeno iznese svoja objašnjenja pred [Revizorskim] sudom.
4.   Odluka o pokretanju postupka pred Sudom Europske unije radi razrješenja dužnosti dotičnog člana i/ili oduzimanja njegova prava na mirovinu ili drugih zamjenskih povlastica, donosi se tajnim glasovanjem, većinom od četiri petine članova [Revizorskog] suda. Dotični član ne sudjeluje u glasovanju.”
Članak 23. Poslovnika glasi kako slijedi:
„Na svim sjednicama [Revizorskog] suda vodi se zapisnik.”
U članku 25. stavku 3. Poslovnika određuje se:
„Ne dovodeći u pitanje članak 4. stavak 4. i članak 7. stavak 2., ostale odluke donose se većinom članova prisutnih na sjednici [Revizorskog] suda. Međutim, [Revizorski] sud na prijedlog člana može, većinom članova prisutnih na sjednici, odlučiti da će se o određenom pitanju koje mu je podneseno odlučiti većinom svih članova [Revizorskog] suda.”
b)

Odluka br. 1-2003
U članku 1. Odluke br. 1-2003 Revizorskog suda od 16. siječnja 2003. o troškovima službenih putovanja članova [tog suda], koja se primjenjivala u vrijeme nastanka činjenica na koje se odnosi predmetna tužba (u daljnjem tekstu: Odluka br. 1-2003), navodilo se:
„Pravne obveze (odnosno putni nalozi) koje se odnose na troškove službenih putovanja moraju se zatražiti što prije. Troškove službenih putovanja članova ovjerava predsjednik [Revizorskog] suda. […]”
Članak 3. te odluke glasio je kako slijedi:
„Tijekom službenih putovanja članovi mogu putovati službenim automobilom, zrakoplovom, vlakom ili brodom.”
U članku 5. navedene odluke određivalo se:
„Naknada troškova službenog putovanja zahtijeva se što je prije moguće nakon povratka člana. Nadoknađuju se troškovi hotelskog smještaja (osim obroka).”
Članak 6. iste odluke glasio je kako slijedi:
„Za službena putovanja koja traju manje od dvanaest sati tijekom istog dana plaća se polovica pripadajuće dnevnice. U svim drugim slučajevima isplaćuje se dnevnica u cijelosti.”
c)

Odluka br. 7-2004
Članak 2. Odluke br. 7-2004 Revizorskog suda od 22. travnja 2004. o troškovima reprezentacije i ugošćivanja njegovih članova, koja se primjenjivala u vrijeme nastanka činjenica na koje se odnosi predmetna tužba (u daljnjem tekstu: Odluka br. 7-2004), glasio je:
„Na početku svake poslovne godine i nakon savjetovanja s članovima, odobrena se sredstva dijele na dva dijela:
[…]
–
Drugi dio, takozvani dio B, bit će rezerviran za opće troškove reprezentacije i ugošćivanje koji nastaju osobama u njihovu svojstvu člana institucije. Ti će se troškovi nadoknaditi na kraju svakog tromjesečja na temelju odgovarajućih prijava kojima su priložene priznanice ili druga jednakovrijedna dokumentacija u pisanom obliku u kojoj se navodi datum poziva, broj uzvanika i svojstvo glavnog uzvanika. […]”
U članku 6. te odluke predviđalo se:
„Za ugošćivanja u domu [Revizorski] sud nadoknađuje troškove do iznosa navedenog u podnesenoj popratnoj dokumentaciji.”
Navedenoj je odluci bila priložena obavijest za članove Revizorskog suda od 22. travnja 2004., koja je sadržavala „prijedloge u pogledu troškova reprezentacije i ugošćivanja” (u daljnjem tekstu: obavijest od 22. travnja 2004.). U skladu s tom obavijesti:
„[…]
Troškovi reprezentacije uglavnom su namijenjeni poticanju vanjskih odnosa [Revizorskog] suda.
Članovi predstavljaju [Revizorski] sud osobito kad u interesu [tog] suda održavaju profesionalne odnose s osobama koje obavljaju dužnosti u Uniji […], državama članicama ili drugim zemljama.
[…]
Troškovi za svako događanje moraju odgovarati njegovoj važnosti i svojstvu njegovih sudionika.
Kad članovi predstavljaju [Revizorski] sud, može se pozvati i njihova bračnog druga/partnera da sudjeluje u događanju. Uzvanici također mogu imati pratnju.
Prijateljima tih članova ili osobama s kojima održavaju privatne odnose treba uputiti privatne pozive.
[…]
Smjernice u ovom području daju se u Prilogu 1.
Troškovi je potrebno jasno i sažeto prijaviti na temelju Priloga 2.”
U Prilogu 1. spomenutoj obavijesti navodilo se da se „reprezentacija/ugošćivanja izvan [Revizorskog] suda u pravilu moraju odnositi na osobe koje obnašaju visoke dužnosti u Uniji […], državama članicama ili drugim zemljama” i da troškovi koji se odnose na reprezentaciju/ugošćivanje u privatnoj rezidenciji člana „ne smiju premašiti ono što je nužno za tu svrhu, uključujući cvjetne aranžmane”.
U tom se prilogu također navodilo da, „[k]ad popis uzvanika, osim osoba izvan institucije, uključuje službenike [Revizorskog] suda, valja održati pravilnu ravnotežu između tih dviju kategorija” i da „osobnim prijateljima i članovima obitelji (osim bračnih drugova/partnera) treba uputiti privatne pozive na trošak člana”.
d)

Odluka br. 33‑2004
U članku 1. Odluke br. 33‑2004 Revizorskog suda od 15. lipnja 2004. o vođenju i upotrebi voznog parka Europskog revizorskog suda, koja se primjenjivala u vrijeme činjenica na koje se odnosi predmetna tužba, do stupanja na snagu Odluke br. 19‑2009 Revizorskog suda od 20. travnja 2009. o vođenju i upotrebi voznog parka Europskog revizorskog suda (u daljnjem tekstu: Odluka br. 33‑2004), određivalo se:
„Službeni automobili trajno se stavljaju na raspolaganje članovima i glavnom tajniku [Revizorskog] suda radi putovanja u okviru njihovih dužnosti.”
Članak 4. te odluke glasio je kako slijedi:
„[Revizorski] sud, uz trošak najma, snosi i troškove nastale kad članovi i glavni tajnik upotrebljavaju vozila u okviru obavljanja svojih dužnosti.
Putovanjima u okviru obavljanja dužnosti smatraju se:
–
putovanja za koja je izdan putni nalog,
–
druga putovanja povezana s obavljanjem dužnosti paušalno procijenjena na 15000 kilometara godišnje.”
Članak 5. navedene odluke glasio je:
„Kad članovi ili glavni tajnik upotrebljavaju službeni automobil za putovanja različita od onih iz članka 4., oni snose pripadajuće troškove (cestarine, troškovi za gorivo i mogući dodatni trošak najma povezani s ukupnim prekoračenjem od 45000 kilometara u godini predviđenim okvirnim ugovorom).”
U članku 6. te odluke predviđalo se:
„Vozači imaju pravo na naknadu troškova službenih putovanja […] kad prevoze članove ili glavnog tajnika prilikom putovanja u okviru obavljanja njihovih dužnosti.”
Odluci br. 33‑2004 bio je priložen dokument naslovljen „Komentari koji se odnose na Odluku br. 33‑2004 o vođenju i upotrebi voznog parka Revizorskog suda” (u daljnjem tekstu: komentari koji se odnose na Odluku br. 33‑2004).
U skladu s komentarima koji se odnose na Odluku br. 33‑2004 u pogledu članka 4. te odluke:
„‚Drugim putovanjima povezanim s obavljanjem dužnosti’ smatraju se
–
put između doma (
u mjestu zaposlenja
) i mjesta rada,
–
put između mjesta zaposlenja ili boravišta i zračne luke,
–
protokolarne obveze koje se obavljaju u smanjenom opsegu i za koje nije izdan putni nalog,
–
slučajevi više sile (bolest, liječnički pregledi, nemogućnost vožnje itd.).”
e)

Kodeks ponašanja iz 2004.
Članak 4. Kodeksa ponašanja koji se primjenjuje na članove Revizorskog suda, koji je ta institucija donijela 16. prosinca 2004. (u daljnjem tekstu: Kodeks ponašanja iz 2004.), glasio je:
„1.   Članovi [Revizorskog] suda predano rade na obavljanju funkcije za koju su dobili mandat. To znači da ne smiju obnašati nikakvu političku funkciju. Suzdržavaju se od svake vanjske profesionalne aktivnosti i svake druge vanjske aktivnosti koja nije spojiva s njihovom obvezom da budu dostupni prilikom obavljanja svojih dužnosti.
[…]
3.   Članovi prijavljuju svoje vanjske aktivnosti […].”
f)

Odluka br. 19‑2009
U tekstu članaka 1. i 4. do 6. Odluke br. 19‑2009 ponavlja se tekst odgovarajućih članaka Odluke br. 33‑2004.
U članku 7. Odluke br. 19‑2009 određivalo se:
„Ovom odlukom stavlja se izvan snage i zamjenjuje Odluka br. 33‑2004. Ova odluka stupa na snagu istog datuma kao i novi međuinstitucionalni okvirni ugovor kojim se uređuju automobili u najmu.”
Odluci br. 19‑2009 bio je priložen dokument naslovljen „Komentari koji se odnose na Odluku br. 19‑2009 o vođenju i upotrebi voznog parka Revizorskog suda” (u daljnjem tekstu: komentari koji se odnose na Odluku br. 19‑2009).
U tekstu komentara koji se odnose na Odluku br. 19‑2009 u pogledu članka 4. te odluke, ponavlja se tekst komentara u pogledu članka 4. Odluke br. 33‑2004 iz komentara koji se odnose na potonju odluku.
g)

Odluka br. 66‑2011
Članak 1. Odluke br. 66‑2011 Revizorskog suda od 26. listopada 2011. o utvrđivanju Etičkih smjernica Europskog revizorskog suda glasi:
„Etičke smjernice priložene ovoj odluci primjenjuju se na Revizorski sud […].”
Etičkim smjernicama priloženima navedenoj odluci (u daljnjem tekstu: Etičke smjernice), predviđa se:
„[…]
2.2. Sredstvima [Revizorskog] suda upravljamo u skladu sa zakonom, propisima i načelima razboritog financijskog upravljanja. U financijskom upravljanju [Revizorski] sud treba biti primjer ostalima. treba vlastitim sredstvima upravljati u potpunosti u skladu s Financijskom uredbom i svim ostalim valjanim propisima, a ciljeve mora ostvarivati na ekonomičan, učinkovit i djelotvoran način.
[…]
3.3. Izbjegavamo sukobe interesa, one stvarne ili prividne. Do sukoba primjerice može doći u slučaju članstva u političkim organizacijama, političkom odboru ili u upravnim odborima ili u slučaju financijskih interesa kod revidiranih subjekata. Ovim pitanjima treba pridavati posebnu pažnju, kao i načinu na koji ih mogu poimati treće strane.
3.4. S revidiranim subjektom ne smijemo održavati nikakav odnos koji bi mogao ugroziti našu neovisnost. Na nju bi osobito mogli utjecati obiteljski i/ili osobni odnosi s osobljem revidiranog subjekta, koji bi mogli utjecati na rezultate našeg rada. Prije početka revizije, trebamo ocijeniti mogući utjecaj tih odnosa i obavijestiti našeg nadređenog; [Revizorski] sud uspostavio je godišnji postupak potvrde u tu svrhu.
[…]
3.7. Smijemo obavljati vanjske aktivnosti samo u okviru uspostavljenom Pravilnikom o osoblju i nikad ne smijemo zanemariti našu obvezu odanosti [Revizorskom] sudu. Moramo se suzdržati od svake aktivnosti koja bi mogla naštetiti ugledu [Revizorskog] suda, dovesti u pitanje našu nepristranost ili ometati naš rad.
[…]”
h)

Kodeks ponašanja iz 2012.
Članak 2. stavci 1., 2. i 4. Kodeksa ponašanja članova Revizorskog suda, koji je ta institucija donijela 8. veljače 2012. (u daljnjem tekstu: Kodeks ponašanja iz 2012.), glasio je kako slijedi:
„1.   Članovi izbjegavaju sve situacije koje bi mogle dovesti do sukoba interesa. Ne smiju sudjelovati u pitanjima u kojima imaju osobni interes, osobito obiteljski ili financijski, koji može narušiti njihovu nepristranost. […]
2.   Članovi [Revizorskog] suda prijavljuju sve financijske interese i imovinu koji mogu dovesti do sukoba interesa u obavljanju njihovih zadaća, bilo u obliku osobnih udjela u kapitalu društva, osobito dionica, ili u bilo kojem drugom obliku sudjelovanja u kapitalu, kao što su konvertibilne obveznice ili potvrde o ulaganjima. […] Članovi su dužni prijaviti svaku nekretninu u izravnom vlasništvu ili u vlasništvu preko društva za poslovanje nekretninama, osim nekretnina namijenjenih isključivo za osobnu uporabu vlasnika i njegove obitelji.
[…]
4.   Prilikom preuzimanja dužnosti, članovi podnose predsjedniku [Revizorskog] suda izjavu predviđenu u prethodnim stavcima, pri čemu koriste obrazac iz Priloga. […] Izjava se mora revidirati u slučaju znatnih izmjena. Tada treba podnijeti novu izjavu. […]”
U članku 4. Kodeksa ponašanja iz 2012. određivalo se:
„1.   Članovi [Revizorskog] suda predano rade na obavljanju funkcije za koju su dobili mandat. To znači da ne smiju obnašati nikakvu političku funkciju.
2.   Članovi se suzdržavaju se od svake vanjske profesionalne aktivnosti i svake druge vanjske aktivnosti koja nije spojiva s obavljanjem njihovih dužnosti.
[…]
6.   Članovi navode svoje vanjske aktivnosti, osim aktivnosti navedenih u stavku 4. izjave o interesima iz članka 2.”
i)

Pravilnik o provedbi Poslovnika
Tijekom dvaju mandata K. Pinxtena kao člana Revizorskog suda, Pravilnik o provedbi Poslovnika bio je redom definiran Odlukom br. 92‑2004 Revizorskog suda od 8. prosinca 2004., Odlukom br. 26‑2010 Revizorskog suda od 11. ožujka 2010. i Odlukom br. 38‑2016 Revizorskog suda od 2. lipnja 2016. (u daljnjem tekstu: Pravilnik o provedbi Poslovnika). Svaka od tih odluka izmijenjena je prije nego što je stavljena izvan snage.
Odredbe relevantne za ovaj postupak nisu bitno izmijenjene tijekom tog razdoblja.
Članak 5. Pravilnika o provedbi Poslovnika glasio je kako slijedi:
„1.   Članovi se suzdržavaju od svake vanjske profesionalne aktivnosti i svake druge vanjske aktivnosti koja je nespojiva s načelima neovisnosti i dostupnosti prilikom obavljanja njihovih dužnosti definiranih u članku 286. stavcima 3. i 4. […] UFEU‑a.
2.   U tu svrhu, svaka stvarna ili planirana vanjska aktivnost bit će ocijenjena s obzirom na svaki od sljedećih općih kriterija:
(a)
aktivnost ne narušava ugled [Revizorskog] suda u pogledu njegove nepristranosti;
(b)
nema sukoba interesa;
(c)
aktivnost ne zahtijeva prekomjerno korištenje raspoloživog vremena;
(d)
nema novčane dobiti.”
U članku 6. stavcima 1. i 2. Pravilnika o provedbi Poslovnika predviđalo se:
„1.   U roku od najviše trideset radnih dana od preuzimanja dužnosti, svaki član prijavljuje predsjedniku [Revizorskog] suda svoje vanjske aktivnosti, pri čemu ih opisuje što preciznije s obzirom na svaki od prethodno navedenih četiriju kriterija iz članka 5. stavka 2.
2.   Svaku novu vanjsku aktivnost koja se razlikuje od aktivnosti navedene u prethodnom stavku 1. […] treba odmah prijaviti predsjedniku [Revizorskog] suda […].”
Članak 8. stavak 1. Pravilnika o provedbi Poslovnika glasio je:
„Sastanci koji se održavaju u okviru postupka predviđenog u članku 4. Poslovnika zatvorene su sjednice u smislu članka 49. ovog pravilnika o provedbi.”
U članku 39. stavku 1. Pravilnika o provedbi Poslovnika navodilo se:
„Budući da je odgovoran za Tajništvo [Revizorskog] suda, glavni tajnik je, među ostalim, odgovoran za sastavljanje nacrtâ zapisnika sa sjednica [Revizorskog] suda […]. On pomaže predsjedniku u pogledu pripreme sjednica [Revizorskog] suda, poštovanja postupaka i dobre provedbe odluka kolegija.”
U članku 49. stavku 3. Pravilnika o provedbi Poslovnika određivalo se:
„Osim ako drukčija odluka nije donesena na prethodnom sastanku [Revizorskog] suda ili vijeća, zatvorene sjednice održavaju se u odsutnosti tumača ili službenika [Revizorskog] suda.”
Članak 50. stavak 1. Pravilnika o provedbi Poslovnika glasio je kako slijedi:
„Nacrte zapisnika sa sjednica [Revizorskog] suda izrađuje glavni tajnik ili bilo koja druga osoba određena za tu svrhu. Oni se u najkraćem roku dostavljaju članovima, a odobrava ih [Revizorski] sud na sljedećoj sjednici.”
B.

Luksemburško pravo
U règlementu ministériel du 18 mars 2010, portant publication de la loi belge du 22 décembre 2009 relative au régime général d’accise transposant la directive 2008/118 et abrogeant la directive 92/12/CEE en la matière (Ministarska uredba od 18. ožujka 2010. o objavi belgijskog Zakona od22. prosinca 2009. o općim aranžmanima za trošarine kojim se prenosi Direktiva 2008/118 i stavlja izvan snage Direktiva 92/12/EEZ u tom području (u daljnjem tekstu: Ministarska uredba od 18. ožujka 2010.)), u članku 1. određuje se:
„Belgijski Zakon od 22. prosinca 2009. o općim aranžmanima za trošarine objavljuje se u
Mémorialu
radi provedbe u Velikom Vojvodstvu Luksemburgu.”
Članak 13. belgijskog Zakona od 22. prosinca 2009. o općim aranžmanima za trošarine, koji se primjenjuje u Luksemburgu na temelju članka 1. Ministarske uredbe od 18. ožujka 2010., glasi kako slijedi:
„U okviru postupka koji je svojstven oslobođenju od trošarina koje im je odobreno, diplomati, konzularni službenici, pripadnici oružanih snaga i tijela navedenih u članku 20. [točkama 7. do 12.] Općeg zakona od 18. srpnja 1977. o carinama i trošarinama, imaju pravo primiti iz drugih država članica trošarinsku robu u okviru sustava odgode plaćanja trošarine […].”
U članku 20. točki 7. belgijskog Općeg zakona od 18. srpnja 1977. o carinama i trošarinama predviđa se:
„Oslobođenje od trošarina dodjeljuje se pod uvjetima i u okviru eventualnih ograničenja koja treba odrediti Kralj, među kojima su razumne količine, osim ako se međunarodnim ugovorom ili sporazumom o sjedištu ne predviđa drukčije:
[…]
7°
za razumne količine robe namijenjene osobnoj uporabi – uključujući uporabu za članove njihove obitelji koji su dio njihova kućanstva – za karijerne diplomate i konzularne službenike, članovima administrativnog i tehničkog osoblja diplomatskih misija i konzularnim radnicima, u službi u zemlji, pod uvjetom da zainteresirane osobe nisu državljani Belgije ili osobe koje u njoj imaju stalni boravak i da ondje ne obavljaju nikakvu profesionalnu ili tržišnu djelatnost za osobnu korist.”
Članak 1. točke (c) i (f) règlementa grand‑ducal du 7 février 2013, concernant les franchises et exonérations de la taxe sur la valeur ajoutée accordées aux missions diplomatiques et aux postes consulaires, ainsi qu’aux agents diplomatiques, aux fonctionnaires consulaires et aux agents de chancellerie (Uredba Velikog Vojvodstva od 7. veljače 2013. o olakšicama i izuzećima od poreza na dodanu vrijednost koje se odobravaju diplomatskim misijama i konzularnim uredima, kao i diplomatima, konzularnim službenicima i policijskim službenicima (u daljnjem tekstu: Uredba Velikog Vojvodstva od 7. veljače 2013.) glasi kako slijedi:
„Za potrebe primjene odredbi ove uredbe sljedeći pojmovi imaju sljedeće značenje:
[…]
(c)
diplomati: šefovi diplomatskih misija, ministri savjetnici, savjetnici, tajnici i atašei diplomatskih misija, pod uvjetom da zainteresirane osobe nisu državljani Velikog Vojvodstva Luksemburga ili osobe koje u njemu imaju stalni boravak i da ondje ne obavljaju nikakvu privatnu djelatnost čiji je cilj ostvarivanje dobiti;
[…]
(f)
osobna uporaba diplomata, konzularnih službenika i policijskih službenika: izravna, stvarna i isključiva uporaba u zemlji, za vlastite i privatne potrebe tih diplomata i službenika, kao i za potrebe članova njihovih obitelji koji su dio njihova kućanstva, pod uvjetom da te osobe nisu državljani Velikog Vojvodstva Luksemburga ili osobe koje u njemu imaju stalni boravak i da ondje ne obavljaju nikakvu privatnu djelatnost čiji je cilj ostvarivanje dobiti.”
U članku 4. stavku 1. te uredbe Velikog Vojvodstva navodi se:
„Od poreza na dodanu vrijednost oslobođene su isporuke robe i usluga u pojedinačnom iznosu od najmanje 240 eura bez poreza, uključujući isporuke koje se izvršavaju u drugoj državi članici, izvršene u korist diplomata, konzularnih službenika i policijskih službenika kojima je Veliko Vojvodstvo Luksemburg zemlja domaćin […].”
II.

Činjenice iz kojih proizlazi spor
K. Pinxten bio je član Revizorskog suda od 1. ožujka 2006. do 30. travnja 2018., pri čemu je služio dva mandata.
Tijekom svojih mandata bio je raspoređen u treće vijeće te institucije, koje je odgovorno za revidiranje troškova Unije u području vanjskih odnosa, proširenja i humanitarne pomoći. Od 4. travnja 2011. do kraja svojeg posljednjeg mandata K. Pinxten bio je doajen tog trećeg vijeća.
Nakon pozitivnog mišljenja odbora zaduženog za ocjenu vanjskih aktivnosti članova Revizorskog suda odlukom od 30. travnja 2015. K. Pinxtenu dopušteno je predsjedavati Stichtingom Behoud Natuur en Leefmilieu Vlaanderen (Flamanska zaklada za očuvanje prirode i okoliša, Belgija) (u daljnjem tekstu: SBNL‑V).
Tijekom svojih mandata K. Pinxten imao je na raspolaganju službeni automobil i karticu za gorivo kojom je na račun Revizorskog suda mogao kupovati gorivo za taj automobil. Na njegov zahtjev imao je na raspolaganju i dvije dodatne kartice za gorivo.
Između 2006. i ožujka 2014. Revizorski sud stavio je K. Pinxtenu na raspolaganje vozača. Od travnja 2014. K. Pinxten mogao je tražiti da mu se stavi na raspolaganje vozač iz „pričuve vozača” kojom je upravljao ravnatelj Odjela za financije Revizorskog suda.
Osim toga, K. Pinxtenu su se tijekom njegovih mandata namirivali troškovi reprezentacije i ugošćivanja, razni troškovi službenih putovanja koja mu je, na njegov zahtjev, odobravao predsjednik Revizorskog suda te su mu se isplaćivale dnevnice za ta putovanja.
III.

Istrage i provedeni postupci
A.

Preliminarne mjere Revizorskog suda
Revizorski sud navodi da je tijekom 2016. dobio informacije o više ozbiljnih nepravilnosti koje se pripisuju K. Pinxtenu. Glavni tajnik te institucije je 18. srpnja 2016. usmeno obavijestio K. Pinxtena o prijavi u odnosu na njega.
Službe Revizorskog suda provele su tijekom ljeta 2016. analizu službenih putovanja K. Pinxtena i vozača te institucije za koje je izdao putne naloge, radi utvrđivanja mogućih nepravilnosti. Nakon toga su te službe i K. Pinxten razmijenili više dopisa u pogledu navodne nepravilnosti određenih službenih putovanja K. Pinxtena ili njegovih vozača. Te razmjene nisu dovele do toga da je K. Pinxten nadoknadio iznose koje je potraživao Revizorski sud.
Revizorski sud obaviješten je 26. srpnja 2016. da je K. Pinxten počinio prijevaru u osiguranju tijekom 2011., nakon nesreće između njegova službenog i njegova osobnog automobila. Tajnik te institucije je 1. rujna 2016. usmeno obavijestio K. Pinxtena o tim tvrdnjama. U dopisu od istog dana K. Pinxten naveo je da je predmetna nezgoda bila posljedica sudara između njegova službenog automobila kojim je upravljao vozač raspoređen u njegov kabinet i njegova privatnog automobila kojim je upravljao njegov sin.
B.

OLAF‑ova istraga
Glavni tajnik Revizorskog suda proslijedio je 14. listopada 2016. na temelju uputa predsjednika te institucije OLAF‑u spis o aktivnostima K. Pinxtena koje su dovele do možebitno neopravdanih troškova na teret proračuna Unije.
Glavni direktor OLAF‑a je 31. ožujka 2017. formalno obavijestio predsjednika Revizorskog suda o pokretanju istrage zbog mogućih nepravilnosti, u kojima je sudjelovao K. Pinxten i koje utječu na financijske interese Unije, u pogledu upotrebe sredstava Revizorskog suda i službenih putovanja na kojima je bio ili koje je odobrio protivno primjenjivim pravilima.
OLAF je 22. rujna 2017. obavijestio K. Pinxtena o pokretanju te istrage i o njegovu statusu „umiješane osobe” u toj istrazi.
OLAF je 20. studenoga 2017. proveo pretragu prostorija u kabinetu K. Pinxtena te je tom prilikom prikupio razne dokumente. Nakon njihove prve analize, OLAF je 15. prosinca 2017. obavijestio K. Pinxtena da je opseg istrage proširen na moguće sukobe interesa i druge povrede članaka 285. i 286. UFEU‑a, kao i odredbi Kodeksa ponašanja iz 2012.
OLAF‑ovi istražitelji su 22. prosinca 2017. usmeno saslušali K. Pinxtena. Nakon što mu je OLAF proslijedio sažetak činjenica utvrđenih istragom, K. Pinxten podnio je 15. svibnja 2018. pisana očitovanja.
Revizorski sud zaprimio je 2. srpnja 2018. OLAF‑ovo konačno izvješće nakon završetka njegove istrage (u daljnjem tekstu: OLAF‑ovo izvješće). U tom su izvješću u pogledu K. Pinxtena utvrđeni zlouporaba sredstava Revizorskog suda u okviru aktivnosti koje nisu povezane s njegovim dužnostima, zlouporaba kartica za gorivo, zlouporaba ugovora o automobilskom osiguranju za njegov službeni automobil, neopravdani izostanci, neprijavljivanje vanjskih aktivnosti, prijenos povjerljivih informacija i postojanje sukoba interesa.
S obzirom na utvrđenja u navedenom izvješću, OLAF je preporučio Revizorskom sudu da poduzme stegovne mjere protiv K. Pinxtena, da donese prikladne mjere kako bi osigurao povrat iznosa od 472869,09 eura, koji odgovara troškovima koje je Revizorski sud nepropisno snosio, te da razmotri povrat iznosa od 97954,52 eura, koji odgovara plaći koja je K. Pinxtenu isplaćena tijekom neopravdanih izbivanja.
Osim toga, smatrajući da bi neke od činjenica otkrivenih istragom mogle činiti kaznena djela, OLAF je svoje informacije i preporuke proslijedio luksemburškim pravosudnim tijelima.
C.

Pokretanje ovog postupka u okviru Revizorskog suda
Predsjednik Revizorskog suda dostavio je 3. srpnja 2018. članovima te institucije presliku OLAF‑ova izvješća i preporuka koje je izdalo to tijelo.
Predsjednik Revizorskog suda poslao je 5. listopada 2018. članovima te institucije preliminarno izvješće. U tom se izvješću preporučuje da navedena institucija od Suda zatraži da „ispita utvrđene činjenice te da utvrdi je li K. Pinxten povrijedio obveze koje su proizlazile iz njegove službe”. Navedeno izvješće i OLAF‑ovo izvješće istog su dana dostavljeni K. Pinxtenu. Usto su mu 17. listopada 2018. dostavljeni prilozi OLAF‑ovu izvješću.
K. Pinxten je 19. studenoga 2018. Revizorskom sudu dostavio pisana očitovanja. Članovi te institucije usmeno su ga saslušali 26. studenoga 2018. na zatvorenoj sjednici.
Revizorski sud odlučio je 29. studenoga 2018., na zatvorenoj sjednici, uputiti slučaj K. Pinxtena Sudu u skladu s člankom 286. stavkom 6. UFEU‑a.
D.

Kazneni postupak koji su pokrenula luksemburška tijela
S obzirom na informacije koje je proslijedio OLAF, državni odvjetnik pri Tribunalu d’arrondissement de Luxembourg (Općinski sud u Luxembourgu, Luksemburg) zatražio je u dopisu od 1. listopada 2018. od Revizorskog suda da K. Pinxtenu ukine imunitet od sudskih postupaka. Ta je institucija 15. studenoga 2018. udovoljila tom zahtjevu.
IV.

Zahtjevi stranaka
Revizorski sud zahtijeva od Suda da:
–
odbije zahtjev K. Pinxtena za prekid postupka;
–
utvrdi da je K. Pinxten prestao ispunjavati obveze koje su na temelju članaka 285. i 286. UFEU‑a i na njima zasnovanih pravila proizlazile iz njegove službe;
–
izrekne, slijedom toga, sankciju predviđenu u članku 286. stavku 6. UFEU‑a, pri čemu Revizorski sud prepušta Sudu da odredi njezin opseg;
–
proglasi nedopuštenim zahtjev K. Pinxtena za naknadu štete, i
–
naloži K. Pinxtenu snošenje troškova.
K. Pinxten zahtijeva od Suda da:
–
zatraži od Revizorskog suda da dostavi izvješće o unutarnjoj reviziji za razdoblje od 2012. do 2018. u pogledu troškova službenih putovanja članova Revizorskog suda i načina na koji su svi ti članovi upotrebljavali službene automobile te da navede mjere koje su se poduzele na temelju tog izvješća, kao i da podnese eventualne zapise o pritiscima kojima je unutarnji revizor bio izložen;
–
odbije zahtjev Revizorskog suda;
–
naloži Revizorskom sudu plaćanje iznosa od 50000 eura na ime naknade nematerijalne štete koju je pretrpio; i
–
naloži Revizorskom sudu snošenje troškova.
V.

Zahtjev za prekid ovog postupka
A.

Argumentacija stranaka
K. Pinxten naglašava da je u Luksemburgu u tijeku kazneni postupak. U tom kontekstu, pravna maksima prema kojoj „za donošenje odluke u disciplinskom postupku treba čekati ishod kaznenog postupka” ili barem načelo dobre uprave zahtijeva od Suda da ne donese odluku prije luksemburških kaznenih tijela.
Prekid ovog postupka tako bi istodobno omogućio da se ne utječe na položaj K. Pinxtena u okviru kaznenog progona pokrenutog u Luksemburgu i da se osigura da se uzmu u obzir činjenice koje su utvrdila luksemburška kaznena tijela, koja imaju veće istražne ovlasti od Suda.
Revizorski sud protivi se tom zahtjevu.
B.

Ocjena Suda
Najprije valja istaknuti da se nijednom odredbom prava Unije ne predviđa da postupak pokrenut pred Sudom na temelju članka 286. stavka 6. UFEU‑a treba biti prekinut ako je pokrenut kazneni postupak koji se u cijelosti ili djelomično odnosi na iste činjenice.
Točno je da se u članku 25. Priloga IX. Pravilniku o osoblju određuje da ako se dužnosnik za ista djela kazneno goni, konačna stegovna odluka donosi se tek nakon pravomoćne presude suda pred kojim se taj predmet nalazi.
Međutim, postupci koji se odnose na povredu koju je član Revizorskog suda počinio u pogledu obveza koje proizlaze iz njegove službe obuhvaćeni su autonomnim pravnim sredstvom predviđenim u članku 286. stavku 6. UFEU‑a te ti postupci stoga nisu uređeni pravilima o stegovnom postupku navedenima u Pravilniku o osoblju (vidjeti po analogiji presudu od 11. srpnja 2006., Komisija/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
, t.
118.
).
Nadalje, važno je naglasiti da, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 78. svojeg mišljenja, postupak predviđen u članku 286. stavku 6. UFEU‑a ima posebnu funkciju jer se njime nastoji zajamčiti pravilno funkcioniranje europskih institucija, a ta se funkcija razlikuje od funkcije nacionalnog kaznenog postupka.
Konačno, iz sudske prakse Suda proizlazi da u okviru postupka predviđenog u toj odredbi Sud nije vezan načinom na koji su činjenice pravno kvalificirane u kaznenom postupku te je na njemu da istraži, a da pritom u potpunosti izvršava svoju diskrecijsku ovlast, predstavlja li ponašanje koje se prigovara članu Revizorskog suda povredu obveza koje proizlaze iz njegove službe (vidjeti po analogiji presudu od 11. srpnja 2006., Komisija/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
, t.
121.
).
Mogući prekid ovog postupka do okončanja kaznenog postupka pokrenutog u Luksemburgu stoga nije nužan jer ishod tog postupka ni u kojem slučaju ne može ograničiti opseg ocjena koje je Sud dužan provesti kako bi odlučio o predmetnoj tužbi.
U tim okolnostima valja odbiti zahtjev za prekid ovog postupka koji je podnio K. Pinxten.
VI.

Zahtjev da se naloži podnošenje određenih dokumenata
A.

Argumentacija stranaka
K. Pinxten ističe da je Revizorski sud proveo potpunu unutarnju reviziju za razdoblje od 2012. do 2018. u pogledu troškova službenih putovanja članova te institucije i načina na koji su oni upotrebljavali službene automobile.
U svojem odgovoru na repliku, od Suda traži da, kao mjeru izvođenja dokaza, naloži Revizorskom sudu da podnese izvješće izrađeno nakon te unutarnje revizije i da opiše mjere koje su se poduzele na temelju tog izvješća. Prema mišljenju K. Pinxtena, takva mjera omogućila bi da se Sudu pruže pojašnjenja o načinu na koji je Služba unutarnje revizije Revizorskog suda ocijenila njegovu situaciju, o postojanju nepravilnosti koje su počinili drugi članovi te institucije te o načinu na koji je navedena institucija postupala u pogledu tih nepravilnosti.
Usto, K. Pinxten tvrdi da je glavni tajnik navedene institucije ugrozio neovisnost unutarnjeg revizora te da bi Sudu bilo korisno da mu se proslijede svi zapisi u pogledu te situacije, kako bi mogao utvrditi na koji način treba ocijeniti prigovore iznesene protiv K. Pinxtena.
B.

Ocjena Suda
Uvodno valja podsjetiti na to da je jedino Sud nadležan za ocjenu relevantnosti zahtjeva za podnošenje dokumenata u odnosu na predmet spora i nužnost traženih dokumenata za donošenje odluke o navedenom sporu (vidjeti u tom smislu rješenje od 3. ožujka 2020., Komisija/Poljska,
C‑791/19 R
, neobjavljeno,
EU:C:2020:147
, t.
9.
i navedenu sudsku praksu).
Kao prvo, u tom pogledu valja napomenuti da je na Sudu da u svrhu donošenja odluke o predmetnoj tužbi utvrdi opseg obveza koje proizlaze iz službe člana Revizorskog suda i da na temelju dokaza koje su podnijele stranke ocijeni treba li smatrati da je utvrđeno da je K. Pinxten povrijedio te obveze.
U tim okolnostima, čak i pod pretpostavkom da izvješće unutarnje revizije koje navodi K. Pinxten stvarno sadržava ocjenu pravilnosti njegova postupanja, stajalište koje je u tom pogledu zauzelo unutarnje tijelo Revizorskog suda ipak ne može biti odlučujući element za donošenje odluke o tužbi te institucije.
Kao drugo, važno je podsjetiti na to da se ovaj postupak odnosi isključivo na nepravilnosti koje Revizorski sud prigovara K. Pinxtenu.
Tako okolnost da su slične ili teže nepravilnosti počinili drugi članovi te institucije, pod pretpostavkom da se utvrdi, ne znači da je ponašanje K. Pinxtena bilo pravilno ili da se može smatrati da to ponašanje ispunjava obveze koje su proizlazile iz njegove službe, u smislu članka 286. stavka 6. UFEU‑a.
Kao treće, s obzirom na dužnosti koje Sud ima u okviru ovog postupka, koje proizlaze iz točke 94. ove presude, moguće postojanje sukoba unutar Revizorskog suda u pogledu provedbe unutarnje revizije nakon isteka drugog mandata K. Pinxtena kao člana te institucije, nije relevantno za odlučivanje o tužbi navedene institucije.
S obzirom na prethodno navedeno, valja utvrditi da se na temelju razloga koje K. Pinxten ističe u prilog svojem zahtjevu za podnošenje dokumenata ne utvrđuje interes koji bi ti dokumenti mogli imati za ovaj postupak te da stoga taj zahtjev treba odbiti.
VII.

Zahtjev za izdvajanje dokumenta iz spisa
A.

Argumentacija stranaka
Revizorski sud traži da se iz spisa izdvoji preslika poruke elektroničke pošte predsjednika te institucije, koja je 13. veljače 2019. upućena ostalim članovima te institucije i njegovu glavnom tajniku, koju je K. Pinxten podnio u Prilogu B.10. odgovoru na tužbu (u daljnjem tekstu: poruka elektroničke pošte od 13. veljače 2019.).
Tvrdi da je riječ o strogo povjerljivoj poruci elektroničke pošte, upućenoj samo članovima Revizorskog suda na datum nakon isteka drugog mandata K. Pinxtena kao člana te institucije. Iz toga zaključuje da je taj dokument nužno nepropisno pribavljen, čime se osobito ugrožava pravo Revizorskog suda na poštovanje povjerljivosti komunikacija.
K. Pinxten tvrdi da taj zahtjev za izdvajanje poruke elektroničke pošte od 13. veljače 2019. iz spisa treba odbiti.
U tom pogledu najprije ističe da tu poruku elektroničke pošte nije pribavio nepropisno. Nadalje, smatra da navedena poruka elektroničke pošte nije stvarno povjerljiva jer se pravilima ponašanja Revizorskog suda isključuje slanje povjerljivih informacija elektroničkom poštom i jer su takvu poruku elektroničke pošte primili svi članovi kabineta adresata. Konačno, povjerljivost dokumenta ili činjenica da je nepropisno pribavljen ne opravdavaju njegovo izdvajanje iz spisa ako je on potreban da Sud donese odluku, što je ovdje slučaju.
B.

Ocjena Suda
Valja podsjetiti na to da u pravu Unije prevladava načelo slobodne ocjene dokaza iz kojeg proizlazi da se dopuštenost pravodobno podnesenog dokaza može osporavati pred sudovima Unije samo na temelju činjenice da je taj dokaz nepropisno pribavljen (vidjeti u tom smislu presudu od 26. rujna 2018., Infineon Technologies/Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, t.
65.
i navedenu sudsku praksu).
U tom kontekstu, Sud je već odlučio izdvojiti dokument iz spisa predmeta, osobito uz obrazloženje da je postojala dvojba u pogledu toga je li ga stranka koja se poziva na njega pribavila zakonitim sredstvima (vidjeti u tom smislu presudu od 17. prosinca 1981., Ludwigshafener Walzmühle Erling i dr./Vijeće i Komisija,
197/80 do 200/80, 243/80, 245/80 i 247/80
,
EU:C:1981:311
, t.
16.
).
Isto je rješenje utvrđeno u pogledu pravnog mišljenja koje je za internu upotrebu izradila nacionalna uprava koja to mišljenje nije niti proslijedila stranci koja se na njega pozvala, niti je odobrila dostavu tog mišljenja toj stranci (rješenje od 23. ožujka 2007., Stadtgemeinde Frohnleiten i Gemeindebetriebe Frohnleiten,
C‑221/06
,
EU:C:2007:185
, t.
19.
do
23.
).
Usto, Sud je presudio da pravno mišljenje pravne službe institucije, koje stranka koje se na njega poziva nije propisno pribavila od te institucije, treba izdvojiti iz spisa, osim ako prevladavajući javni interes opravdava to da ta stranka podnese to pravno mišljenje (vidjeti u tom smislu rješenje od 29. siječnja 2009., Donnici/Parlament,
C‑9/08
, neobjavljeno,
EU:C:2009:40
, t.
17.
do
23.
).
U ovom slučaju, iako K. Pinxten formalno osporava tvrdnju Revizorskog suda prema kojoj je nužno nepropisno pribavio poruku elektroničke pošte od 13. veljače 2019., on ne pruža nikakvo objašnjenje u pogledu načina na koji je pribavio tu poruku elektroničke pošte te samo naglašava da je navedena poruka elektroničke pošte bila dostupna brojnim službenicima Revizorskog suda.
Međutim, poruka elektroničke pošte od 13. veljače 2019. predstavlja internu komunikaciju između članova Revizorskog suda za koju se izričito smatra da je strogo povjerljiva.
Usto, nije sporno da ta poruka elektroničke pošte nije bila poslana K. Pinxtenu jer on od 30. travnja 2018. više nije bio član Revizorskog suda.
Stoga valja smatrati da postoji dvojba u pogledu toga je li K. Pinxten navedenu poruku elektroničke pošte pribavio zakonitim sredstvima.
Osim toga, K. Pinxten poziva se na poruku elektroničke pošte od 13. veljače 2019. kako bi se utvrdilo da se prema drugim članovima Revizorskog suda postupalo povoljnije nego prema njemu.
Međutim, pod pretpostavkom da je ta institucija prema drugim članovima te institucije postupala povoljnije nego prema K. Pinxtenu, u pogledu nepravilnosti koje su počinili u okviru svojih dužnosti, ta okolnost ni u kojem slučaju ne može dokazati da K. Pinxten nije povrijedio obveze koje su proizlazile iz njegove službe u smislu članka 286. stavka 6. UFEU‑a.
Štoviše, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se načelo jednakog postupanja mora pomiriti s poštovanjem načela zakonitosti, što pretpostavlja da se nitko ne može u svoju korist pozvati na nezakonitost počinjenu u korist trećega (presude od 10. studenoga 2011., The Rank Group,
C‑259/10 i C‑260/10
,
EU:C:2011:719
, t.
62.
i od 13. rujna 2017., Pappalardo i dr./Komisija,
C‑350/16 P
,
EU:C:2017:672
, t.
52.
).
Iz toga slijedi da K. Pinxten nije dokazao da postoji prevladavajući javni interes koji može opravdati podnošenje predmetnog dokumenta.
Slijedom toga, valja prihvatiti zahtjev Revizorskog suda da se poruka elektroničke pošte od 13. veljače 2019. iz Priloga B.10. odgovoru na tužbu izdvoji iz spisa.
VIII.

O tužbi
A.

Dopuštenost tužbe
K. Pinxten najprije je iznio četiri argumenta kojima osporava dopuštenost predmetne tužbe, koji se temelje na neusklađenosti postupka predviđenog u članku 286. stavku 6. UFEU‑a s pravom na djelotvornu sudsku zaštitu, na nepravilnosti OLAF‑ove istrage, na nepravilnosti postupka koji Revizorski sud primjenjuje za odobrenje podnošenja te tužbe i na prekomjernom kašnjenju u podnošenju navedene tužbe.
1.

Navodna neusklađenost ovog postupka s pravom na djelotvornu sudsku zaštitu
a)

Argumentacija stranaka
Svojim argumentom u prilog nedopuštenosti K. Pinxten tvrdi da se u okviru ovog postupka neće poštovati njegovo pravo na pristup sudu i da neće imati pravo na dvostupanjsko sudovanje, protivno članku 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i članku 2. Protokola br. 7 uz Europsku konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanu u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP).
Iako je Sud već odbio argument koji se temelji na nepostojanju dvostupanjskog sudovanja u presudi od 11. srpnja 2006., Komisija/Cresson (
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
), nije istaknuo da u ovom slučaju postupa kao stegovno tijelo, a ne kao sud.
Stoga, ako tužbu Revizorskog suda treba ispitati u okviru utvrđenom u članku 286. stavku 6. UFEU‑a, K. Pinxten bit će oduzet bilo kakav oblik sudske zaštite, što bi značilo da se na toj odredbi ne može temeljiti tužba Revizorskog suda.
Revizorski sud smatra da je taj razlog nedopušten jer se njime u biti zahtijeva od Suda da utvrdi nevaljanost odredbe primarnog prava. U svakom slučaju, navedeni razlog već je odbijen u presudi od 11. srpnja 2006., Komisija/Cresson (
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
).
b)

Ocjena Suda
Najprije, što se tiče nepostojanja dvostupanjskog sudovanja, dovoljno je podsjetiti na to da nemogućnost podnošenja pravnog lijeka protiv odluke Suda u postupku predviđenom u članku 286. stavku 6. UFEU‑a ne predstavlja propust koji može ugroziti pravo dotičnog člana ili bivšeg člana Revizorskog suda na djelotvornu sudsku zaštitu koja je zajamčena u članku 47. Povelje (vidjeti po analogiji presudu od 11. srpnja 2006., Komisija/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
, t.
112.
i
113.
).
Usto, budući da K. Pinxten tvrdi da se njegov argument razlikuje od argumenta koji je Sud ispitao u presudi od 11. srpnja 2006., Komisija/Cresson (
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
) jer se u njemu navodi potpuni nedostatak sudske zaštite, a ne povreda prava na dvostupanjsko sudovanje, valja naglasiti da Sud odlučuje u ovom postupku, nakon što je saslušao K. Pinxtena, kao neovisni i nepristrani sud ustanovljen UEU‑om i UFEU‑om, a ne kao upravno tijelo koje odlučuje u stegovnom postupku.
Stoga je ispitivanje Suda, u prvom i posljednjem stupnju, u pogledu tužbenih razloga koji se temelje na navodnoj povredi koju je počinio K. Pinxten u pogledu obveza koje su proizlazile iz njegove službe kao člana Revizorskog suda, dovoljno da mu se osigura djelotvorna sudska zaštita.
2.

Navodna nepravilnost OLAF‑ove istrage
a)

Argumentacija stranaka
Svojim drugim argumentom u prilog nedopuštenosti K. Pinxten tvrdi da se tužba Revizorskog suda temelji na OLAF‑ovu izvješću i da je to izvješće izrađeno u okviru nepravilnog postupka.
Na prvom mjestu, OLAF je nezakonito proširio područje svoje istrage.
Naime, iz članka 7. stavka 2. Uredbe br. 883/2013 proizlazi da pretragu prostorija institucije treba provesti na temelju pisanog odobrenja u kojem se navode aktivnosti odobrene istrage čije je područje definirano odlukom o pokretanju istrage.
Stoga OLAF ne može provesti pretragu čiji je cilj ili učinak otkrivanje mogućih povreda o kojima nije imao saznanja i koje premašuju područje istrage koja se vodi. U ovom slučaju, OLAF stoga nije mogao valjano proširiti područje svoje istrage te se pritom osloniti na analizu podataka prikupljenih tijekom pretrage kabineta K. Pinxtena.
Na drugom mjestu, OLAF je povrijedio pravo K. Pinxtena na privatan život. S jedne strane, taj ured nije potvrdio da nije zaplijenio korespondenciju između K. Pinxtena i njegova branitelja, koja je obuhvaćena poslovnom tajnom. S druge strane, OLAF je zaplijenio privatne spise za koje se izričito navodi da su privatni, a koji se konkretno odnose na sudjelovanje zainteresirane osobe u lovu i na najam stana čiji je vlasnik.
Na trećem mjestu, OLAF nije poštovao prava obrane K. Pinxtena.
Kao prvo, sažetak činjenica podnesenih K. Pinxtenu prije donošenja OLAF‑ova izvješća bio je iznimno kratak, tablice koje su mu priložene bile su nejasne, a popratni dokazi nisu bili pravodobno dostavljeni.
Kao drugo, to izvješće temelji se na nizu činjenica i razgovora o kojima K. Pinxten nije bio obaviješten kad ga je OLAF saslušao.
Kao treće, ostvarivanje njegovih prava obrane bilo je isključivo formalno jer se o argumentima iznesenima u obrani, osim u rijetkim iznimkama, nije raspravljalo, nego su samo ponovljeni na kraju izvješća.
Kao četvrto, bivša asistentica K. Pinxtena nije primila zapisnik nakon njegova saslušanja, iako joj je OLAF bio dužan dostaviti presliku, što potvrđuje da OLAF nije prikupio dokaze u korist umiješane osobe i protiv nje.
Revizorski sud smatra da je tužbeni razlog koji se temelji na nepravilnosti OLAF‑ove istrage bespredmetan jer izvješće tog ureda nije odlučujući element na kojem se temelji pokretanje postupka pred Sudom.
Podredno, taj je tužbeni razlog neosnovan.
Kao prvo, Revizorski sud tvrdi da se OLAF‑u ničim ne zabranjuje da proširi opseg istrage te da mora moći provesti takvo proširenje kad se pojave ozbiljne sumnje nakon pretrage prostorija institucije. Osim toga, predmetna istraga proširena je na sumnje koje su usko povezane s njezinim prvotnim područjem.
Kao drugo, poštovalo se pravo K. Pinxtena na privatan život. S jedne strane, nijedan element koji je podnio K. Pinxten ne dokazuje da se OLAF oslonio na dokument obuhvaćen povjerljivošću odnosa između odvjetnika i njegova klijenta. S druge strane, u članku 4. stavku 2. Uredbe br. 883/2013 OLAF‑u se dopušta da neposredno pristupi svim informacijama institucija i da dobije presliku svih njihovih dokumenata. On tako raspolaže marginom prosudbe te mu se ovlasti ne mogu ograničiti činjenicom da se za određene dokumente navodi da su „privatni”.
Kao treće, na K. Pinxtenu je da dokaže da bi predmetni postupak mogao imati drukčiji rezultat da nije bilo navodne povrede njegovih prava obrane, što nije učinio. U ovom je slučaju OLAF svakako postupio u skladu sa svojim obvezama time što je dostavio sažetak činjenica koji je dovoljan da mu se omogući da podnese svoja očitovanja, što je uostalom K. Pinxten učinio. Štoviše, K. Pinxten imao je također priliku iznijeti svoju obranu tijekom unutarnjeg postupka Revizorskog suda, na temelju cijelog OLAF‑ova izvješća. Osim toga, OLAF nije bio dužan dostaviti zapisnik bivšoj asistentici K. Pinxtena, jer je ona bila saslušana kao svjedok.
b)

Ocjena Suda
Najprije valja ispitati argument Revizorskog suda prema kojem nije potrebno ocijeniti pravilnost OLAF‑ove istrage jer OLAF‑ovo izvješće nije odlučujući element na kojem se temelji pokretanje postupka pred Sudom na temelju članka 286. stavka 6. UFEU‑a.
U tom pogledu valja istaknuti da se u pet tužbenih razloga koje je Revizorski sud iznio u prilog svojoj tužbi preuzimaju OLAF‑ova utvrđenja iz njegova izvješća.
Kako bi dokazao osnovanost tih tužbenih razloga, Revizorski sud podnosi dokaze koje u velikom dijelu čine dokumenti koje je OLAF zaplijenio tijekom svoje istrage i koji se navode u prilogu njegovu izvješću. Osim toga, za Prilog A.37. tužbi, na koji Revizorski sud vrlo opširno upućuje u svojim pismenima, izričito se navodi da je sastavljen od „[p]riloga OLAF‑ovu izvješću koji su 2. srpnja 2018. dostavljeni predsjedniku Revizorskog suda”.
Štoviše, u odgovoru na pitanja Suda o razlogu zbog kojeg je Revizorski sud preispitao svoju prvotnu ocjenu o pravilnosti troškova službenih putovanja, reprezentacije i ugošćivanja, kao i dnevnica isplaćenih K. Pinxtenu, ta je institucija navela da se njezina nova ocjena temelji na elementima koje je OLAF zaplijenio tijekom svoje istrage.
U tim okolnostima valja smatrati da dopuštenost predmetne tužbe ne ovisi o pravilnosti OLAF‑ove istrage.
Neovisno o tome, moguća nepravilnost te istrage može značiti da su svi ili neki dokazi koje je Revizorski sud podnio u prilog svojoj tužbi, prikupljeni protivno primjenjivim pravnim pravilima, zbog čega je na Sudu da utvrdi ima li ta nepravilnost posljedice za dopuštenost tih dokaza u okviru ovog postupka.
Stoga je, prije odlučivanja o tužbenim razlozima koje je istaknuo Revizorski sud, potrebno ocijeniti osnovanost argumenata K. Pinxtena koji se odnose na nepravilnost OLAF‑ove istrage.
Kao prvo, što se tiče navodno nezakonitog proširenja predmeta OLAF‑ove istrage, valja naglasiti da OLAF na temelju članka 4. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 883/2013 može imati pristup svim relevantnim informacijama institucija Unije kao i njihovim prostorijama.
Na temelju članka 4. stavaka 1. i 2. te uredbe, ta ovlast može se izvršavati samo u okviru unutarnje istrage i mora se izvršavati u skladu s uvjetima predviđenima navedenom uredbom.
Međutim, na temelju članka 5. stavka 1. iste uredbe, OLAF‑ov glavni direktor može pokrenuti istragu ako postoji dovoljno utemeljena sumnja da je došlo do prijevare, korupcije ili bilo koje druge nezakonite aktivnosti kojom se šteti financijskim interesima Unije.
Usto, u članku 7. stavku 2. Uredbe br. 883/2013 navodi se da OLAF‑ovi službenici provode pretragu prostorija institucije na osnovi pisanog odobrenja u kojem se osobito navodi predmet i svrha istrage, kao i pravne osnove za provođenje istrage i istražne ovlasti koje proizlaze iz tih osnova.
Iz toga slijedi, s jedne strane, da je nepropisna pretraga prostorija institucije koju provodi OLAF a da prethodno nije raspolagao elementima na temelju kojih se može valjano sumnjati u postojanje nezakonitih aktivnosti iz njegove nadležnosti i, s druge strane, da cilj takve pretrage mora biti prikupljanje dokaza o nezakonitim aktivnostima na koje se sumnja (vidjeti po analogiji presudu od 25. lipnja 2014., Nexans i Nexans France/Komisija,
C‑37/13 P
,
EU:C:2014:2030
, t.
37.
).
Suprotno tomu, iz članaka 4., 5. i 7. Uredbe br. 883/2013 ne proizlazi da je OLAF‑u zabranjeno uzeti u obzir elemente koji su uzgredno otkriveni tijekom redovne pretrage prostorija institucije i koji otkrivaju postojanje nezakonitih aktivnosti u njegovoj nadležnosti, za koje nije znao prije te pretrage i koje se razlikuju od nezakonitih aktivnosti na kojima se prvotno temeljila istraga u okviru koje je provedena navedena pretraga.
Štoviše, tumačenje pravila kojima se uređuju OLAF‑ove aktivnosti, koje predlaže K. Pinxten, može dovesti do toga da se ne kazni počinitelje nezakonitih aktivnosti otkrivenih prilikom OLAF‑ove istrage, a da pritom takva posljedica nije potrebna kako bi se izbjegla zlouporaba istražnih ovlasti dodijeljenih tom tijelu ili kako bi se zaštitila prava obrane dotične osobe, što bi stvorilo opasnost od toga da se onemogući ostvarivanje cilja jačanja borbe protiv prijevare, korupcije i svih drugih nezakonitih aktivnosti kojima se šteti financijskim interesima Unije, navedenog u članku 1. stavku 1. Uredbe br. 883/2013.
Slijedom toga, ako se tijekom redovne pretrage prostorija institucije koju provodi OLAF uzgredno otkriju elementi zbog kojih mogu nastati dovoljno utemeljene sumnje na temelju kojih se može pretpostaviti da postoje nezakonite aktivnosti koje su u njegovoj nadležnosti i koje se razlikuju od onih na koje se prvotno odnosila istraga u okviru koje je provedena ta pretraga, ako OLAF u tu svrhu namjerava provesti istragu kako bi provjerio njihovu točnost ili dopunio informacije za koje je uzgredno saznao tijekom te pretrage, na OLAF‑u je da pokrene novu istragu (vidjeti po analogiji presude od 17. listopada 1989., Dow Benelux/Komisija,
85/87
,
EU:C:1989:379
, t.
19.
i od 15. listopada 2002., Limburgse Vinyl Maatschappij i dr./Komisija,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P do C‑252/99 P i C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
, t.
301.
) ili, po potrebi, da proširi prvotni predmet svoje istrage, ako su uzgredno otkrivene nezakonite aktivnosti dovoljno povezane s aktivnostima koje su predmet prvotne istrage kako bi se opravdalo da budu predmet istog istražnog postupka.
U ovom slučaju K. Pinxten ne osporava zakonitost odluke o pokretanju unutarnje istrage koju je donio OLAF‑ov glavni direktor nakon što je Revizorski sud proslijedio informacije, ni zakonitost pretrage prostorija te institucije koju je OLAF proveo 20. studenoga 2017. u okviru te istrage.
Usto, ne tvrdi da na temelju elemenata koje je OLAF otkrio tijekom te pretrage ne mogu nastati dovoljno utemeljene sumnje na temelju kojih se može pretpostaviti da postoje nezakonite aktivnosti koje su u OLAF‑ovoj nadležnosti.
Stoga, okolnost da se OLAF‑ova odluka o proširenju predmeta istrage koja je prvotno pokrenuta zbog mogućih nepravilnosti, u kojima je sudjelovao K. Pinxten i koje utječu na financijske interese Unije, u pogledu upotrebe sredstava Revizorskog suda i službenih putovanja na kojima je bio ili koje je odobrio protivno primjenjivim pravilima, na moguće sukobe interesa i druge povrede članaka 285. i 286. UFEU‑a te odredbi Kodeksa ponašanja iz 2012., temelji na elementima otkrivenima tijekom pretrage provedene 20. studenoga 2017., ne može značiti da je ta odluka nepravilna.
Kao drugo, što se tiče argumenata koji se temelje na povredi prava K. Pinxtena na privatan život, važno je istaknuti da je, s obzirom na predmet ovog postupka, u ovom slučaju na Sudu da donese odluku koja se ne odnosi na sve povrede tog prava koje je mogao počiniti OLAF tijekom svoje istrage, nego samo na navodne povrede navedenog prava koje se odnose na prikupljanje dokaza koje je Revizorski sud podnio u prilog predmetnoj tužbi. Naime, postupovne nepravilnosti koje je OLAF eventualno počinio tijekom prikupljanja dokaza u svakom slučaju mogu utjecati na ispitivanje predmetne tužbe samo u dijelu u kojem se ona temelji na dokazima koje je OLAF nezakonito prikupio.
U tom pogledu najprije valja utvrditi da K. Pinxten ne navodi, među dokazima koje je podnio Revizorski sud, nijedan dokument koji je obuhvaćen načelom povjerljivosti odnosa između odvjetnika i njegova klijenta.
Stoga, činjenica da OLAF nije potvrdio da nije zaplijenio nikakvu korespondenciju između K. Pinxtena i njegova odvjetnika, pod pretpostavkom da je utvrđena, nije relevantna u ovom slučaju.
Nadalje, što se tiče dokaza koji se odnose na sudjelovanje K. Pinxtena u lovačkim izletima, valja istaknuti da je Revizorski sud podnio Sudu dokumente koji se odnose na tu aktivnost i koji su izravno povezani s nekoliko službenih putovanja na kojima je on bio kao član Revizorskog suda.
Međutim, unatoč čuvanju tih dokumenata u registratoru koji je izričito naznačen kao registrator za „privatne” dokumente, ne može se smatrati da je oni, zbog svoje povezanosti s tim službenim putovanjima, odnose na aktivnosti koje je K. Pinxten obavljao isključivo privatno.
Usto, iz utvrđenja u točki 158. ove presude proizlazi da za potrebe ovog postupka nije potrebno odlučiti o tvrdnji K. Pinxtena prema kojoj je OLAF također odnio ili izradio preslike niza dokumenata koji se odnose na lovačke izlete za koje nisu izdani putni nalozi.
Naposljetku, točno je da valja utvrditi da se dopis od 20. studenoga 2014. koji je K. Pinxten uputio Visokoj predstavnici Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku kako bi joj ponudio najam stana u Bruxellesu (Belgija) odnosio na upravljanje privatnom imovinom K. Pinxtena i da ulaganje preslike tog dopisa u OLAF‑ov spis stoga predstavlja ograničenje njegova prava na poštovanje privatnog života zajamčenog u članku 7. Povelje.
Međutim, OLAF‑ova upotreba tog dopisa ograničena je i uređena zakonom, s obzirom na to da ga se može upotrijebiti samo u okviru OLAF‑ove istrage i postupaka pokrenutih nakon te istrage.
Slijedom toga, na temelju argumenata koje je iznio K. Pinxten ne može se za potrebe ovog postupka utvrditi da je OLAF nezakonito povrijedio njegovo pravo na poštovanje privatnog života.
Kao treće, što se tiče navodne povrede prava obrane K. Pinxtena, važno je podsjetiti na to da se u članku 41. stavku 2. točki (a) Povelje određuje da to pravo na dobru upravu osobito uključuje pravo svake osobe na saslušanje prije poduzimanja bilo kakve pojedinačne mjere koja bi na nju mogla nepovoljno utjecati.
To se načelo provodi člankom 9. stavkom 4. Uredbe br. 883/2013 u kojem se predviđa da OLAF prije završetka istrage i prije sastavljanja zaključaka u kojima se umiješana osoba navodi poimence u načelu treba toj osobi omogućiti da se izjasni se o činjenicama koje se odnose na nju.
Usto, Sud je u okviru postupka koji je sličan onom predviđenom u članku 286. stavku 6. UFEU‑a koji se odnosi na člana Komisije odlučio da je potrebno provjeriti je li dotični član Komisije bio pravodobno obaviješten o prigovorima koji mu se stavljaju na teret i je li mu bilo omogućeno saslušanje (presuda od 11. srpnja 2006., Komisija/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
, t.
105.
). Takva se obveza uostalom predviđa i u članku 4. stavcima 2. i 3. Poslovnika.
U tim okolnostima, iako je na OLAF‑u i Revizorskom sudu da postupaju u skladu sa svojim obvezama, poštovanje prava na saslušanje dotičnog člana ili bivšeg člana te institucije, za potrebe postupka predviđenog u članku 286. stavku 6. UFEU‑a, treba sveobuhvatno ocijeniti jer se ne može isključiti da je Revizorski sud mogao tom članu ili bivšem članu dati dostatnu mogućnost da bude saslušan o elementima koje nije mogao stvarno komentirati prije donošenja OLAF‑ova izvješća.
U ovom slučaju nije sporno da je OLAF 22. prosinca 2017. usmeno saslušao K. Pinxtena, da su OLAF i odvjetnik K. Pinxtena nekoliko puta razmijenili pisane dopise i da je K. Pinxten, nakon što mu je priopćen sažetak činjenica utvrđenih istragom, mogao OLAF‑u dostaviti pisani dokument namijenjen pobijanju tvrdnji iznesenih u tom sažetku.
Zatim je K. Pinxten 5. listopada 2018. primio OLAF‑ovo izvješće i preliminarno izvješće koje je predsjednik Revizorskog suda uputio članovima te institucije. Mogao je zauzeti stajalište o tim izvješćima istodobno slanjem pisanih primjedbi i na saslušanju pred tom institucijom.
U tom kontekstu, iako tvrdi da OLAF‑ova istraga sadržava četiri različite nepravilnosti, navedene u točkama 131. do 134. ove presude, koje su spriječile da ga OLAF stvarno sasluša, ne ističe nijedan argument kojim se nastoji utvrditi da pred Revizorskim sudom nije mogao dostatno iznijeti svoje stajalište u pogledu određenih elemenata koji su utvrđeni protiv njega prije donošenja OLAF‑ova izvješća.
U tim okolnostima, očito je da se argumentima koje je istaknuo K. Pinxten, za potrebe ovog postupka, ne može dokazati da su njegova prava obrane povrijeđena.
Iz toga slijedi da treba odbiti sve argumente K. Pinxtena, koji se temelje na nepravilnosti OLAF‑ove istrage i da stoga u svrhu odlučivanja o predmetnoj tužbi nije potrebno odrediti je li se moguće pozvati na nezakonito prikupljene dokaze u okviru postupka predviđenog u članku 286. stavku 6. UFEU‑a.
3.

Navodna nepravilnost postupka Revizorskog suda za odobrenje podnošenja predmetne tužbe
a)

Argumentacija stranaka
Svojim trećim argumentom u prilog nedopuštenosti K. Pinxten tvrdi, kao prvo, da je njegovo saslušanje, unatoč njegovu protivljenju, Revizorski sud proveo u prisutnosti glavnog tajnika i voditelja pravne službe te institucije, iako se u članku 49. stavku 3. Pravilnika o provedbi Poslovnika zahtijevalo da se saslušanje člana navedene institucije koje prethodi podnošenju tužbe na temelju članka 286. stavka 6. UFEU‑a provede u odsutnosti tumača ili službenika te institucije.
Međutim, prisutnost dotičnih službenika mogla je utjecati na rasprave, osobito s obzirom na odgovornost glavnog tajnika Revizorskog suda za nedostatnost nadzora koji je provela ta institucija i „začuđujuću” ulogu voditelja njezine pravne službe tijekom istrage.
Kao drugo, K. Pinxten smatra da je nedovoljan broj članova Revizorskog suda glasao u korist podnošenja predmetne tužbe.
Naime, u članku 4. stavku 4. Poslovnika zahtijeva se većina od četiri petine tih članova, odnosno 23 člana, kako bi se dopustilo podnošenje tužbe na temelju članka 286. stavka 6. UFEU‑a. Međutim, samo je 22 člana glasalo za podnošenje predmetne tužbe.
Činjenica da su se dva člana Revizorskog suda izuzela od glasovanja nije relevantna. Budući da se u članku 4. stavku 4. Poslovnika nalaže većina izračunana s obzirom na ukupan broj tih članova, situacija članova Revizorskog suda koji su se izuzeli od glasovanja usporediva je sa situacijom članova te institucije koji su bili suzdržani.
Revizorski sud pita jesu li bespredmetni argumenti K. Pinxtena koji se odnose na odluku o podnošenju predmetne tužbe Sudu, s obzirom na to da se ta odluka ne može izjednačiti s pokretanjem postupka pred potonjim Sudom, kao što se to navodi u rješenju od 9. rujna 2005., Komisija/Cresson (
C‑432/04
, neobjavljeno,
EU:C:2005:539
).
U svakom slučaju, glavni tajnik Revizorskog suda sudjeluje na svim sjednicama te institucije radi vođenja zapisnika u skladu s člankom 23. Poslovnika i člankom 39. Pravilnika o provedbi Poslovnika. Usto, u članku 50. stavku 1. tog pravilnika za provedbu Poslovnika Revizorskom sudu dopušta se da odredi osobu zaduženu za sastavljanje nacrta zapisnika. Ta je nadležnost izvršena 12. veljače 2015. te se ta zadaća povjerila voditelju pravne službe.
Osim toga, većinu koja je potrebna za podnošenje tužbe na temelju članka 286. stavka 6. UFEU‑a treba izračunati na temelju ukupnog broja članova Revizorskog suda, izuzev dotičnog člana i onih članova koji su se odlučili izuzeti od glasovanja. Točno je da slučaj članova te institucije koji se nalaze u situaciji sukoba interesa nije predviđen Poslovnikom. Međutim, ako bi se za te članove smatralo da su bili suzdržani, oni bi
de facto
sudjelovali u postupku odlučivanja iz kojeg bi trebali biti isključeni.
b)

Ocjena Suda
Uvodno valja naglasiti da Sud, ako mu je podnesen prigovor nedopuštenosti koji se temelji na povredi pravila kojima se uređuje način na koji Revizorski sud donosi odluku o podnošenju tužbe na temelju članka 286. stavka 6. UFEU‑a, treba odlučiti o tom prigovoru prije nego što, ovisno o slučaju, ispita osnovanost te tužbe.
Takav prigovor nedopuštenosti ne može se odbiti na temelju utvrđenja iz točke 4. rješenja od 9. rujna 2005., Komisija/Cresson (
C‑432/04
, neobjavljeno,
EU:C:2005:539
), prema kojem u okviru tužbe temeljene na članku 213. stavku 2. UEZ‑a Komisijinu odluku o pokretanju postupka pred Sudom nije moguće izjednačiti s pokretanjem postupka pred Sudom.
Naime, to utvrđenje, kojim se isključivo nastojalo utvrditi da je pred Sudom pokrenut postupak samo u pogledu elemenata koji su navedeni u toj tužbi i da se stoga od njega nije tražilo da uzme u obzir razloge zbog kojih je Komisija smatrala svrsishodnim pokrenuti postupak pred Sudom, ni na koji način ne znači da eventualna nepravilnost odluke o podnošenju navedene tužbe nema posljedice za njezinu dopuštenost.
Stoga valja ispitati argumente K. Pinxtena koji se odnose na navodnu nepravilnost postupka Revizorskog suda za odobrenje podnošenje predmetne tužbe.
Kao prvo, što se tiče saslušanja K. Pinxtena pred Revizorskim sudom, valja istaknuti da iz članka 4. stavaka 1., 3. i 4. Poslovnika proizlazi da, kad ta institucija smatra da se na temelju informacija koje su joj podnesene može utvrditi da jedan od njezinih članova više ne ispunjava propisane uvjete ili obveze koje proizlaze iz njegove službe, tog se člana poziva da usmeno iznese svoja objašnjenja pred tom institucijom, prije nego što ona odluči hoće li pokrenuti postupak pred Sudom kako bi ga se razriješilo dužnosti ili kako bi mu se oduzelo pravo na mirovinu ili druge zamjenske povlastice.
Članak 8. Pravilnika o provedbi Poslovnika predviđao je da su sjednice koje se održavaju prema postupku iz članka 4. Poslovnika zatvorene sjednice u smislu članka 49. tog pravilnika o provedbi.
Takve su se sjednice, u skladu s člankom 49. stavkom 3. navedenog pravilnika o provedbi, održavale u odsutnosti tumača ili službenika Revizorskog suda, osim ako drukčija odluka nije donesena na prethodnoj sjednici te institucije.
Iz tih odredbi proizlazi da se saslušanje K. Pinxtena trebalo održati samo u prisustvu članova Revizorskog suda.
Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje argumentom Revizorskog suda prema kojem je prisutnost glavnog tajnika te institucije na tom saslušanju ipak bila opravdana jer je na njemu bilo da sastavi zapisnik sa zatvorene sjednice tijekom koje se provelo navedeno saslušanje i da pomaže predsjedniku navedene institucije.
Točno je da se u članku 23. Poslovnika određuje da se na svim sjednicama Revizorskog suda vodi zapisnik. Usto, u članku 39. stavku 1. Pravilnika o provedbi tog Poslovnika predviđalo se da je glavni tajnik Revizorskog suda, među ostalim, odgovoran za sastavljanje nacrtâ zapisnika sa sjednica te institucije i za pomaganje predsjedniku navedene institucije u pogledu pripreme sastanaka i poštovanja postupaka. Isto tako, u članku 50. stavku 1. Pravilnika o provedbi navodilo se da nacrt zapisnika sa svake sjednice sastavlja glavni tajnik te institucije ili bilo koja druga osoba predviđena za tu svrhu.
Međutim, iz odredbi navedenih u prethodnoj točki ne proizlazi da je glavni tajnik Revizorskog suda nužno morao biti prisutan na zatvorenoj sjednici te institucije na kojoj je provedeno saslušanje K. Pinxtena kako bi sastavio zapisnik s te sjednice jer se u skladu s člankom 50. stavkom 1. navedenog pravilnika o provedbi moglo odrediti da član Revizorskog suda po potrebi sastavi zapisnik s te sjednice.
Osim toga, valja naglasiti da članak 49. stavak 3. Pravilnika o provedbi Poslovnika predstavlja posebno pravilo kojim se odstupa od redovnih pravila za organizaciju sjednica Revizorskog suda radi, među ostalim, osiguravanja potpuno slobodne rasprave među članovima te institucije.
Stoga se pravilima kojima se glavnom tajniku Revizorskog suda dodjeljuje opća zadaća pomaganja predsjedniku te institucije ne može se opravdati prisutnost tog glavnog tajnika na zatvorenoj sjednici navedene institucije, tim više jer se u članku 49. stavku 3. Pravilnika o provedbi Poslovnika predviđao poseban postupak kojim se može odobriti prisutnost službenika iste institucije na zatvorenoj sjednici, a za koji se ne tvrdi da ga je Revizorski sud primijenio u ovom slučaju.
U tim se okolnostima ni prisutnost voditelja pravne službe Revizorskog suda na predmetnoj zatvorenoj sjednici ne može opravdati zadaćom sastavljanja nacrta zapisnika sa sjednica Revizorskog suda koja mu je povjerena, prema tvrdnjama te institucije, odlukom donesenom 12. veljače 2015. na temelju članka 50. stavka 1. Pravilnika o provedbi Poslovnika.
Uostalom, iz stenograma s te zatvorene sjednice proizlazi da predsjednik Revizorskog suda nije opravdao prisutnost voditelja pravne službe te institucije tom zadaćom nego njegovom ulogom savjetnika.
Iako iz prethodno navedenog proizlazi da je prisutnost glavnog tajnika i voditelja pravne službe Revizorskog suda na zatvorenoj sjednici te institucije tijekom koje je saslušan K. Pinxten bila nepravilna, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da bi se takva nepravilnost mogla pokazati odlučujućom samo kad bi K. Pinxten dokazao da je postupak pred Revizorskim sudom mogao imati drukčiji ishod da nije bilo te nepravilnosti (vidjeti po analogiji presude od 4. travnja 2019., OZ/BEI,
C‑558/17 P
,
EU:C:2019:289
, t.
76.
i od 4. lipnja 2020., C. F. (Porezni nadzor),
C‑430/19
,
EU:C:2020:429
, t.
35.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, K. Pinxten nije dokazao kako je prisutnost tih službenika Revizorskog suda koji, kao što to proizlazi iz stenograma snimke s te zatvorene sjednice, nisu iznosili stajališta tijekom navedene sjednice, mogla utjecati na odvijanje te sjednice ili,
a fortiori
, konačnu odluku te institucije.
Konkretno, iako K. Pinxten tvrdi da se odgovornost glavnog tajnika Revizorskog suda može utvrditi zbog propusta u nadzoru koji je on trebao osigurati u pogledu troškova te institucije, valja zaključiti da je cilj predmetne zatvorene sjednice isključivo bio omogućiti K. Pinxtenu da zauzme stajalište o činjenicama koje su mu stavljene na teret.
Usto, kritike iznesene u pogledu stava voditelja pravne službe Revizorskog suda tijekom istrage u biti su potkrijepljene nacrtom dopisa koji je podnio K. Pinxten, a koji je navodno diktirao njegov vozač, ali za koji nije sporno da ga taj vozač nije potpisao. K. Pinxten stoga nije u dovoljnoj mjeri dokazao da je prisutnost voditelja pravne službe Revizorskog suda na predmetnoj zatvorenoj sjednici zbog stava navedenog službenika mogla utjecati na tijek te sjednice.
Kao drugo, što se tiče glasovanja u okviru Revizorskog suda radi donošenja odluke o podnošenju predmetne tužbe, u članku 4. stavku 4. Poslovnika određuje se da tu odluku treba donijeti većinom od četiri petine članova te institucije tajnim glasovanjem.
Iako se tom odredbom predviđa i da dotični član Revizorskog suda ne sudjeluje u glasovanju, to pravilo nije relevantno u ovom slučaju jer je navedena odluka donesena na dan kad K. Pinxten više nije bio član institucije.
Stoga, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 90. svojeg mišljenja, usporedba pojmova upotrijebljenih u članku 4. stavku 4. Poslovnika i članku 25. stavku 3. tog poslovnika, dokazuje da većinu potrebnu za donošenje takve odluke treba izračunati na temelju ukupnog broja članova Revizorskog suda, a ne na temelju broja članova te institucije koji su prisutni na predmetnoj sjednici navedene institucije.
S obzirom na to, u članku 41. stavku 1. Povelje osobito se navodi da svatko ima pravo da institucije, tijela, uredi i agencije Unije njegove predmete obrađuju nepristrano.
Iz ustaljene sudske Suda proizlazi da je na tim institucijama, tijelima, uredima i agencijama Unije da ispune zahtjev nepristranosti u vezi s objema njegovim sastavnicama, a to su, s jedne strane, subjektivna nepristranost na temelju koje ni jedan član dotične institucije ne smije pokazati pristranost ili osobne predrasude, i, s druge strane, objektivna nepristranost u skladu s kojom ta institucija mora pružiti dovoljno jamstva da isključi svaku osnovanu sumnju o mogućoj predrasudi (vidjeti u tom smislu presudu od 27. ožujka 2019., August Wolff i Remedia/Komisija,
C‑680/16 P
,
EU:C:2019:257
, t.
27.
i navedenu sudsku praksu).
Kako bi se osiguralo poštovanje tog zahtjeva, članovi Revizorskog suda koji ne mogu nepristrano sudjelovati u postupku koji se odnosi na eventualno podnošenje postupka pred Sudom protiv nekog od članova ili nekog od bivših članova te institucije, osobito zbog osobnih veza koje imaju s dotičnim članom ili bivšim članom, moraju se moći osigurati da oni neće imati nikakav utjecaj na ishod tog postupka i u tu svrhu moraju imati mogućnost izuzeti se od glasovanja.
Međutim, kad bi se članak 4. stavak 4. Poslovnika tumačio na način da podrazumijeva da se potrebna većina u toj odredbi izračunava a da se od ukupnog broja članova Revizorskog suda ne oduzme broj tih članova koji su se izuzeli od glasovanja, njihova odluka o izuzimanju od glasovanja mogla bi zapravo dovesti do potencijalno presudnog utjecaja na ishod postupka predviđenog u navedenoj odredbi.
Štoviše, s obzirom na potrebnu većinu u istoj odredbi, takvo njezino tumačenje u praksi bi iznimno otežalo pokretanje tog postupka, ili ga čak onemogućilo, ako određeni broj članova te institucije ocijeni da se mora izuzeti od glasovanja.
Prema tome, članak 4. stavak 4. Poslovnika, u skladu s člankom 41. stavkom 1. Povelje, valja tumačiti na način da većinu od četiri petine članova Revizorskog suda, koja se predviđa prvonavedenom odredbom, treba izračunati na temelju ukupnog broja članova te institucije koji su zakonito mogli sudjelovati u predmetnom glasovanju a da se pritom ne povrijedi zahtjev nepristranosti.
U ovom slučaju nije sporno da su se dva člana Revizorskog suda izuzela od glasovanja kako bi se osiguralo poštovanje tog zahtjeva, iz razloga koji se uopće nisu osporavali.
Slijedom toga, bilo je dovoljno da 22 člana Revizorskog suda glasuje za podnošenje predmetne tužbe kako bi se postigla većina koja se zahtijeva u članku 4. stavku 4. Poslovnika.
Iz toga slijedi da treba odbiti argumente K. Pinxtena koji se temelje na nepravilnosti postupka Revizorskog suda za odobrenje podnošenja predmetne tužbe.
4.

Navodno nepravodobno podnošenje tužbe Revizorskog suda
a)

Argumentacija stranaka
Svojim četvrtim argumentom u prilog nedopuštenosti K. Pinxten smatra da je Revizorski sud povrijedio načelo poštovanja razumnog roka, propisano u članku 41. stavku 1. Povelje, time što je doveo u pitanje pravilnost zahtjeva za plaćanje koji su podneseni nakon 2006., iako je ta institucija od podnošenja tih zahtjeva raspolagala svim korisnim informacijama kako bi osigurala da su navedeni zahtjevi opravdani ili kako bi odlučila tražiti pojašnjenja.
Po analogiji s pravilima predviđenim financijskim propisima Unije i sudskom praksom Suda u tom području, načelom pravne sigurnosti zahtijeva se da institucija dostavi obavijest o terećenju u roku koji u pravilu nije dulji od pet godina od trenutka u kojem je ta institucija mogla istaknuti svoje potraživanje, pri čemu se taj rok ovisno o okolnostima može skratiti ili produljiti.
Usto, u ovom slučaju nije potrebno dokazati utjecaj prekoračenja razumnog roka na sadržaj akta Unije jer cilj predmetne tužbe nije poništenje takvog akta. U tom kontekstu valja smatrati da je za Revizorski sud nastupila zastara za sve prigovore starije od tri godine ili barem starije od pet godina, počevši od 5. listopada 2018., odnosno dana podnošenja preliminarnog izvješća predsjednika te institucije njezinim članovima.
Prema mišljenju Revizorskog suda, postupak pred Sudom pokrenut je u razumnom roku. Naime, on je mogao pokrenuti taj postupak tek nakon primitka OLAF‑ova izvješća, odnosno 2. srpnja 2018. S obzirom na opseg navodnih nepravilnosti, rok od osam mjeseci od tog datuma nije prekomjeran. Usto, pravila koja se odnose na zastaru u području povrata potraživanja ne mogu se primijeniti na ovaj postupak.
b)

Ocjena Suda
Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da Revizorski sud ne smije neograničeno odgađati pokretanje postupka na temelju članka 286. stavka 6. UFEU‑a kako bi se poštovao temeljni zahtjev pravne sigurnosti i kako se ne bi povrijedila prava obrane dotične osobe povećanjem postojećih poteškoća prilikom pobijanja argumenata istaknutih u okviru tog postupka (vidjeti po analogiji presudu od 11. srpnja 2006., Komisija/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
, t.
90.
).
Međutim, s obzirom na to da se tom odredbom ne utvrđuje određeni rok, razumnost roka koji treba poštovati Revizorski sud ne može se utvrditi upućivanjem na točno određenu gornju granicu, utvrđenu na apstraktan način, nego se mora ocijeniti u svakom pojedinačnom slučaju s obzirom na predmetne okolnosti, a osobito s obzirom na značaj spora za dotičnu osobu, složenost predmeta i ponašanje stranaka postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 28. veljače 2013., Preispitivanje Arango Jaramillo i dr./EIB,
C‑334/12 RX–II
,
EU:C:2013:134
, t.
28.
i
29.
).
Usto, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 104. svojeg mišljenja, u okviru ovog postupka ne može se primijeniti oboriva pretpostavka prema kojoj bi rok dulji od pet godina od nastanka predmetnih činjenica bio nerazuman, koju je Sud utvrdio u točki 105. presude od 14. lipnja 2016., Marchiani/Parlament (
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
), i na koju upućuje K. Pinxten.
Naime, ta pretpostavka proizlazi iz pravila o povratu potraživanja Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 14. lipnja 2016., Marchiani/Parlament,
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
, t.
101.
do
103.
).
Međutim, čak i ako se tužba na temelju članka 286. stavka 6. UFEU‑a djelomično temelji na tužbenom razlogu, koji se odnosi na zlouporabu sredstava Revizorskog suda, cilj takve tužbe ipak nije ishoditi povrat plaćanja izvršenih u korist dotičnog člana te institucije, za koja ona smatra da su neopravdani.
Stoga valja odrediti je li tužba Revizorskog suda podnesena u razumnom roku s obzirom na sudsku praksu Suda navedenu u točki 220. ove presude.
Točno je da u ovom slučaju valja istaknuti da su najstarije činjenice koje se stavljaju na teret K. Pinxtenu nastale 2006., odnosno više od 12 godina prije podnošenja predmetne tužbe.
Usto, iako iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da je Revizorskom sudu stroži nadzor u pogledu zahtjeva za plaćanje koje su podnijeli njegovi članovi mogao omogućiti da ranije otkrije barem znatan dio navodnih nepravilnosti u odnosu na K. Pinxtena, sustavno preispitivanje njegove situacije ipak je opravdano elementima koji su otkriveni tijekom OLAF‑ove istrage.
Međutim, tužba Revizorskog suda na temelju članka 286. stavka 6. UFEU‑a temelji se na kombinaciji svih elemenata kojima je ta institucija raspolagala nakon tog sustavnog preispitivanja. Stoga nije utvrđeno da je Revizorski sud bez informacija koje je prikupio OLAF mogao odlučiti podnijeti predmetnu tužbu.
Osim toga, nakon primitka tijekom 2016. informacija koje se odnose na K. Pinxtena, Revizorski sud proveo je tijekom iste godine unutarnju istragu. Od 27. listopada 2016. kad je OLAF‑ov direktor Revizorskom sudu proslijedio informacije prema kojima je taj direktor razmatrao treba li pokrenuti istragu i do predaje njegova izvješća Revizorskom sudu 2. srpnja 2018., ta institucija u skladu s člankom 5. stavkom 3. Uredbe br. 883/2013 nije mogla provesti istrage osim ako se nije drukčije dogovorila s OLAF‑om. Čim je primio to izvješće Revizorski sud pokrenuo je postupak u nekoliko faza predviđen u članku 4. Poslovnika, koji je trajao od 12. srpnja do 29. studenoga 2018.
Iz toga slijedi da je Revizorski sud brzo reagirao nakon primitka informacija koje se odnose na nepravilnosti koje je navodno počinio K. Pinxten i da je taj sud zatim relativno brzo proveo postupke u okviru svojih ovlasti, iako se još nije primijenio članak 286. stavak 6. UFEU‑a i iako se u OLAF‑ovu izvješću isticao vrlo velik broj nepravilnosti koje je počinio K. Pinxten.
Stoga, iako je na Sudu da po potrebi uzme u obzir vrijeme koje je proteklo između nastanka određenih činjenica o kojima je riječ i isticanja točnih tužbenih razloga Revizorskog suda kako bi ocijenio može li se od K. Pinxtena očekivati da podnese dodatna objašnjenja ili dokaze u pogledu tih činjenica, ne može se smatrati da je predmetna tužba općenito podnesena nakon isteka nerazumnog roka ili da se Revizorski sud zbog zastare ne može za potrebe ovog postupka pozvati na određene nepravilnosti istaknute u toj tužbi.
Stoga valja odbiti argumente K. Pinxtena, koji se temelje na nepravodobnom podnošenju predmetne tužbe.
Budući da nijedan od četiriju argumenata koji se odnose na dopuštenost tužbe nije prihvaćen, valja utvrditi da je predmetna tužba dopuštena.
B.

Tužbeni razlozi
U prilog svojoj tužbi Revizorski sud ističe pet tužbenih razloga, koji se temelje, kao prvo, na zlouporabi sredstava te institucije, kao drugo, zlouporabi poreznih olakšica, kao treće, lažnoj prijavi štete osiguranju, kao četvrto, neprijavljenom i nezakonitom obavljanju određenih aktivnosti i, kao peto, nastanku sukoba interesa.
Kako bi se ispitali ti tužbeni razlozi, važno je pojasniti da se člankom 286. stavkom 6. UFEU‑a Revizorskom sudu omogućuje da traži od Suda da članove te institucije razriješi njihove dužnosti ili da im oduzme pravo na mirovinu ili druge zamjenske povlastice, ako ti članovi više ne ispunjavaju propisane uvjete ili obveze koje proizlaze iz njihove službe.
Priroda tih obveza osobito se navodi u člancima 285. i 286. UFEU‑a.
Tako su ti članovi u skladu s člankom 285. UFEU‑a dužni biti potpuno neovisni u obavljanju svojih dužnosti, u općem interesu Unije.
Usto, iz članka 286. stavka 3. UFEU‑a proizlazi da se članovi Revizorskog suda trebaju suzdržavati od svakog djelovanja koje je nespojivo s njihovim dužnostima.
Osim toga, u članku 286. stavku 4. UFEU‑a zabranjuje se tim članovima da se za vrijeme svojeg mandata bave nekim drugim zanimanjem, plaćenim ili neplaćenim, kako bi se, među ostalim, osiguralo da navedeni članovi budu dostupni prilikom obavljanja tih dužnosti. Tom se odredbom pojašnjava i da navedeni članovi svečano prisežu da će za trajanja i nakon isteka mandata poštovati obveze koje iz njega proizlaze, a osobito svoju dužnost časnog i suzdržanog ponašanja u pogledu prihvaćanja određenih imenovanja ili povlastica nakon što prestanu obavljati tu dužnost.
Budući da su potonje dužnosti navedene samo kao primjer, pojam „obveze koje proizlaze iz njegove službe”, u smislu članka 286. stavka 6. UFEU‑a, treba široko tumačiti. S obzirom na velike odgovornosti koje su im povjerene, važno je da članovi Revizorskog suda poštuju najviše standarde ponašanja i osiguravaju da opći interes Unije uvijek ima prednost, ne samo pred nacionalnim interesima, nego i osobnim interesima (vidjeti po analogiji presudu od 11. srpnja 2006., Komisija/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
, t.
70.
i
71.
).
U tom pogledu, obveze članova Revizorskog suda navedene u primarnom pravu preuzele su se i konkretizirale u pravnim pravilima koja je donijela ta institucija i koja su ti članovi dužni strogo poštovati.
Konkretno, članovi Revizorskog suda moraju strogo poštovati obveze prijave predviđene tim pravnim pravilima kako bi se zajamčilo poštovanje članka 286. stavaka 3. i 4. UFEU‑a i tako osiguralo potpuno obavještavanje te institucije u pogledu zahtjevâ čiji je cilj upotreba sredstava navedene institucije, osobito na ime troškova službenih putovanja, reprezentacije i ugošćivanja.
U slučaju dvojbe u pogledu točnog opsega obveza koje proizlaze iz njihove službe, na članovima je Revizorskog suda da se obrate nadležnim službama te institucije kako bi otklonili tu dvojbu.
Međutim, iako su se članovi Revizorskog suda obvezni besprijekorno ponašati, iz toga ne proizlazi da se i najmanje odstupanje od pravnih pravila koja im se nalažu može osuditi na temelju članka 286. stavka 6. UFEU‑a. U tu je svrhu potrebno da postoji povreda određenog stupnja težine (vidjeti po analogiji presudu od 11. srpnja 2006., Komisija/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
, t.
72.
).
Stoga se ispitivanjem pet tužbenih razloga koje je istaknuo Revizorski sud mora nastojati odrediti može li se na temelju spisa kojim raspolaže Sud utvrditi da je K. Pinxten počinio povredu određene težine u pogledu obveza koje proizlaze iz službe člana te institucije, koje su definirane primarnim pravom i pojašnjene u pravnim pravilima koja je donijela navedena institucija.
U tu je svrhu na Sudu da ispita sve dokaze koje mu je podnio Revizorski sud na kojem je da utvrdi postojanje povrede koja se pripisuje K. Pinxtenu, kao i dokaze koje mu je podnio K. Pinxten. Sud treba, među ostalim, ocijeniti materijalnu točnost i pouzdanost tih elemenata kako bi se odredilo jesu li oni dostatni da se utvrdi povreda određenog stupnja težine u smislu članka 286. stavka 6. UFEU‑a.
1.

Četvrti tužbeni razlog, koji se temelji na neprijavljenom i nezakonitom političkom djelovanju i obavljanju aktivnosti upravljanja društvom građanskog prava za upravljanje nekretninama
Četvrtim tužbenim razlogom Revizorski sud tvrdi da je K. Pinxten povrijedio obveze objektivnosti, neovisnosti, nepristranosti, angažiranosti, časnog, odgovornog i uzornog ponašanja te transparentnosti time što je tijekom svojih mandata nepravilno obavljao dvije vanjske aktivnosti.
Budući da se zlouporaba sredstava Revizorskog suda koja je predmet prvog tužbenog razloga djelomično odnosi na upotrebu sredstava te institucije, za koja je ta institucija istaknula da su povezana s tim vanjskim aktivnostima, valja prvo ispitati četvrti tužbeni razlog.
U tom pogledu, kao što se na to podsjetilo u točki 238. ove presude, članovi Revizorskog suda ne smiju, u skladu s člankom 286. stavkom 4. UFEU‑a, za trajanja svojeg mandata obavljati nijedno drugo zanimanje, ni plaćeno ni neplaćeno.
Usto, kako bi se u skladu s člankom 285. UFEU‑a osobito zajamčila neovisnost tih članova i u skladu s člankom 286. stavkom 3. UFEU‑a osiguralo da se navedeni članovi suzdržavaju od svakog djelovanja koje je nespojivo s njihovim dužnostima, pravilima koja je donio Revizorski sud i koja isti članovi moraju strogo poštovati, kao što se to ističe u točki 241. ove presude, pojašnjava se u kojim uvjetima oni mogu obavljati vanjsku aktivnost tijekom trajanja svojeg mandata.
Tako se točkom 3.7. Etičkih smjernica predviđa da članovi Revizorskog suda smiju obavljati vanjske aktivnosti samo u okviru uspostavljenom Pravilnikom o osoblju i da se moraju suzdržati od svake aktivnosti koja bi mogla naštetiti ugledu te institucije, dovesti u pitanje njihovu nepristranost ili ometati njihov rad.
U članku 4. stavku 1. Kodeksa ponašanja iz 2004. i članku 4. stavcima 1. i 2. Kodeksa ponašanja iz 2012. navodilo se da članovi Revizorskog suda predano rade na obavljanju funkcije za koju su dobili mandat, da ne smiju obnašati nikakvu političku funkciju i da se suzdržavaju od svake vanjske profesionalne aktivnosti i svake druge vanjske aktivnosti koja nije spojiva s obavljanjem njihovih dužnosti.
U članku 5. stavku 1. Pravilnika o provedbi Poslovnika određivalo se da se članovi Revizorskog suda suzdržavaju od svake vanjske profesionalne aktivnosti i svake druge vanjske aktivnosti koja je nespojiva s načelima neovisnosti i dostupnosti prilikom obavljanja njihovih dužnosti.
U članku 5. stavku 2. tog pravilnika o provedbi navodilo se da svaku stvarnu ili planiranu vanjsku aktivnost treba ocijeniti s obzirom na četiri opća kriterija koji se odnose na to da aktivnost ne narušava ugled Revizorskog suda u pogledu njegove nepristranosti, da nema sukoba interesa, da aktivnost ne zahtijeva prekomjerno korištenje raspoloživog vremena i da nema novčane dobiti.
Osim toga, s postupovnog stajališta, člankom 4. stavkom 3. Kodeksa ponašanja iz 2004., člankom 4. stavkom 6. Kodeksa ponašanja iz 2012. i člankom 6. stavcima 1. i 2. Pravilnika o provedbi Poslovnika uvodi se obveza prijave predsjedniku Revizorskog suda svake vanjske aktivnosti ne samo prilikom preuzimanja dužnosti člana te institucije, nego i tijekom ostatka njegova mandata.
Iz prethodno navedenog proizlazi da u svrhu odlučivanja o četvrtom tužbenom razlogu valja ocijeniti je li K. Pinxten ispunio obveze prijave svake vanjske aktivnosti i suzdržavanja od obavljanja vanjske aktivnosti koja je nespojiva s njegovim dužnostima u pogledu dviju vanjskih aktivnosti na koje se odnosi prvi i drugi dio tog tužbenog razloga.
a)

Prvi dio četvrtog tužbenog razloga, koji se temelji na neprijavljenom i nezakonitom političkom djelovanju
1)

Argumentacija stranaka
Prvim dijelom svojeg četvrtog tužbenog razloga, Revizorski sud tvrdi da je K. Pinxten bio intenzivno politički aktivan dok je bio član te institucije. Tako je sudjelovao na brojnim sastancima upravnog odbora političke stranke Open VLD (u daljnjem tekstu: predmetna politička stranka), štoviše kao član s pravom glasa do 2008.
Ta aktivnost nije prijavljena niti ju je Revizorski sud odobrio te je u svakom slučaju nespojiva s dužnostima člana te institucije.
K. Pinxten osporava da je na bilo koji način bio politički aktivan dok je bio član Revizorskog suda. Iako je sudjelovao na nekim sastancima predmetne političke stranke, bila je riječ o sastancima „proširenog” upravnog odbora te stranke, na kojima su sudjelovali i parlamentarni zastupnici navedene stranke i tijekom kojih K. Pinxten nije imao pravo glasa, s obzirom na to da nije bio izabrani član tog upravnog odbora. Cilj njegova sudjelovanja na tim sastancima bio je promicanje aktivnosti Revizorskog suda i održavanje profesionalnih odnosa s nacionalnim političarima.
2)

Ocjena Suda
Kao prvo, valja istaknuti da se ne može smatrati da je utvrđena tvrdnja Revizorskog suda prema kojoj je K. Pinxten sudjelovao na sastancima upravnog odbora predmetne političke stranke kao član s pravom glasa do 2008. jer spis kojim raspolaže Sud ne sadržava nijedan dokaz u prilog toj tvrdnji.
Kao drugo, što se tiče sudjelovanja K. Pinxtena na sastancima upravnog odbora predmetne političke stranke od 2008. a da pritom nije imao pravo glasa, Revizorski sud podnio je, među ostalim, poruku elektroničke pošte koju je 24. studenoga 2008. poslao predsjednik te stranke i u kojoj se K. Pinxtena uvjerava da će ga se sustavno pozivati na sastanke upravnog odbora navedene stranke, kao i zapisnike s tih sastanaka iz kojih proizlazi da je K. Pinxten sudjelovao na najmanje 30 navedenih sastanaka od 9. ožujka 2009. do 26. travnja 2010.
Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 182. svojeg mišljenja, iz tih zapisnika proizlazi i da su sastanci upravnog odbora predmetne političke stranke na kojima je K. Pinxten sudjelovao imali za cilj raspravu o različitim pitanjima koja proizlaze iz belgijske i europske politike.
Usto, iako zapisnici sa sastanaka upravnog odbora predmetne političke stranke održanih nakon 26. travnja 2010. nisu uloženi u spis kojim raspolaže Sud, iz niza elemenata iz tog spisa proizlazi da je K. Pinxten nastavio sudjelovati na tim sastancima nakon tog datuma.
Konkretno, iz razmjene poruka elektroničke pošte iz svibnja 2012. proizlazi da je K. Pinxten izrazio zabrinutost jer više ne prima pozive za sudjelovanje na sastancima upravnog odbora predmetne političke stranke i da mu je odgovoreno da je riječ o tehničkom problemu. Interes K. Pinxtena za te sastanke vidljiv je i iz razmjene poruka elektroničke pošte iz lipnja 2016. u kojima se požalio da mu se pozivi na sastanke šalju prekasno da bi se stigao organizirati i na njima sudjelovati.
Štoviše, poruke elektroničke pošte poslane u rujnu 2014. i u rujnu i listopadu 2015. potvrđuju sudjelovanje K. Pinxtena na nekim sastancima upravnog odbora predmetne političke stranke.
Nadalje, u nekoliko se poruka elektroničke pošte iz 2016. i 2017. utvrđuje da su se pozivi na takve sastanke nastavili slati K. Pinxtenu, dok dokumenti povezani s nekoliko službenih putovanja na kojima je bio upućuju na njegovo sudjelovanje na najmanje četiri takva sastanka tijekom te dvije godine.
Osim toga, tijekom njegova saslušanja pred Revizorskim sudom, a zatim na raspravi, K. Pinxten priznao je da je redovno sudjelovao na sastancima „proširenog” upravnog odbora predmetne političke stranke, u prosjeku na otprilike osam do deset sastanaka godišnje.
Iz tih elemenata proizlazi da je K. Pinxten tijekom velikog dijela svoja dva mandata pri Revizorskom sudu bio politički aktivan, što se osobito očitovalo njegovim izravnim i redovnim sudjelovanjem u upravljačkom tijelu nacionalne političke stranke.
Ta se ocjena ne može dovesti u pitanje argumentom K. Pinxtena prema kojem je on sudjelovao na tim sastancima kao gost ili promatrač, kao i parlamentarni zastupnici predmetne stranke, a da pritom nije izabran u tu svrhu niti je imao pravo glasa.
Naime, zbog sudjelovanja na sastancima uprave političke stranke, čak i bez prava glasa, nastaje stvarna mogućnost od utjecaja na političku aktivnost te stranke, osobito sudjelovanjem na raspravama vođenima u tom krugu. Sličnost između položaja parlamentarnih zastupnika predmetne stranke i položaja K. Pinxtena u pogledu sudjelovanja na predmetnim sastancima, na koju se on poziva, potvrđuje uostalom povezanost tog sudjelovanja s političkom aktivnosti.
Međutim, osim što tu aktivnost K. Pinxten ni na koji način nije prijavio, valja utvrditi da je takva aktivnost očito nespojiva s dužnostima člana Revizorskog suda.
Naime, osim vremena koje je potrebno za putovanje i sudjelovanje na političkim sastancima na radne dane, s obzirom na to da dotični član ima obvezu dostupnosti, takvom se aktivnosti narušava neovisnost tog člana i može, ako se za nju zna, narušiti percepciju javnosti u pogledu neovisnosti Revizorskog suda.
Stoga je takva aktivnost nespojiva s obvezama uvedenim primarnim pravom te se protivi i pravnim pravilima koja je donio Revizorski sud i koja su navedena u točkama 250. do 253. ove presude. Obavljanje političke funkcije osobito je izričito zabranjeno kodeksima ponašanja iz 2004. i 2012., a u točki 3.3. Etičkih smjernica ističe se potreba izbjegavanja bilo kakvog sukoba interesa do kojeg može doći u slučaju članstva u upravnom odboru političke stranke.
Važno je naglasiti da, ako je član Revizorskog suda tijekom bitnog dijela trajanja svojih mandata politički aktivan, to predstavlja osobito tešku povredu najosnovnijih obveza koje proizlaze iz njegove službe.
Težinu povrede tih obveza u ovom slučaju dodatno naglašava okolnost da je K. Pinxten u svakom slučaju morao znati za nepravilnost svojeg ponašanja jer je odbor zadužen za ocjenu vanjskih aktivnosti članova Revizorskog suda prilikom njegova preuzimanja dužnosti odbio njegov zahtjev da zadrži svoju funkciju gradonačelnika općine Overpelt (Belgija), na temelju, među ostalim, obavijesti pravne službe te institucije od 10. svibnja 2006. u kojoj se naglašava da njezini članovi ne smiju obavljati nikakvu političku funkciju.
Stoga je prvi dio četvrtog tužbenog razloga osnovan.
b)

Drugi dio četvrtog tužbenog razloga, koji se temelji na neprijavljenom i nezakonitom upravljanju društvom građanskog prava za upravljanje nekretninama
1)

Argumentacija stranaka
Drugim dijelom četvrtog tužbenog razloga Revizorski sud tvrdi da je K. Pinxten 2016. osnovao privatno društvo, od kojeg je ostvarivao prihode i koje se bavilo vinogradarstvom u Côte‑d’Oru (Francuska).
Ta aktivnost nije prijavljena niti ju je Revizorski sud odobrio te je u svakom slučaju nespojiva s dužnostima člana te institucije jer je riječ o profesionalnoj djelatnosti s ciljem ostvarivanja dobiti.
Prema mišljenju K. Pinxtena, društvo na koje upućuje Revizorski sud društvo je građanskog prava za upravljanje nekretninama koje ne obavlja trgovačku djelatnost, nego samo dobiva najamninu za iznajmljivanje nekretnine koju je prijavio u svojoj Izjavi o interesima. Stoga je jednostavno riječ o potpuno transparentnom obliku vlasništva nad nekretninom.
2)

Ocjena Suda
Iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da je K. Pinxten stvarno upravljao društvom građanskog prava za upravljanje nekretninama nakon osnivanja tog društva tijekom 2016. i do isteka njegova drugog mandata.
K. Pinxten i njegova supruga držali su 97 % udjela u navedenom društvu građanskog prava za upravljanje nekretninama, pri čemu je preostalih 3 % držalo njihovo troje djece.
Usto, iz javnobilježničkih akata i poruka elektroničke pošte koje je podnio Revizorski sud proizlazi da je isto društvo građanskog prava za upravljanje nekretninama 12. rujna 2016. kupilo nekoliko parcela koje su odmah dane u zakup poljoprivrednog zemljišta kako bi se njima koristila treća strana.
Međutim, što se tiče spojivosti funkcije koju je tako obavljao K. Pinxten s njegovim dužnostima, valja utvrditi da se nijednom načelu kojim je uređen status članova Revizorskog suda ne protivi izravno ili neizravno posjedovanje nekretnina ili primanje prihoda od najma takvih nekretnina.
Iz članka 2. stavka 2. Kodeksa ponašanja iz 2012., na temelju kojeg se isti sustav prijavljivanja primjenjuje na „svaku nekretninu u izravnom vlasništvu ili u vlasništvu preko društva za poslovanje nekretninama”, uostalom proizlazi da se unutarnjim pravnim pravilima Revizorskog suda izričito predviđala mogućnost da njegovi članovi izravno ili neizravno posjeduju nekretnine.
Budući da se nije navelo niti
a fortiori
utvrdilo da se predmetno društvo građanskog prava za upravljanje nekretninama bavilo djelatnošću koja premašuje upravljanje poljoprivrednim zemljištima navedenima u točki 281. ove presude, očito je da je K. Pinxten, kao direktor tog društva, samo upravljao tim zemljištima kojima se navedeno društvo nije koristilo izravno, kao što bi to činio da je izravno posjedovao navedena zemljišta.
U tim okolnostima i u nedostatku drugih elemenata na temelju kojih se može utvrditi osnovanost prigovora koji je u tom pogledu Revizorski sud uputio K. Pinxtenu, aktivnost direktora društva građanskog prava za upravljanje nekretninama koju on obavlja nije mogla povrijediti načela neovisnosti i nepristranosti, smanjiti njegovu dostupnost ili mu donijeti prihode koji su veći od onih koje je mogao ostvariti kao vlasnik nekretnina koje posjeduje to društvo.
Iz toga slijedi da se, suprotno onome što tvrdi Revizorski sud, ne može smatrati da je ta aktivnost nespojiva s dužnostima člana Revizorskog suda.
Što se tiče toga je li K. Pinxten postupao u skladu sa svojom obvezom prijave takve aktivnosti , iz članka 2. stavaka 2. i 4. Kodeksa ponašanja iz 2012. proizlazi da je na članu Revizorskog suda koji je tijekom svojeg mandata posredstvom društva za upravljanje nekretninama kupio nekretninu koja nije dom namijenjen isključivo za njegovu uporabu, da podnese novu izjavu o financijskim interesima i imovini u kojoj se navodi ta nekretnina.
S obzirom na postojanje te posebne obveze prijave koja se odnosi na posjedovanje nekretnina i s obzirom na upućivanje u tom kontekstu u Kodeksu ponašanja iz 2012. na društva za upravljanje nekretninama, valja smatrati da je izjava člana Revizorskog suda o financijskim interesima i imovini u kojoj se navodi imovina koju posjeduje posredništvom društva za upravljanje nekretninama bila dovoljna da bi se tom članu Revizorskog suda, ako je direktor tog društva, omogućilo da ispuni svoje obveze prijave prema toj instituciji.
Štoviše, s obzirom na to, s jedne strane, da funkcija direktora društva građanskog prava za upravljanje nekretninama nije kao takva nespojiva s dužnostima člana Revizorskog suda i, s druge strane, da eventualni sukob interesa povezan s tom funkcijom po prirodi proizlazi iz posjedovanja predmetne imovine, a ne samog obavljanja navedene funkcije, dodatna prijava te funkcije kao vanjske aktivnosti u okviru postupka iz točke 254. ove presude nije potrebna kako bi se Revizorskom sudu omogućilo da provjeri da njegovi članovi poštuju obveze koje proizlaze iz njegove službe.
U ovom slučaju nije sporno da su poljoprivredna zemljišta koja posjeduje predmetno društvo građanskog prava za upravljanje nekretninama stvarno navedena u novoj izjavi o financijskim interesima i imovini koju je K. Pinxten podnio nakon stjecanja tih zemljišta.
Stoga drugi dio četvrtog tužbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
Prema tome, valja djelomično prihvatiti taj tužbeni razlog.
2.

Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na zlouporabi sredstava Revizorskog suda radi financiranja aktivnosti koje nisu povezane ili nisu spojive s dužnostima člana te institucije
a)

Dopuštenost prvog tužbenog razloga
K. Pinxten istaknuo je dva argumenta kojima se osporava dopuštenost prvog tužbenog razloga i koji se redom odnose na to da Revizorski sud nije izvršio svoju diskrecijsku ovlast i na formalne nedostatke u okviru podnošenja tužbe, kao i nedopuštenost tablice koja je priložena replici.
1)

Izvršavanje diskrecijske ovlasti Revizorskog suda
i)

Argumentacija stranaka
K. Pinxten tvrdi da je Revizorski sud samo uputio na OLAF‑ovo izvješće a da ga pritom nije analizirao niti je, među ostalim, točno naveo zašto je svaki od kritiziranih troškova nepravilan. Na taj način ta institucija nije izvršila diskrecijsku ovlast koja joj se dodjeljuje u članku 286. stavku 6. UFEU‑a. Taj je propust još ozbiljniji zbog okolnosti da je Revizorski sud u konačnici od K. Pinxtena zatražio samo oko 27 % iznosa koji je utvrdio OLAF a da pritom nije objasnio razloge zbog kojih je ipak prihvatio sve prigovore upućene K. Pinxtenu u OLAF‑ovu izvješću.
Revizorski sud smatra da je na njemu bilo analizirati OLAF‑ovo izvješće te uputiti na njega. Proveo je ipak vlastitu analizu predmetnih činjenica, kao što to uostalom pokazuju preliminarno izvješće i tužba.
ii)

Ocjena Suda
Iz članka 286. stavka 6. UFEU‑a proizlazi da samo Revizorski sud može pokrenuti postupak predviđen tom odredbom.
Stoga je na toj instituciji da ocijeni jesu li elementi kojima raspolaže u pogledu ponašanja dotičnog člana ili bivšeg člana navedene institucije dovoljni kako bi se opravdalo pokretanje tog postupka. U članku 4. Poslovnika uostalom se predviđa unutarnji postupak čiji je cilj omogućiti da ista institucija u tom pogledu donese informiranu odluku.
Usto, postojanjem OLAF‑ova izvješća o ponašanju dotičnog člana ili bivšeg člana Revizorskog suda ne može se ograničiti margina prosudbe kojom ta institucija raspolaže u tom pogledu, s obzirom na to da iz članka 11. stavka 4. Uredbe br. 883/2013 proizlazi da je na instituciji kojoj je takvo izvješće proslijeđeno da odredi mjere koje treba poduzeti s obzirom na to izvješće i preporuke koje mu se prilažu.
U ovom slučaju, kao što to osobito proizlazi iz točaka 188. do 214. ove presude, proveden je postupak predviđen u članku 4. Poslovnika, što je Revizorskom sudu omogućilo da odluči podnijeti predmetnu tužbu uzimajući u obzir sve elemente kojima raspolaže, uključujući OLAF‑ovo izvješće.
U tim okolnostima, činjenica da se tužba uvelike temelji na utvrđenjima iz OLAF‑ova izvješća ne može dovesti u pitanje dopuštenost prvog tužbenog razloga jer Revizorski sud uopće nije dužan odstupiti od tih utvrđenja.
Revizorski sud nije uostalom u svojoj tužbi ponovio sve prigovore koji se navode u OLAF‑ovu izvješću. Tako konkretno nije istaknuo tužbene razloge koji se temelje na neopravdanim izbivanjima K. Pinxtena te je usto isključio OLAF‑ovu analizu u pogledu nepravilnosti određenih službenih putovanja K. Pinxtena.
Iz toga slijedi da treba odbiti argument K. Pinxtena koji se temelji to tome da Revizorski sud nije izvršio svoju diskrecijsku ovlast.
2)

Podnošenje tužbe i dopuštenost tablice priložene replici
i)

Argumentacija stranaka
K. Pinxten tvrdi da Revizorski sud, kao tijelo koje provodi postupak, nije ispunio svoju obvezu utvrđivanja činjenica dokazivanjem da je svaki od kritiziranih troškova u okviru prvog tužbenog razloga stvarno nepravilan.
To se ne može dokazati načelnim i automatskim upućivanjem na OLAF‑ovo izvješće i njegove brojne priloge jer je takvo upućivanje nedopušteno. Isto tako, ta institucija ne može valjano potkrijepiti svoju argumentaciju upućivanjem na tablicu iz Priloga C.1. replici, tim više jer je ta tablica sastavljena nakon njezine odluke o pokretanju postupka pred Sudom.
Prema mišljenju Revizorskog suda, tužba je dostatno obrazložena. Tako taj sud iznosi reprezentativne primjere povreda koje se stavljaju na teret K. Pinxtenu, pri čemu navodi svaki tužbeni razlog i u prilogu podnosi detaljniju tablicu. Nakon što je K. Pinxten 4. veljače 2019. dostavio primjedbe, Revizorski sud usto je proveo novo ispitivanje svakog od troškova te je sastavio tablicu priloženu svojoj odluci od 11. veljače 2019. o utvrđivanju potraživanja i naplate.
ii)

Ocjena Suda
Uvodno valja naglasiti da tvrdnju K. Pinxtena prema kojoj Revizorski sud nije utvrdio činjenice na kojima se temelji prvi tužbeni razlog treba ocijeniti u fazi ispitivanja osnovanosti tog tužbenog razloga, a ne u fazi ispitivanja njegove dopuštenosti.
U preostalom dijelu, kao prvo, što se tiče podnošenja tužbe, važno je podsjetiti na to da u skladu s člankom 21. Statuta Suda Europske unije i člankom 120. točke (c) njegova Poslovnika, tužba mora sadržavati predmet spora, zahtjev tužitelja i tužbene razloge te argumente.
Poštovanje te obveze mora omogućiti tuženiku da pripremi obranu, a Sudu da provede nadzor. Iz navedenog slijedi da bitni činjenični i pravni elementi na kojima se tužba temelji moraju proizlaziti iz samog teksta tužbe na dosljedan i razumljiv način i da tužbeni zahtjevi moraju biti formulirani na nedvosmislen način kako bi se izbjeglo da Sud odluči
ultra petita
ili da čak ne odluči o nekom prigovoru.
U okviru tužbe podnesene u skladu s člankom 286. stavkom 6. UFEU‑a, Revizorski sud tako treba iznijeti prigovore na dosljedan i precizan način kako bi se dotičnom članu ili bivšem članu Revizorskog suda omogućilo da pravilno razumije prirodu povrede obveze koja proizlazi iz njegove službe, što je nužno kako bi taj član ili bivši član mogao na koristan način istaknuti navode u svoju obranu i Sud provjeriti postojanje navodne povrede.
Iako je točno da se tekst tužbe može u određenim točkama poduprijeti i nadopuniti upućivanjem na određene pasuse akata koji su joj priloženi, općenito upućivanje na druge tekstove, pa makar i bili priloženi tužbi, ne mogu ispraviti nepostojanje nužnih elemenata pravne argumentacije, koje je potrebno navesti u samoj tužbi (vidjeti po analogiji presudu od 11. rujna 2014., MasterCard i dr./Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, t.
40.
i navedenu sudsku praksu).
Prema tome, Sud nije dužan u prilozima tužbi tražiti i identificirati tužbene razloge i argumente na kojima smatra da se tužba temelji (vidjeti po analogiji presudu od 11. rujna 2014., MasterCard i dr./Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, t.
41.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju tužba Revizorskog suda sadržava opći prikaz prvog tužbenog razloga u kojem se, među ostalim, navode kategorije situacija u kojima je, prema mišljenju te institucije, K. Pinxten zloupotrijebio njezina sredstva.
Taj je prikaz dopunjen vrlo opsežnim prilozima na koje se u tužbi opetovano upućuje.
U tom pogledu, točno je da treba istaknuti da su upitni načini na koje se u tužbi upućivalo na te priloge jer Revizorski sud svoju argumentaciju često potkrepljuje na nedovoljno preciznom upućivanju na Prilog A.37. tužbi koja uključuje brojne dokumente koji su često nepravilno poredani te nekoliko tisuća stranica.
Iako se tom praksom Sudu ne omogućuje da raspolaže preciznom i detaljnom analizom, na temelju tužbe ipak se može razumjeti priroda prvog tužbenog razloga koji je istaknuo Revizorski sud i argumenata koje namjerava istaknuti kako bi utvrdio nepravilnost postupanja K. Pinxtena.
Stoga valja smatrati da bitni činjenični i pravni elementi na kojima se temelji predmetna tužba dostatno proizlaze iz teksta tužbe i da višestruka upućivanja na priloge tužbi stoga nemaju za cilj nadomjestiti njezin nedostatak u tom pogledu.
Što se konkretnije tiče toga da je Revizorski sud podnio tablicu iz Priloga A.47. tužbi, valja istaknuti da se ta tablica toj instituciji omogućuje da potkrijepi i dopuni tužbu iscrpnim i preciznim opisom konkretnih situacija u kojima su nastale nepravilnosti koje se u okviru prvog tužbenog razloga navode u tužbi.
Usto, ta tablica omogućuje da se osigura kontinuitet s prethodnim upravnim postupkom tijekom kojeg su Revizorski sud i K. Pinxten primijenili ista upućivanja radi utvrđivanja predmetnih situacija.
Nadalje, s obzirom na velik broj konkretnih situacija na koje se odnosi prvi tužbeni razlog, u stvarnosti je teško zamisliti njihovo navođenje u cijelosti u glavnom tekstu tužbe.
Međutim, takva formalna poteškoća ne može dovesti do toga da Revizorski sud odustane od podnošenja Sudu svih činjenica na temelju kojih se, prema njegovu mišljenju, mogu utvrditi povrede koje je počinio K. Pinxten u pogledu obveza koje proizlaze iz njegove službe.
U tim okolnostima valja smatrati da podnošenje prvog tužbenog razloga u tužbi omogućuje K. Pinxtenu da ostvari svoja prava obrane, kao što je to uostalom detaljno učinio tijekom postupka pred Sudom, i Sudu da odluči o osnovanosti tog tužbenog razloga.
Iz toga slijedi da se na temelju formalnih nedostataka u okviru podnošenja tužbe ne može smatrati da je prvi tužbeni razlog djelomično ili u cijelosti nedopušten.
Što se tiče, kao drugo, tvrdnje prema kojoj je tablica iz priloga C.1. replici nedopuštena jer je izrađena nakon faze tužbe i podnesena u fazi replike, valja podsjetiti na to da je na temelju članka 127. Poslovnika Suda tijekom postupka zabranjeno iznositi nove razloge, osim ako se ne temelje na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka. Usto, u članku 128. stavku 1. tog poslovnika predviđa se da stranke mogu podnositi dokaze i stavljati dokazne prijedloge u prilog svojim argumentima i u replici , pri čemu trebaju obrazložiti kašnjenje u podnošenju tih elemenata.
U tom pogledu valja utvrditi da tablica iz Priloga C.1. replici predstavlja novi prikaz tablice iz Priloga A.47. tužbi, koji je namijenjen lakšem utvrđivanju dokaza koji se odnose na svaku od situacija navedenih u toj tablici i uzimanju u obzir argumenata koje je K. Pinxten istaknuo u svojem odgovoru na tužbu.
Budući da nije utvrđeno da tablica iz Priloga C.1. replici sadržava nove tužbene razloge ili da se u njoj upućuje na dokaze koji nisu bili podneseni u prilogu tužbi, u skladu s člancima 127. ili 128. Poslovnika ne može se smatrati da je u cijelosti ili djelomično nedopuštena.
b)

Osnovanost prvog tužbenog razloga
1)

Argumentacija stranaka
Prvim tužbenim razlogom Revizorski sud ističe da je K. Pinxten zlouporabom sredstava te institucije povrijedio obveze objektivnosti, neovisnosti, nepristranosti, angažiranosti, časnog, odgovornog i uzornog ponašanja te transparentnosti.
Na prvom mjestu, Revizorski sud prigovara K. Pinxtenu da je zatražio naknadu troškova službenih putovanja i isplatu dnevnica za aktivnosti koje nisu bile povezane s njegovim dužnostima.
Revizorski sud u tom pogledu naglašava da iz članka 7. Uredbe br. 2290/77 i Odluke br. 1-2003 proizlazi da je tu naknadu i tu isplatu moguće izvršiti samo za zadatke koje je institucija povjerila članu i koji su povezani s obavljanjem njegovih dužnosti.
Međutim, kao prvo, K. Pinxten zatražio je naknadu troškova službenih putovanja i isplatu dnevnica za aktivnosti u slobodno vrijeme, odnosno rekreativne aktivnosti, kao što je boravak u planinskom odmaralištu Crans Montana (Švicarska), aktivnosti za razonodu, kao što su lovački izleti, turistička putovanja, poput putovanja na Kubu, ili pak sudjelovanje u slavljima ili vjenčanjima svojih prijatelja.
Kao drugo, K. Pinxten je navodno tražio povrat i plaćanje troškova svojih aktivnosti koje se odnose na njegove osobne interese, osobito one u okviru kupnje vinograda.
Kao treće, K. Pinxten bio je na službenim putovanjima povezanim s aktivnostima koje nisu bile spojive s njegovim dužnostima, kao što su aktivnosti u okviru predmetne političke stranke, čije je postojanje dokazano učestalim sastancima s članovima te stranke i elementima koje je prikupio OLAF.
Kao četvrto, K. Pinxten uveo je „službena putovanja bez dnevnica” za aktivnosti za koje je priznao da nisu bile povezane s njegovim dužnostima kako bi osigurao da se kilometraža službenog automobila u pogledu njegovih službenih putovanja ne uračuna u godišnju gornju granicu od 15000 km, čije se prekoračenje naplaćivalo.
Iako K. Pinxten opravdava brojna službena putovanja primitkom službenog poziva, to se opravdanje ne može prihvatiti jer, s jedne strane, ta formalnost, osobito činjenica da se poziv odnosi na svojstvo člana Revizorskog suda koje ima primatelj poziva, može biti znak pristojnosti koji nije povezan s njegovim dužnostima člana Revizorskog suda i jer je, s druge strane, utvrđeno da je u određenim slučajevima K. Pinxten zatražio predmetni poziv. Isto tako, položaj ili titula osoba s kojima se održava sastanak prilikom službenog putovanja nije valjan razlog jer nije dovoljno utvrditi službenu prirodu događaja. Predsjednik Revizorskog suda zadužen je uostalom osigurati vanjsku reprezentaciju te institucije, od 2016. uz pomoć članova zaduženih za međunarodne odnose i kontrolu kvalitete revizije.
Na drugom mjestu, Revizorski sud ističe da je K. Pinxten u tromjesečnim obračunima svojih troškova reprezentacije i ugošćivanja naveo izdatke koji su bili privatni ili nespojivi s njegovim dužnostima.
Međutim, iz članka 2. Odluke br. 7-2004 proizlazi da se nadoknađuju samo troškovi reprezentacije koji su članovima Revizorskog suda nastali u tom svojstvu i da prijateljima tih članova ili osobama s kojima održavaju privatne odnose treba uputiti privatne pozive.
Revizorski sud konkretno naglašava da je K. Pinxten u svojem domu organizirao niz večera za koje nije utvrđeno da su povezane s njegovim dužnostima člana te institucije i za koje, s obzirom na sadržaj dopisa od 28. travnja 2015. koji je poslan Premijeru Kraljevine Belgije kao poziv na tu večeru (u daljnjem tekstu: dopis od 28. travnja 2015.), treba smatrati da za stvarni cilj imaju okupljanje prijatelja K. Pinxtena.
Na trećem mjestu, K. Pinxten upotrebljavao je svoj službeni automobil i usluge vozača Revizorskog suda za aktivnosti koje nisu bile povezane ili nisu bile spojive s njegovim dužnostima, uključujući u slučajevima kada nije bio na službenom putovanju.
Međutim, iz članaka 1. i 4. Odluke br. 33‑2004 proizlazi da je Revizorski sud trebao snositi troškove koji su nastali upotrebom službenog automobila samo u slučaju obavljanja dužnosti članova te institucije. Na temelju tih odredbi takav je bio slučaj kad je za predmetna putovanja izdan putni nalog ili, unutar granice od 15000 km godišnje, za određena posebna putovanja koja se smatraju povezanima s obavljanjem dužnosti. Usto, članovi Revizorskog suda mogli su upotrebljavati usluge vozača samo za putovanja u okviru obavljanja svojih dužnosti.
Zdravstvenim stanjem K. Pinxtena nije se moglo opravdati upotreba usluga vozačâ Revizorskog suda za privatna putovanja. Uostalom, liječnička potvrda u kojoj se utvrđuje prepreka za upravljanje vozilom tijekom dugih putovanja izdana je tek 31. listopada 2016.
Prema mišljenju Revizorskog suda, odredbe propisa koje se primjenjuju na cijelo sporno razdoblje bile su jasne, precizne i predvidljive te je K. Pinxten s njima bio u potpunosti upoznat. Njima se dosljedno isključivalo svako plaćanje povezano s privatnim aktivnostima ili aktivnostima koje su nespojive sa svojstvom člana Revizorskog suda. U tom kontekstu, K. Pinxten ne može odgovornost za vlastite povrede pripisati Revizorskom sudu koji je raspolagao odgovarajućim mehanizmima unutarnjeg nadzora.
Ovdje se ne može prihvatiti nijedna povreda načela zaštite legitimnih očekivanja jer se ne smije smatrati da šutnja uprave ili neopravdana plaćanja predstavljaju precizna, bezuvjetna i dosljedna jamstva.
U svakom slučaju, nepravilna praksa ne može stvoriti legitimna očekivanja. Međutim, potvrda predsjednik Revizorskog suda u pogledu putnih naloga koje je izdao K. Pinxten temeljila se na informacijama koje nisu omogućavale da se shvati da se ti nalozi nisu odnosili na zadaće povezane s obavljanjem njegovih dužnosti. Tako je pristanak tog predsjednika manjkav zbog namjernih propusta ili prijevare K. Pinxtena.
K. Pinxten zahtijeva da se odbije prvi tužbeni razlog.
Kao prvo, poziva se na načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja.
U tom pogledu tvrdi da se u pravnim pravilima koja je Revizorski sud primjenjivao do 2018. nisu definirali pojmovi „službeno putovanje”, „obavljanje dužnosti” ili pak „interes Revizorskog suda”. Jedini koristan tekst u to vrijeme bili bi komentari koji se odnose na članak 4. Odluke br. 33‑2004, koji su pokazali da se obavljanje dužnosti mora shvatiti široko.
Usto, K. Pinxten sustavno je predsjedniku Revizorskog suda priopćavao informacije koje se zahtijevaju Odlukom br. 1-2003. Tako ga je obavijestio i o svojoj upotrebi usluga vozača iz zdravstvenih razloga, koje je konkretizirao prijavom „službenih putovanja bez dnevnica”. Štoviše, odgovorio je na sva pitanja koja su mu postavile službe Revizorskog suda. S obzirom na takvu njegovu transparentnu praksu, ne može biti odgovoran za propuste u nadzoru tih službi koji joj nije omogućio da otkrije eventualne pogreške.
U tom je kontekstu na temelju izdanih odobrenja i prakse Revizorskog suda K. Pinxten tijekom više od deset godina dobivao precizna, bezuvjetna i dosljedna jamstva koja potječu iz pouzdanih izvora, čime su se stvarala legitimna očekivanja da su plaćanja bila pravilna. Tužbom Revizorskog suda stoga se povređuje načelo zaštite legitimnih očekivanja.
Kao drugo, ocjene Revizorskog suda u okviru njegova prvog tužbenog razloga sadržavaju niz očitih pogrešaka.
Tako je Revizorski sud, nakon OLAF‑a, doveo u pitanje cilj brojnih službenih putovanja te se oslonio na ono što on smatra „stvarnim ciljem” tih službenih putovanja, a da pritom nije pružio objašnjenja u pogledu dokumenata koji opravdavaju njegov pristup.
K. Pinxten konkretno tvrdi da nikad nije bio politički aktivan tijekom svojih mandata kao član Revizorskog suda. Sastajao se s članovima predmetne političke stranke kao član Revizorskog suda i kako bi, među ostalim, osigurao promicanje rada te institucije. Isto tako, službena putovanja u okviru SBNL‑V‑a pridonijela su tomu da se zainteresirane strane upoznaju s radom Revizorskog suda.
Što se tiče lovačkih izleta, K. Pinxten navodi da je na službena putovanja u dvorac Chambord (Francuska) odlazio u okviru europskih dana koji okupljaju europske uglednike. Općenitije, okolnost da je službeno okupljanje popraćeno elementima koji nisu toliko službeni ne može dovesti u pitanje njegovu povezanost s dužnostima člana Revizorskog suda.
Službeno putovanje u Crans Montanu odobrio je predsjednik Revizorskog suda a da pritom nije tražio nikakve dodatne informacije. Dopustio je K. Pinxtenu da sudjeluje na zasjedanju „Crans Montana Forumu”, čiji je cilj bio okupljanje uglednika radi općenitih rasprava. Tuženik je uostalom saznao za postojanje tog foruma od predsjednika Revizorskog suda.
Putovanje na Kubu također je bilo opravdano, uz suglasnost predsjednika Revizorskog suda, željom da se održe sastanci s dionicima na lokalnoj razini, pri čemu su bili svjesni da će se s obzirom na prirodu kubanskog režima susreti dogovarati samo na licu mjesta. Usto, organizacija putovanja bila je složena zbog manjka suradnje delegacije Unije na Kubi.
Liječnički pregledi za koje nije dobio nikakvu naknadu bili su dio slučajeva iz članka 4. Odluke br. 33‑2004 u kojima je dopuštena upotreba usluga vozača.
Osim toga, K. Pinxten detaljno pojašnjava niz službenih putovanja čiji je cilj pogrešno opisan u tužbi ili u pogledu kojih je Revizorski sud iznio netočne činjenične tvrdnje.
Što se tiče troškova reprezentacije i ugošćivanje, K. Pinxten na temelju Odluke br. 7-2004 i komunikacija Revizorskog suda naglašava da je bilo u interesu te institucije da njezini članovi održavaju kontakte s uglednicima. Nijednim se pravilom nije zabranilo da se aktivnosti reprezentacije usmjere na već poznate osobe, nego je samo osobnim prijateljima i članovima obitelji trebalo uputiti privatne pozive.
U tom se pogledu K. Pinxten protivi pristupu koji zagovara Revizorski sud, prema kojem je za aktivnosti reprezentacije bio zadužen samo njegov predsjednik. Taj pristup ne odgovara praksi te institucije ili njezinim strateškim ciljevima te nije u skladu s činjenicom su njezini članovi ovlašteni snositi troškove reprezentacije.
Službena putovanja naložena vozačima K. Pinxtena bila su povezana s njegovim službenim putovanjima ili su bila opravdana člankom 4. Odluke br. 33‑2004 i člankom 4. Odluke br. 19‑2009. Uprava Revizorskog suda bila je uostalom u potpunosti upoznata s aktivnostima dotičnih vozača.
2)

Ocjena Suda
Uvodno valja istaknuti da se prvi tužbeni razlog odnosi na nekoliko stotina različitih prigovora koji su povezani s jednako toliko činjeničnih situacija u kojima su sredstva Revizorskog suda, prema mišljenju tog suda, zloupotrijebljena na zahtjev K. Pinxtena.
U tim okolnostima, kako bi se omogućila potpuna analiza tih prigovora na način koji je razumljiv strankama, ti će se prigovori radi lakšeg pronalaska označivati istom numeracijom koju je utvrdio Revizorski sud u tablici iz Priloga A.47. tužbi i ponovio u tablici iz Priloga C.1. replici.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je na Sudu da o prvom tužbenom razlogu odluči na temelju dokaza koji su mu stavljeni na raspolaganje i s obzirom na kriterije utvrđene u članku 286. stavku 6. UFEU‑a, kako bi se odredilo mogu li se navodne nepravilnosti kvalificirati kao povreda obveza koje proizlaze iz službe člana Revizorskog suda u smislu te odredbe.
Stoga, iako je Revizorski sud 11. travnja 2019. uputio K. Pinxtenu odluku o utvrđivanju potraživanja i naplate koja se odnosi na navodne nepravilnosti koje su predmet prvog tužbenog razloga, stajalište o tom prvom tužbenom razlogu koje je Sud zauzeo u okviru ovog postupka ne odnosi se na utvrđivanje iznosa koje K. Pinxten eventualno treba platiti i stoga ne dovodi u pitanje ocjenu koju će trebati donijeti o toj odluci u okviru tužbe za poništenje te odluke koju je pred Općim sudom Europske unije podnio K. Pinxten.
Prije uzastopnog ispitivanja prigovora Revizorskog suda koji se odnose, kao prvo, na troškove službenih putovanja i dnevnice, kao drugo, troškove reprezentacije i ugošćivanja te, kao treće, upotrebu službenog automobila i usluge vozača, valja ocijeniti argument K. Pinxtena prema kojem se prvim tužbenim razlogom povređuje načelo zaštite legitimnih očekivanja.
i)

Povreda načela zaštite legitimnih očekivanja
Valja naglasiti da, iako se K. Pinxten formalno poziva na načelo pravne sigurnosti i načelo zaštite legitimnih očekivanja, njegova se argumentacija zapravo isključivo odnosi na drugonavedeno načelo, kao što se to uostalom potvrđuje preoblikovanjem te argumentacije u odgovoru na repliku.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pravo pozivanja na načelo zaštite legitimnih očekivanja pretpostavlja da su nadležna tijela Unije zainteresiranoj osobi dala precizna, bezuvjetna i dosljedna jamstva koja potječu iz ovlaštenih i pouzdanih izvora (presuda od 8. rujna 2020., Komisija i Vijeće/Carreras Sequeros i dr.,
C‑119/19 P i C‑126/19 P
,
EU:C:2020:676
, t.
144.
i navedena sudska praksa).
Primjenjivost tog načela najprije treba odbiti u pogledu sredstava koja je Revizorski sud upotrebljavao na ime troškova reprezentacije i ugošćivanja te upotrebe službenog automobila i usluge vozača.
S jedne strane, prema sudskoj praksi Suda, na temelju plaćanja poput onih koja su izvršena na ime troškova reprezentacije i ugošćivanja, u nedostatku bilo kojeg drugog relevantnog elementa i čak i ako je od dana kada su ti iznosi isplaćeni do dana kada je njihova pravilnost dovedena u pitanje proteklo dugo razdoblje, ne može nastati, u odnosu na njihova korisnika, legitimno očekivanje da se navedena plaćanja više ne mogu dovoditi u pitanje (vidjeti u tom smislu presudu od 14. lipnja 2016., Marchiani/Parlament,
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
, t.
79.
).
Međutim, praksa Revizorskog suda koja uključuje to da je nadoknađivao troškove reprezentacije i ugošćivanja na temelju elemenata koje je pružio K. Pinxten a da pritom nije tražio dodatne informacije i osporavao osnovanost njegovih zahtjeva za naknadu nije dovoljna kako bi se utvrdilo da je ta institucija toj osobi pružila precizna, bezuvjetna i dosljedna jamstva u pogledu pravilnosti tih zahtjeva.
S druge strane, Revizorski sud nije donio nikakvu izričitu odluku u pogledu načina na koji je K. Pinxten upotrebljavao svoj službeni automobil ili uslugu vozača niti je pred Sudom iznio ikakav drugi oblik posebnog stajališta u pogledu prakse koju je K. Pinxten trebao slijediti u tom pogledu.
Stoga, pod pretpostavkom da je Revizorski sud u tom području dopustio, kao što to tvrdi K. Pinxten, da se i dalje provode prakse za čije je postojanje morao znati, ta okolnost u svakom slučaju ne može biti dovoljna da se utvrdi da je ta institucija K. Pinxtenu pružila u tom pogledu precizna, bezuvjetna i dosljedna jamstva.
Suprotno tomu, putni nalozi koje je na zahtjev K. Pinxtena izričito izdao predsjednik Revizorskog suda predstavljaju dovoljna jamstva, u smislu sudske prakse navedene u točki 365. ove presude, tako da je K. Pinxten u načelu mogao stvoriti legitimna očekivanja u pogledu pravilnosti predmetnih putnih naloga.
Međutim, važno je najprije istaknuti da iz sudske prakse Suda proizlazi da se pojedinac ne može oslanjati na legitimna očekivanja kako bi nastavila postojati situacija koju obilježava prijevara (vidjeti u tom smislu presudu od 14. lipnja 2017., Santogal M‑Comércio e Reparação de Automóveis,
C‑26/16
,
EU:C:2017:453
, t.
76.
i navedenu sudsku praksu).
Nadalje, s obzirom na obvezu koju imaju članovi Revizorskog suda, kao što to proizlazi iz točke 241. ove presude, da strogo poštuju obveze prijave predviđene pravnim pravilima koja je Revizorski sud donio kako bi osigurao potpune informacije te institucije u pogledu zahtjevâ za upotrebu sredstava navedene institucije, na putnom nalogu, izdanom na temelju zahtjeva iz kojeg su izostavljene bitne informacije koje bi predsjedniku iste institucije omogućile da ocijeni pravilnost predmetnog putnog naloga, ne mogu se temeljiti legitimna očekivanja dotičnog člana u pogledu te pravilnosti.
Naposljetku, na načelo zaštite legitimnih očekivanja ne može se pozvati osoba koja je odgovorna za očitu povredu propisa koji su na snazi (presude od 16. svibnja1991., Komisija/Nizozemska,
C‑96/89
,
EU:C:1991:213
, t.
30.
i od 14. srpnja 2005., ThyssenKrupp/Komisija,
C‑65/02 P i C‑73/02 P
,
EU:C:2005:454
, t.
41.
i navedena sudska praksa).
Kao prvo, iz toga slijedi da se K. Pinxten ne može pozvati na legitimna očekivanja koja se temelje na putnim nalozima odobrenima prijevarom ili, čak i ako ne postoji utvrđena prijevarna namjera, na putnim nalozima koje je izdao predsjednik Revizorskog suda na temelju zahtjeva iz kojeg su izostavljene bitne informacije koje bi tom predsjedniku omogućile da ocijeni pravilnost predmetnog putnog naloga.
Stoga, suprotno onome što tvrdi Revizorski sud, ne može se smatrati da su odobrenja dodijeljena K. Pinxtenu, koja se dovode u pitanje u okviru prvog tužbenog razloga, sustavno dodijeljena na temelju takvih informacija. Naprotiv, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da se u brojnim zahtjevima za odobrenje službenih putovanja jasno i transparentno opisuje cilj za koji Revizorski sud sada smatra da je kao takav nepravilan.
Kao drugo, u slučajevima u kojima je putni nalog koji je predsjednik Revizorskog suda izdao na zahtjev K. Pinxtena očito nepravilan, a da pritom nije dobiven prijevarno ili na temelju zahtjeva koji sadržava nepotpune informacije, na temelju načela zaštite legitimnih očekivanja ne može se isključiti mogućnost Suda da utvrdi da je K. Pinxten, time što je tražio to odobrenje i time što se potom na njega pozvao kako bi dobio naknadu, povrijedio obveze koje proizlaze iz njegove službe.
Takav pristup uostalom proizlazi iz obveze članova Revizorskog suda, na koju se podsjetilo u točki 239. ove presude, da poštuju najviše standarde ponašanja.
Naime, ako je nepravilnost službenog putovanja očita, K. Pinxten moramo je to razumno znati. K. Pinxten u tim okolnostima nije mogao tražiti odobrenje ili se pozvati na njega a da pritom zapravo nije htio iskoristiti postojeću toleranciju za nepravilne prakse ili propuste u nadzoru koji je provodio Revizorski sud.
Suprotno tomu, s obzirom na prethodna razmatranja, Revizorski sud za potrebe ovog postupka ne može valjano prigovoriti K. Pinxtenu da mu je odobrena naknada troškova službenih putovanja ili isplata dnevnica na ime službenog putovanja koje je odobrio predsjednik Revizorskog suda na temelju zahtjeva koji nije imao prijevarnu prirodu i iz kojeg nisu izostavljene bitne informacije, te čija nepravilnost nije očita.
U tim okolnostima, pitanje jesu li na temelju putnih naloga koje je na zahtjev K. Pinxtena izdao predsjednik Revizorskog suda mogla nastati legitimna očekivanja zainteresirane osobe u pogledu pravilnosti predmetnih službenih putovanja treba ocijeniti u svakom slučaju zasebno osobito na temelju usporedbe razloga navedenog u zahtjevu za odobrenje i stvarnog cilja službenog putovanja, koji proizlazi iz dokaza podnesenih Sudu. Ta se ocjena podudara s ispitivanjem merituma prvog tužbenog razloga koji je istaknuo Revizorski sud.
Osim toga, iako se K. Pinxten poziva i na nedorečenost pravila koja se primjenjuju na članove Revizorskog suda, tim se argumentom ne može opravdati odbijanje prvog tužbenog razloga u cijelosti.
Točno je da valja utvrditi da su pravila koja se primjenjuju na situacije koje su predmet prvog tužbenog razloga u određenoj mjeri nedorečena, što se osobito odnosi na nedostatak pojašnjenja u pogledu situacija u kojima se službeno putovanje može odobriti, dokumenata koje treba podnijeti u prilog zahtjevu za odobrenje službenog putovanja ili pak uvjeta u kojima se poziv upućen trećoj strani može povezati sa svojstvom člana Revizorskog suda, konkretno u pogledu razloga za reprezentaciju koji se mogu prihvatiti i elemenata koje treba podnijeti kako bi se opravdalo postojanje istaknutog razloga.
Ta nedorečenost podrazumijeva da su nadležna tijela Revizorskog suda raspolagala širokom marginom prosudbe za utvrđivanje toga je li plaćanje troškova službenih putovanja, dnevnica ili troškova reprezentacije i ugošćivanja bilo opravdano.
Sud stoga u svakom slučaju zasebno treba uzeti u obzir tu marginu prosudbe kad ocjenjuje pravilnost ponašanja K. Pinxtena ili,
a fortiori
, očito nepravilnu prirodu tog ponašanja.
Suprotno tomu, nedorečenost relevantnih pravila nije dovoljna kako bi se općenito utvrdilo da tvrdnje Revizorskog suda, koje se odnose na to da je K. Pinxten zloupotrijebio njegova sredstva, nisu osnovane.
ii)

Troškovi službenih putovanja i dnevnice
U vrijeme nastanka činjenica na koje se odnosi predmetna tužba sustav troškova službenih putovanja i dnevnica bio je predviđen, u okviru članaka 285. do 287. UFEU‑a, u članku 7. Uredbe br. 2290/77, kojim se predviđala naknada tih troškova ili isplata tih dnevnica ako je dotični član Revizorskog suda zbog izvršavanja svojih dužnosti morao putovati iz mjesta sjedišta te institucije.
Što se tiče dužnosti koje imaju članovi Revizorskog suda, valja podsjetiti na to da je, na temelju članka 285. UFEU‑a, primarna zadaća te institucije osigurati obavljanje revizije u Uniji. U tu svrhu Revizorski sud, u skladu s člankom 287. stavcima 1. i 2. UFEU‑a, ispituje zakonitost i pravilnost svih prihoda i rashoda Unije te osigurava ispravnost financijskog upravljanja.
Sustav koji se primjenjuje na troškove službenih putovanja i dnevnice pojašnjen je u Odluci br. 1-2003.
U članku 1. te odluke navodilo se, s jedne strane, da putne naloge treba zatražiti što prije i, s druge strane, da je odgovorni dužnosnik za ovjeravanje troškova službenih putovanja članova predsjednik te institucije.
U članku 3. navedene odluke bila su dopuštena putovanja službenim automobilom u okviru službenog putovanja, dok se člancima 5. i 6. iste odluke predviđala naknada troškova službenih putovanja odnosno isplata dnevnica.
Prema tome, treba smatrati da je zahtjev za naknadu troškova službenih putovanja ili isplatu dnevnica nepravilan ako se utvrdi da se aktivnost koja se stvarno obavlja i za koju je izdan predmetni putni nalog ne može povezati s obavljanjem dužnosti K. Pinxtena. S obzirom na razmatranja u točkama 371. do 381. ove presude, ta se nepravilnost može uzeti u obzir za potrebe ovog postupka ako je putni nalog dobiven prijevarno ili na temelju zahtjeva iz kojeg su izostavljene bitne informacije ili ako je očito da ne postoji povezanost između te aktivnosti i tih dužnosti.
Prije nego što se detaljno ocijeni pravilnost svakog od službenih putovanja na koje se odnosi prvi tužbeni razlog, valja još ispitati argument Revizorskog suda prema kojem je K. Pinxten tijekom saslušanja koje je proveo OLAF priznao da nijedno od službenih putovanja koja se u zahtjevima za izdavanje putnog naloga izričito navode kao „službena putovanja bez dnevnica”, uopće nije bilo povezano s njegovim dužnostima.
Iz zapisnika s tog saslušanja proizlazi da je K. Pinxten samo naveo da je radi transparentnosti podnosio takve zahtjeve kad je službeno putovanje „imalo cilj povezan s [njegovom] dužnosti, ali i privatan aspekt” ili kad je imao „dvojbu o primjerenosti” službenog putovanja s obzirom na cilj i važnost predmetne aktivnosti.
Budući da je to stajalište ponovljeno pred Sudom, valja ispitati službena putovanja koja je K. Pinxten izričito naveo kao „službena putovanja bez dnevnica” na isti način kao i druga službena putovanja na koje se odnosi prvi tužbeni razlog.
–
Boravak u Crans Montani
Nije sporno da je K. Pinxten sa svojom suprugom boravio u planinskom odmaralištu u Crans Montani od 22. do 25. kolovoza 2013. kako bi sudjelovao na ljetnom zasjedanju „Crans Montana Foruma”, u okviru službenog putovanja u retku br. 252.
To je službeno putovanje opravdalo naknadu troškova registracije i hotela, kao i isplatu dnevnica, pri čemu Revizorski sud nije snosio troškove boravka supruge K. Pinxtena.
U zahtjevu za odobrenje spomenutog službenog putovanja navodilo se da je K. Pinxten htio sudjelovati na ljetnom zasjedanju „Crans Montana Foruma”, švicarske nevladine organizacije. Tom je zahtjevu priložena kratka unutarnja obavijest koju je potpisao K. Pinxten, u kojoj se navodilo da je to zasjedanje prilika da se s čelnicima iz cijelog svijeta raspravlja o tekućim međunarodnim političkim pitanjima. Putni nalog izdan je na temelju tih elemenata a da se pritom nisu zatražile dodatne informacije primjerice u pogledu programa tog događaja.
U tom je pogledu točno da valja istaknuti da okolnost da službeno putovanje članu Revizorskog suda omogućuje da sudjeluje na događaju koji dodatno podrazumijeva aktivnost koja može biti povezana s turizmom ili razonodom ne znači nužno da to službeno putovanje nije povezano s dužnostima tog člana ako je taj događaj ipak uglavnom usmjeren na profesionalne aktivnosti.
Međutim, organizatori predmetnog događaja opisali su u prospektu koji je podnio Revizorski sud da je taj događaj u potpunosti usmjeren na kontakte, prijateljstvo, ugodne šetnje i neslužbene sastanke. Taj je opis potvrđen detaljnim programom tog događaja koji obuhvaća samo aktivnosti za razonodu, konkretno šetnje i zabavne večeri.
U poruci elektroničke pošte organizatorâ navedenog događaja od 29. svibnja 2013. također se navodi da su ljetna zasjedanja „Crans Montana Foruma” neformalna, zbog čega se razlikuju od ostalih zasjedanja tog foruma.
Usto, iako K. Pinxten pred Sudom tvrdi da su ta ljetna zasjedanja stvarno povezana s obavljanjem dužnosti, nije podnio dokaze koji mogu potkrijepiti tu tvrdnju.
Stoga se na temelju same činjenice da sudjelovanje na tim ljetnim zasjedanjima eventualno može pridonijeti susretima i komunikaciji s međunarodnim čelnicima, što uostalom nije dokazano, ne može utvrditi postojanje stvarne veze između predmetnog službenog putovanja i dužnosti K. Pinxtena.
Stoga treba smatrati da je to službeno putovanje očito nepravilno.
U tim okolnostima, činjenica da je predsjednik Revizorskog suda prenio članovima te institucije informacije koje se odnose na „Crans Montana Forum”, što ta institucija ne osporava, nije relevantna jer u najboljem slučaju može uputiti na to da je navedena institucija uz potpuno poznavanje činjenica odobrila navedeno službeno putovanje, što u skladu sa sudskom praksom na koju se podsjetilo u točki 374. ove presude nije dovoljno za nastanak legitimnih očekivanja K. Pinxtena koja se mogu protiviti tomu da se za potrebe ovog postupka uzme u obzir njegova očita nepravilnost.
–
Boravak na Kubi
Nije sporno da je K. Pinxten sa suprugom boravio na Kubi od 30. ožujka do 14. travnja 2015., kojim se na temelju putnog naloga u retku br. 343 opravdava naknada, među ostalim, troškova prijevoza i smještaja te isplata dnevnica, pri čemu Revizorski sud nije snosio troškove boravka supruge K. Pinxtena.
Revizorski sud odobrio je to službeno putovanje nakon što je K. Pinxten dostavio dodatne informacije koje je zatražio predsjednik te institucije, iz kojih proizlazi da je cilj navedenog službenog putovanja bio prikupljanje informacija o odnosima između Unije i Kube u okviru sastanaka s lokalnim društvom građanskog prava i posjeta projektima koje financira Unija.
Valja odrediti može li se na temelju dokaza kojima raspolaže Sud utvrditi osnovanost tvrdnje Revizorskog suda, prema kojoj je K. Pinxten boravio na Kubi u isključivo privatne svrhe.
U tom pogledu, iz programa koji je izradio kabinet K. Pinxtena i zaplijenio OLAF proizlazi da je predmetni boravak gotovo isključivo obuhvaćao turističke aktivnosti.
Jedini elementi tog programa koji bi se eventualno mogli povezati s dužnostima koje je obavljao K. Pinxten uključuju sastanak s veleposlanikom Unije na Kubi 31. ožujka 2015., ručak s tim veleposlanikom na Kubi 2. travnja 2015. uz prisutnost osobe odgovorne za Program Ujedinjenih naroda za razvoj (UNDP) i veleposlanika Kraljevine Belgije, kao i sastanak s potonjim veleposlanikom 3. travnja 2015.
Informacije koje je veleposlanik Unije na Kubi pružio OLAF‑u ipak upućuju na to da je ručak 2. travnja 2015. organiziran kao znak pristojnosti i da nije bila riječ o poslovnom ručku. Taj je veleposlanik pojasnio i da se ni u kojem slučaju ne može smatrati da je boravak K. Pinxtena imao poslovnu prirodu jer nije moguće na takav način boraviti na Kubi s turističkom vizom.
Potonji je element OLAF‑u potvrdio drugi član delegacije Unije na Kubi te je usto pojasnio da K. Pinxten nije uzeo u obzir upozorenja koja su mu upućena u pogledu neprimjerenih datuma njegova boravka i da rasprave vođene s njim uopće nisu bile tehničke prirode.
Međutim, valja utvrditi da K. Pinxten još nije korisno osporavao dokaze koje je Revizorski sud podnio kako bi utvrdio da je njegov boravak na Kubi gotovo isključivo obuhvaćao turističke aktivnosti niti je,
a fortiori
, podnio Sudu druge dokumente koji mogu potkrijepiti njegovo stajalište, prema kojem je njegov boravak na Kubi stvarno imao cilj povezan s njegovim dužnostima.
Konkretno, iako se poziva na svojstvo različitih dužnosnika s kojima je mogao razgovarati tijekom tog boravka, očito je da se s tim osobama većinom susreo na ručku u veleposlanstvu Unije na Kubi koji, kao što to proizlazi iz točke 411. ove presude, nije bio poslovni ručak.
Pouzdanost informacija koje je u tom pogledu pružio K. Pinxten tim je uostalom manja jer se među spomenutim dužnosnicima navodi „poduzetnik” koji je zapravo vlasnik smještaja koji je K. Pinxten iznajmio tijekom svojeg boravka.
Što se tiče okolnosti, na koju se K. Pinxten pozvao u obavijesti koju je podnio nakon svojeg službenog putovanja predsjedniku Revizorskog suda, prema kojoj je neke posjete morao otkazati u posljednjem trenutku, tom se tvrdnjom ne može objasniti nedostatak stvarne povezanosti njegova boravka na Kubi s obavljanjem dužnosti.
S jedne strane, iz elemenata spisa koji se odnose na pripremu tog boravka proizlazi da je taj boravak u početku bio zamišljen kao isključivo turistički boravak.
Osobito je važno u tom pogledu navesti poruke elektroničke pošte koje je 28. i 29. siječnja 2015. asistentica K. Pinxtena poslala veleposlaniku Unije na Kubi, u kojima je navela da K. Pinxten želi dobiti informacije u svrhu privatnog putovanja u tu zemlju koju nikada nije posjetio a da pritom uopće nije navela bilo kakav cilj povezan s obavljanjem dužnosti tijekom predviđenog boravka.
S druge strane, koraci koji su se poduzeli prije putovanja na Kubu radi organizacije aktivnosti koje se mogu povezati s dužnostima K. Pinxtena na Revizorskom sudu ne mogu dovesti u pitanje privatnu prirodu boravka u toj zemlji.
Konkretno, očito je da su se ti koraci poduzeli nepravodobno, što je teško spojivo s organizacijom službenog putovanja s ciljem istraživanja u trećoj zemlji, poput Kube, u koju je dotična osoba namjeravala otići prvi put. Tako iz poruka elektroničke pošte kojima raspolaže Sud proizlazi da se UNDP obratilo tek 18. ožujka 2015. i da 19. ožujka 2015. nije bio organiziran nikakav službeni program, odnosno manje od dva tjedna prije polaska K. Pinxtena na Kubu.
Usto, veleposlanici Unije i Kraljevine Belgije na Kubi te službenici UNDP‑a u toj zemlji jasno su naveli K. Pinxtenu, u porukama elektroničke pošte koje je podnio Revizorski sud, da je u navedenoj zemlji teško kombinirati profesionalne i turističke aktivnosti, da o svakom službenom posjetu treba unaprijed obavijestiti kubanska tijela i u okviru njega imati odgovarajuću vizu te da je malo vjerojatno da se može neformalno sastati s kubanskim dužnosnicima.
Stoga K. Pinxten ne može valjano tvrditi da prilikom odlaska na Kubu nije znao da njegov boravak u toj trećoj zemlji nije zapravo takve prirode da može obavljati aktivnosti povezane s njegovim dužnostima kao člana Revizorskog suda.
S obzirom na sve te elemente, iako treba istaknuti da nije proveden dodatni nadzor
ex ante
i
ex post
u pogledu službenog putovanja za koje su bila potrebna znatna sredstva, elementi koje je Revizorski sud pružio prije i nakon službenog putovanja u retku br. 343 itekako su zavaravajući u pogledu stvarnog cilja boravka K. Pinxtena na Kubi i da treba smatrati da je to službeno putovanje nepravilno jer taj boravak nije bio povezan s dužnostima K. Pinxtena.
Iz toga slijedi da također treba smatrati da je nepravilno službeno putovanje navedeno u retku br. 341 koje je imalo za cilj sastanak s različitim osobama radi pripreme boravka na Kubi.
–
Odnosi održavani s dužnosnicima i političkim pokretima
Brojna službena putovanja K. Pinxtena za koja su nadoknađeni troškovi ili isplaćene dnevnice koje je Revizorski sud u okviru prvog tužbenog razloga proglasio nepravilnima odnosila su se na sastanke s političkim predstavnicima.
Kako bi se donijela odluka o tim službenim putovanjima, potrebno je odrediti mogu li takvi sastanci biti cilj službenih putovanja članova Revizorskog suda.
U tom pogledu, kao što to proizlazi iz točke 387. ove presude, zakonodavstvo Unije koje se primjenjivalo u vrijeme nastanka činjenica na koje se odnosi predmetna tužba predviđalo je da se službena putovanja članova Revizorskog suda trebaju odnositi na putovanja „u okviru obavljanja dužnosti” tih članova.
Međutim, valja smatrati da, kao što to tvrdi K. Pinxten, obavljanje dužnosti člana Revizorskog suda može obuhvaćati protokolarne aktivnosti koje su osobito usmjerene na upoznavanje s radom tog člana i promicanje njegova rada, kao i održavanje odnosa s visokim dužnosnicima u interesu institucije.
Takve protokolarne aktivnosti mogu se češće odnositi na dužnosnike iz iste države članice kao što je dotični član Revizorskog suda osobito zbog eventualnog postojanja kontakata prije preuzimanja dužnosti tog člana, praktičnih razloga, posebno jezičnih, ili pak zbog boljeg poznavanja nacionalnih pitanja koja mogu utjecati na prezentaciju rada Revizorskog suda.
Revizorski sud imao je određenu marginu prosudbe prilikom određivanja opsega i uvjeta u kojima se mogu odobriti službena putovanja njegovih članova koja uključuju sastanke s političkim predstavnicima radi osiguranja provedbe takvih protokolarnih aktivnosti, pod uvjetom da stvarni cilj takvih službenih putovanja nije političko djelovanje koje, kao što to proizlazi iz točke 272. ove presude, nije spojivo s dužnostima člana Revizorskog suda.
Iako iz točke 383. ove presude proizlazi da unutarnja pravila Revizorskog suda u pogledu službenih putovanja njegovih članova ne uključuju jasnu odluku koju donosi ta institucija u tom pogledu, iz pravila koja se odnose na troškove reprezentacije i ugošćivanja mogu se izvesti korisne naznake u pogledu načela koja slijedi ta institucija.
Naime, važnost koju Revizorski sud pridaje odnosima koje njegovi članovi održavaju s političkim predstavnicima proizlazi iz obavijesti od 22. travnja 2004. u kojoj se navodi da „članovi predstavljaju [Revizorski] sud osobito kad u interesu [Revizorskog] suda održavaju profesionalne odnose s osobama koje obnašaju dužnosti u Uniji […], državama članicama ili drugim zemljama”.
Isto tako, u strategiji Revizorskog suda za razdoblje od 2013. do 2017. i u njegovoj strategiji o komunikaciji i odnosima sa zainteresiranim stranama koja je donesena 12. prosinca 2013. ističe se potreba Revizorskog suda da osigura odnose s različitim dionicima među kojima su nacionalna i europska politička tijela zadužena za nadzor upotrebe sredstava Unije. Štoviše, u drugom od tih dokumenata navodi se da članovi i njihov kabinet trebaju osigurati odnose s nacionalnim parlamentima.
Praksa Revizorskog suda u pogledu službenih putovanja K. Pinxtena potvrđuje da je taj sud izvršavao svoju marginu prosudbe u smislu da je u načelu priznavao vezu između službenih putovanja čiji su cilj bili sastanci s nacionalnim političkim predstavnicima i dužnosti njegovih članova.
Najprije je tijekom njegova dva mandata odobrio više desetaka službenih putovanja K. Pinxtena, iako je njihov jedini cilj bio sastanak s belgijskim političkim predstavnikom.
Nadalje, tijekom prve revizije službenih putovanja K. Pinxtena koje su provele službe Revizorskog suda prije OLAF‑ove istrage, ta službena putovanja uopće nisu utvrđena kao potencijalno problematična službena putovanja u pogledu kojih treba iznijeti dodatna opravdanja.
Konačno, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da su, osim službenih putovanja koja su u okviru prvog tužbenog razloga proglašena nepravilnima, druga službena putovanja K. Pinxtena čiji je cilj bio sastanak s belgijskim političarima, prema mišljenju Revizorskog suda, bila potpuno pravilna.
S obzirom na prethodno navedeno, općenito se ne može smatrati da su službena putovanja koja su odobrena na transparentan način radi sastanka s političkim predstavnicima zbog svojeg cilja očito nepravilna.
Ta se ocjena ne može dovesti u pitanje argumentom Revizorskog suda prema kojem prezentaciju te institucije osiguravaju njegov predsjednik i članovi zaduženi za institucijske odnose i nadzor kvalitete revizije.
S jedne strane, tom argumentu izravno proturječe dokumenti koje je izdala ta institucija i koji se navode u točki 433. ove presude. S druge strane, navedeni argument također nije u skladu s činjenicom da se Odlukom br. 7-2004 predviđa da se svim članovima navedene institucije mogu nadoknaditi troškovi reprezentacije i ugošćivanja koji su im nastali u svojstvu člana.
Slijedom toga, valja ocijeniti utvrđuje li se objašnjenjima i dokazima koje je podnio Revizorski sud za svako službeno putovanje čiji se cilj odnosio na sastanak s političkim predstavnikom razlog na temelju kojeg se može smatrati da predmetno službeno putovanje nije imalo legitiman protokolarni cilj.
Kao prvo, u tom je smislu jasno da se nekoliko službenih putovanja za koja K. Pinxten tvrdi da su imala za cilj sastanak s belgijskim političkim predstavnicima može izravno povezati s njegovom političkom aktivnosti koja nije spojiva s njegovim dužnostima i koja je utvrđena prilikom ispitivanja četvrtog tužbenog razloga s obzirom na to da su se u stvarnosti odnosila na to da mu se omogući da sudjeluje na sastancima upravnog odbora predmetne političke stranke.
Takva službena putovanja koja su odobrena na temelju zahtjeva iz kojih su izostavljene bitne informacije i koja su zapravo bila povezana s aktivnošću koja nije spojiva s dužnostima člana Revizorskog suda ne mogu se smatrati pravilnima.
Do takvog se utvrđenja može doći u pogledu službenih putovanja u recima br. 54, 60, 61, 70, 81, 84, 85, 88 i 94 jer je Revizorski sud podnio zapisnike koji potvrđuju da je K. Pinxten tijekom tih službenih putovanja prisustvovao sastancima upravnog odbora predmetne političke stranke koji pak nisu bili navedeni u zahtjevima za odobrenje službenog putovanja.
Na temelju okolnosti da cilj službenog putovanja u retku br. 94 nije bio samo sastanak s belgijskim političarima, nego i sudjelovanje na sjednici Europskog parlamenta ne može se utvrditi pravilnost tog službenog putovanja jer se na temelju zapisnikâ predmetne političke stranke i Europskog parlamenta utvrđuje da je K. Pinxten sudjelovao samo na sastanku koji je organizirala ta stranka.
Za službena putovanja navedena u recima br. 95, 396, 410, 413 i 414 također treba smatrati da je njihov stvarni cilj bio omogućiti K. Pinxtenu da sudjeluje na sastancima upravnog odbora predmetne političke stranke, s obzirom na naznake u dnevnom redu K. Pinxtena i u porukama elektroničke pošte koje je razmijenio s predstavnicima te stranke. Isto vrijedi za službena putovanja u recima br. 299 i 369 samo na temelju jasnih napomena iz tog dnevnog reda.
Iako se ne navodi da je njihov najavljeni cilj bio sastanak s belgijskim političarem, ovdje po analogiji treba navesti nekoliko službenih putovanja koja su omogućila K. Pinxtenu da sudjeluje na sastancima upravnog odbora predmetne političke stranke te stoga treba smatrati da su ta putovanja djelomično nepravilna.
To je slučaj sa službenim putovanjima u recima br. 39, 45 i 86. Iako je najavljeni cilj tih triju službenih putovanja bio sastanak s privatnim gospodarskim subjektima ili predstavnicima udruženjâ, Sud raspolaže zapisnicima sa sastanaka upravnog odbora predmetne političke stranke u kojima se navodi da je K. Pinxten prisustvovao tim sastancima na datume koji odgovaraju datumima navedenih službenih putovanja.
Isto tako, treba smatrati da je nepravilno službeno putovanje navedeno u retku br. 68, iako se odnosi i na aktivnost reprezentacije čija se pravilnost ne osporava, jer je K. Pinxten tijekom tog službenog putovanja sudjelovao na sastanku upravnog odbora predmetne političke stranke, kao što to potvrđuje zapisnik s tog sastanka.
Kao drugo, niz službenih putovanja na kojima je bio K. Pinxten odnosilo se na sudjelovanje u aktivnostima ili domjencima koje je organizirala predmetna politička stranka i koja su se razlikovala od sastanaka njezina upravnog odbora.
Prema tome, s obzirom na pozive koje je primio K. Pinxten i napomene u njegovu dnevnom redu jasno je da su se pod izlikom službenih razloga zbog kojih su organizirani sastanci s belgijskim političarima službena putovanja navedena u recima br. 120, 175, 221 i 365 odnosila na sudjelovanje na parlamentarnim danima predmetne političke stranke, službena putovanja navedena u recima br. 207, 298 i 381, kao i djelomično službeno putovanje navedeno u retku br. 229 na novogodišnje dočeke te stranke, službeno putovanje u retku br. 258 na posjet gradu organiziran za članove navedene stranke ili pak službena putovanja navedena u recima br. 260 i 289 na studijski dan odnosno na kongres iste stranke.
Takve su se aktivnosti usto katkad provodile zbog razloga koji se razlikuju od sastanka s belgijskim političarima.
Prema tome, iz dnevnog reda K. Pinxtena najprije proizlazi da se službeno putovanje br. 69, za koje se navodi da se odnosilo na sudjelovanje na „kongresu”, odnosilo na kongres predmetne političke stranke.
Nadalje, iako je službeno putovanje u retku br. 275 bilo opravdano pozivom osobe čije se dužnosti ne navode, račun koji je podnio Revizorski sud i napomena u tom dnevnom redu utvrđuju da je njegov stvarni cilj bio sudjelovanje na „političkoj kavi” koju je organizirala ta politička stranka.
Konačno, na temelju navedenog dnevnog reda i poruke elektroničke pošte asistentice K. Pinxtena od 25. srpnja 2017. valja utvrditi da su se pod izlikom poziva koji je politička grupa ALDE uputila Europskom parlamentu službena putovanja u recima br. 308 i 416 odnosila na sudjelovanje na parlamentarnim danima predmetne političke stranke.
Što se tiče službenog putovanja navedenog u retku br. 269 čiji je službeni cilj bio „službeni poziv, državni ministar, organizacija Herman de Croo Centrum”, njega također treba povezati s političkom aktivnosti K. Pinxtena jer se to službeno putovanje odnosilo na posjet instituciji za koju se navodi da je osnovana kako bi se odala počast bivšem predsjedniku predmetne političke stranke.
Treba smatrati da se službena putovanja navedena u točkama 451. do 456. ove presude ne mogu odvojiti od političke aktivnosti K. Pinxtena na koju se odnosi prvi dio četvrtog tužbenog razloga te da su iz tog razloga očito nepravilna.
Okolnost da događaji koje je organizirala predmetna politička stranka i koji su bili cilj određenih od tih službenih putovanja nisu
a priori
imali za cilj raspravljanje o političkom smjeru te stranke, nego su imali slavljenički aspekt, ne može dovesti u pitanje tu ocjenu jer povezanost tih događaja s političkim pokretom u okviru kojeg je obavljao aktivnost koja je nespojiva s njegovim dužnostima ne omogućuje K. Pinxtenu da u njima sudjeluje a da pritom ne povrijedi svoju obvezu neovisnosti.
Prema tome, činjenica da su određena službena putovanja odobrena na temelju zahtjeva u kojem se njihov cilj opisuje na dovoljno transparentan način nije relevantna za potrebe ovog postupka.
Suprotno tomu, u slučaju službenog putovanja u retku br. 34, okolnost da se u dnevnom planu K. Pinxtena navodi da je on trebao sudjelovati na novogodišnjem dočeku predmetne političke stranke 19. siječnja 2009., a to je službeno putovanje imalo za cilj sudjelovanje na sjednici Europskog parlamenta sutradan ujutro, ne može dokazati da njegov dolazak u Bruxelles na taj datum očito nije bio povezan s najavljenim ciljem navedenog putovanja jer se takav odabir može opravdati praktičnim razlozima.
Isto tako, iako Revizorski sud u pogledu službenog putovanja navedenog u retku br. 74 ističe sudjelovanje K. Pinxtena na sastanku upravnog odbora predmetne političke stranke, iz putnog naloga proizlazi da je to službeno putovanje počelo tek nekoliko sati nakon održavanja tog sastanka.
Kao treće, druga službena putovanja čiji je najavljeni cilj bio sastanak s belgijskim političkim predstavnicima, s obzirom na spis kojim raspolaže Sud, ne može se povezati sa sastancima ili drugim aktivnostima koje je organizirala predmetna politička stranka.
Točno je da u većini slučajeva Revizorski sud dosljedno predstavlja političke predstavnike navedene u putnim nalozima za ta službena putovanja, kao da pripadaju toj političkoj stranci.
Međutim, uske veze utvrđene između K. Pinxtena i predmetne političke stranke nisu dovoljne kako bi se u okviru ovog postupka utvrdila pretpostavka na temelju koje se sustavno može zaključiti da je službeno putovanje čiji je cilj sastanak s političkim predstavnikom očito nepravilno samo zbog činjenice da je taj politički predstavnik član te političke stranke.
Naime, osobito s obzirom na važnu ulogu koju navedena stranka ima u belgijskom političkom životu i odnose koje K. Pinxten legitimno može održavati unutar te stranke zbog aktivnosti koje je obavljao prije preuzimanja dužnosti, ne može se smatrati da nije vjerojatno da će se organizirati određen broj protokolarnih službenih putovanja čiji je cilj sastanak s političkim predstavnicima koji pripadaju istoj stranci.
Iako Revizorski sud pred Sudom tvrdi da nije znao za stranačku pripadnost tih političkih predstavnika prije OLAF‑ove istrage, taj argument ne može biti dovoljan da se dokaže da su zahtjevi K. Pinxtena bili prijevarni ili da se u njima nisu navele ključne informacije, tim više jer su se predmetna službena putovanja najčešće odnosila na mali broj osoba čija je politička pripadnost bila općepoznata te se nekoliko tih službenih putovanja odnosilo na sastanke s političkim predstavnicima za koje je izričito utvrđeno da, među ostalim, imaju funkciju „stranačkog vođe”.
U tim okolnostima, valja smatrati da Revizorski sud nije ispunio teret dokazivanja koji ima u slučajevima u kojima traži od Suda da utvrdi nepravilnost službenog putovanja samo na temelju okolnosti da je politički predstavnik koji se navodi u predmetnom putnom nalogu bio član predmetne političke stranke a da pritom ne pruži dokaz na temelju kojeg se može dokazati da to službeno putovanje nije ispunjavalo kriterije koji su se u relevantnom razdoblju primjenjivali unutar Revizorskog suda kako bi se priznala pravilnost protokolarnog službenog putovanja.
Takva se situacija može istaknuti za niz službenih putovanja u okviru kojih je K. Pinxtenu odobreno da se sastane s političkim predstavnicima koji obnašaju visoke dužnosti, bilo da je riječ o članu Europskog parlamenta u službenim putovanjima u recima br. 19, 301, 330, 355 i 402, kao i djelomično u službenom putovanju u retku br. 296, o članu belgijske vlade u službenim putovanjima navedenim u recima br. 43, 66, 92, 97, 169, 211, 215, 248, 303, 352 i 395, kao i djelomično u službenim putovanjima navedenim u recima br. 118, 326 i 339 ili pak o članu belgijskog parlamenta u službenim putovanjima u recima br. 41, 59, 171, 203, 204, 208, 211, 238, 313, 331, 334, 336, 346, 354 i djelomično u službenom putovanju navedenom u retku br. 326.
To rješenje treba primijeniti i na službena putovanja u recima br. 1 i 7 koja se odnose na sastanak s članom ministarskog kabineta.
Što se tiče službenih putovanja navedenih u recima br. 319 i 320, Revizorski sud ne opisuje člana ministarskog kabineta na kojeg se odnosi putni nalog kao da pripada predmetnoj političkoj stranci. Ta institucija ipak smatra da ta službena putovanja trebaju biti povezana s političkom ili privatnom aktivnosti zbog njihove veze s područjem prijevoza. Taj element ipak nije dovoljan kako bi se utvrdilo da su navedena službena putovanja očito nepravilna.
Kao četvrto, logika utvrđena u pogledu služenih putovanja koja su imala za cilj sastanke s političkim predstavnicima koji obnašaju visoke dužnosti ne može se primijeniti na službena putovanja čiji je cilj sastanak s osobama koje su obnašale takve dužnosti, ali koje ih više nisu obnašaju na datum predmetnog službenog putovanja s obzirom na to da treba smatrati da takav sastanak, osim u posebnim okolnostima, očito nema protokolarni interes za Revizorski sud.
Isto tako, treba smatrati da sastanak s lokalnim političkim predstavnikom, osim u posebnim okolnostima, nije očito povezan s obavljanjem dužnosti člana Revizorskog suda.
Na temelju tih kriterija i s obzirom na to da K. Pinxten nije podnio elemente na temelju kojih se može dokazati postojanje posebnih okolnosti, treba smatrati da su službena putovanja u recima br. 15 i 253 očito nepravilna jer iz samog cilja tih službenih putovanja, koji je prijavio K. Pinxten, proizlazi da su se ona odnosila na sastanke s bivšim ministrom i bivšim članom belgijskog parlamenta.
Što se tiče službenog putovanja navedenog u retku br. 232, važno je utvrditi da svojstvo „državnog ministra” dodijeljeno osobi s kojom se trebao održati sastanak u okviru tog službenog putovanja predstavlja počasnu titulu koja ne znači da je u to vrijeme obnašala visoku političku dužnost. Razlog takvog službenog putovanja stoga je zavaravajući te u svakom slučaju treba smatrati da je to službeno putovanje očito nepravilno.
Isto tako, treba smatrati da je sudjelovanje na domjenku koji je organizirala općina Overpelt, koji je djelomično bio cilj službenog putovanja u retku br. 378, očito nepovezano s dužnostima člana Revizorskog suda.
–
Odnosi s rukovoditeljima privatnih gospodarskih subjekata
Nekoliko službenih putovanja za koja su nadoknađeni troškovi ili isplaćene dnevnice, koja su obuhvaćena prvim tužbenim razlogom, odnosilo se na odnose koje je K. Pinxten održavao s rukovoditeljima privatnih gospodarskih subjekata.
Pravni sustav službenih putovanja članova Revizorskog suda koja imaju za cilj sastanke s takvim rukovoditeljima treba razlikovati od pravnog sustava službenih putovanja koja se odnose na odnose održavane s političkim predstavnicima.
Naime, budući da u skladu s člankom 285. UFEU‑a Revizorski sud ima funkciju obavljanja revizije u Uniji, odnosi održavani s privatnim gospodarskim subjektima mogu imati manji interes za tu instituciju od odnosa održavanih s javnim predstavnicima.
To se utvrđenje potvrđuje činjenicom da se u obavijesti od 22. travnja 2004. kao prijedlog uobičajene upotrebe troškova reprezentacije i ugošćivanja članova Revizorskog suda ne navode pozivi upućeni rukovoditeljima privatnih gospodarskih subjekata.
Dokumenti na temelju kojih se utvrđuje strategija o komunikaciji Revizorskog suda, navedena u točki 433. ove presude, ne odnose se ni na te rukovoditelje kao na zainteresirane strane kojima se ta institucija želi obratiti kako bi osigurala promicanje svojeg rada.
Argumentom K. Pinxtena prema kojem su službena putovanja čiji je cilj sastanak s rukovoditeljima privatnih gospodarskih subjekata opravdana potrebom izmjenjivanja ideja s dionicima iz svijeta poduzetništva kako bi se poticale rasprave unutar Revizorskog suda u tom se kontekstu ne može utvrditi dovoljna veza s dužnostima člana te institucije kako bi se opravdalo korištenje njezinih sredstava.
Slijedom toga, iako je Revizorski sud odobrio većinu službenih putovanja čiji je cilj bio sastanak s rukovoditeljima privatnih subjekata na temelju potpuno transparentnih zahtjeva K. Pinxtena, on je morao znati da se, osim u posebnim okolnostima na temelju kojih se može utvrditi posebna veza između aktivnosti predmetnog privatnog subjekta i te institucije, na temelju takvog razloga očito ne može utvrditi dovoljna veza s obavljanjem njegovih dužnosti kao člana navedene institucije.
U tom kontekstu, kao prvo, valja smatrati da su očito nepravilna službena putovanja opravdana pozivom koji je uputio rukovoditelj multinacionalnog privatnog gospodarskog subjekta.
Taj je zaključak neminovan konkretno u pogledu službenih putovanja u recima br. 33 i 104 koja su bila povezana s pozivom koji su uputili rukovoditelji industrijskih grupacija, službenog putovanja navedenog u retku br. 45 koje je imalo za cilj ručak s osobom koju K. Pinxten opisuje kao člana različitih upravnih odbora i službenog putovanja navedenog u retku br. 325 koje je imalo za cilj sastanak s upraviteljem poslovne banke.
Isto tako, iako tvrdnje Revizorskog suda u pogledu stvarnog cilja službenih putovanja u recima br. 257 i 259 nisu utvrđene s obzirom na spis kojim raspolaže Sud, ipak treba smatrati da su ta službena putovanja očito nepravilna jer su se odnosila na odgovaranje na pozive koje su uputili međunarodni odvjetnički ured odnosno operator električne energije.
Takav je također slučaj sa službenim putovanjem navedenim u retku br. 74 koje se opravdalo pozivom rukovoditelja grupe osiguravatelja i koje je s obzirom na informacije koje proizlaze iz dnevnog reda K. Pinxtena imalo za cilj sudjelovanje na koncertu.
Treba smatrati da su službena putovanja navedena u recima br. 75 i 307 kao i djelomično službeno putovanje u retku br. 86 očito nepravilna jer su se odnosila na sastanak s upraviteljem grupe poštanskih operatora, tim više jer se na temelju poruka elektroničke pošte koje je podnio Revizorski sud može utvrditi da je K. Pinxten postupao kao posrednik za tog upravitelja u jednom predmetu koji se odnosio na državne potpore.
Kao drugo, očita nepravilnost koja se u načelu povezuje sa službenim putovanjima čiji je cilj sastanak s rukovoditeljima privatnih gospodarskih subjekata vrijedi
a fortiori
za službena putovanja povezana s lokalnim privatnim gospodarskim subjektima.
Takav je najprije slučaj sa službenim putovanjima u recima br. 73, 76, 251 i 295 koja su za cilj imala sastanak s rukovoditeljima društava ovlaštenih računovođa u regiji podrijetla K. Pinxtena, kao i sa službenim putovanjem navedenim u retku br. 130 koje je imalo za cilj sastanak s rukovoditeljem različitih poduzetnika u toj regiji.
Isto tako, treba smatrati da su službeno putovanje navedeno u retku br. 82 kao i djelomično službena putovanja u recima br. 121 i 310 očito nepravilna jer opetovani sastanci s trgovcem nekretnina koji posluje u regiji podrijetla K. Pinxtena uopće nisu povezani s njegovim dužnostima unutar Revizorskog suda.
U tom pogledu nije važno to što ta institucija nije dokazala osnovanost tvrdnje prema kojoj je K. Pinxten održao sastanak s tim trgovcem nekretnina zbog vlastitog interesa u određenom projektu povezanom s nekretninama.
Nadalje, lokalne proslave koje su organizirali privatni gospodarski subjekti kao što je obljetnica lučke uprave grada Antwerpena koja je bila cilj službenog putovanja u retku br. 363 ili puštanje u rad trake za punjenje boca u tvornici koje je bilo opravdanje službenog putovanja navedenog u retku br. 390 ne mogu se očito smatrati povezanima s dužnostima K. Pinxtena unutar Revizorskog suda.
Naposljetku, treba smatrati i da su službena putovanja u recima br. 100, 239, 283, 287, 359 i 406 očito nepravilna iz istog razloga jer je njihov cilj bio sastanak s belgijskim poduzetnikom kojeg je K. Pinxten prilikom svojeg saslušanja koje je proveo OLAF opisao kao upravitelja grupe čiji je dioničar i „dugogodišnjeg prijatelja”. Korištenje sredstava Revizorskog suda za financiranje takvih službenih putovanja dokazuje miješanje interesa te institucije i privatnih interesa K. Pinxtena, tim više jer iz dokumenata podnesenih Sudu proizlazi da je on savjetovao tog poduzetnika u pogledu njegovih odnosa s Komisijom.
Suprotno tomu, kao treće, ne može se smatrati da su službena putovanja čiji je cilj komunikacija s rukovoditeljima međunarodnih revizorskih društava očito nepravilna.
Naime, budući da se konkretni zadaci koje izvršavaju ta revizorska društva djelomično mogu usporediti sa zadacima koji su povjereni članovima ili službenicima Revizorskog suda i da ta institucija surađuje s navedenim revizorskim društvima, ne može se isključiti da članovi navedene institucije mogu ići na službena putovanja koja se odnose na održavanje profesionalnih odnosa s tim revizorskim društvima.
Revizorski sud priznao je uostalom tijekom ovog postupka da postoje redovni kontakti između službenika te institucije i revizora međunarodnih revizorskih društava.
Iako navedena institucija tvrdi da te kontakte treba utvrditi ugovorom o javnoj nabavi ili provesti u okviru aktivnosti osposobljavanja, valja utvrditi da se takva načela ne predviđaju unutarnjim pravilima koja ističe ta institucija te ona ne odgovaraju njezinoj praksi, koja proizlazi iz putnih naloga K. Pinxtena.
Iz toga slijedi da se ne može smatrati da su očito nepravilna službena putovanja u recima br. 47, 103, 161, 210 i 277 čiji je cilj bio da se na transparentan način omogući sudjelovanje K. Pinxtena na događaju koji je organiziralo međunarodno revizorsko društvo za rukovoditelje europskih institucija.
Isto rijedi za službeno putovanje navedeno u retku br. 237, kao i djelomično za službena putovanja u recima br. 373 i 374 jer su ta službena putovanja imala za cilj sastanak s rukovoditeljima međunarodnih revizorskih društava. Okolnost da su se službeno putovanje navedeno u retku br. 157 i djelomično službeno putovanje navedeno u retku br. 339, koja su imala jednak cilj, odvijala u sjedištu privatnog kruga odnosno velikog poduzetnika nije dovoljna da se u nedostatku dodatnih informacija opravda drukčiji zaključak u pogledu tih službenih putovanja.
Što se tiče službenog putovanja u retku br. 199 koje se također odnosilo na sastanak s rukovoditeljem međunarodnog revizorskog društva, Revizorski sud tvrdi da je njegov stvarni cilj bio raspraviti o ponudi za zaposlenje koja je mogla zanimati dijete K. Pinxtena.
Na temelju dokaza koje je podnijela ta institucija ipak se ne može u dovoljnoj mjeri dokazati da je taj sastanak organiziran u tu svrhu ili da se najprije odnosio na obiteljske interese K. Pinxtena niti stoga utvrditi očita nepravilnost tog službenog putovanja. Točno je da iz poruka elektroničke pošte koje je proslijedila navedena institucija proizlazi da je osoba s kojom je tijekom navedenog službenog putovanja održan sastanak nakon razgovora s K. Pinxtenom primila životopis jednog od njegove djece te je iznijela da postoji mogućnost zapošljavanja tog djeteta. Međutim, uvjerljivo je opravdanje koje je pružio K. Pinxten, prema kojem se na poslovnom ručku mogu voditi manje službeni razgovori koji se, među ostalim, odnose na obiteljsku situaciju sugovornika i koji mogu objasniti te poruke elektroničke pošte.
–
Odnosi s predstavničkim tijelima i udruženjima
Četrdeset službenih putovanja za koja su nadoknađeni troškovi ili isplaćene dnevnice i za koja Revizorski sud tvrdi da su nepravilna u okviru prvog tužbenog razloga odnosila su se na aktivnosti K. Pinxtena povezane s predstavničkim tijelima ili udruženjima.
Takva se službena putovanja nalaze između službenih putovanja koja su se odnosila na odnose s političkim predstavnicima i službenih putovanja koja su se odnosila na odnose s rukovoditeljima privatnih gospodarskih subjekata.
Stoga, iako se tijela civilnog društva ne navode u pravilima Revizorskog suda kojima se uređuju troškovi reprezentacije i ugošćivanja ili u dokumentima kojima se određuje strategija o komunikaciji te institucije kojima raspolaže Sud, ta tijela ipak mogu iznijeti stajališta u pogledu rada institucija koja Revizorski sud može uzeti u obzir prilikom izrade izvješćâ o tom radu.
U tim okolnostima, ne može se u potpunosti isključiti da Revizorski sud u određenim slučajevima valjano može smatrati da službena putovanja povezana s takvim tijelima trebaju biti povezana s obavljanjem dužnosti njihovih članova.
Međutim, na temelju ispitivanja prakse koju je primjenjivao K. Pinxten, koja proizlazi iz relevantnih putnih naloga, može se zaključiti da unatoč tomu što je Revizorski sud opetovano dao odobrenja na temelju općenite transparentnosti, nije mogao zanemariti da njegova službena putovanja povezana s predstavničkim tijelima ili udruženjima očito nisu bila u stvarnom interesu za tu instituciju.
Najprije, kao što to proizlazi iz točke 502. ove presude, K. Pinxten tijekom svojih je mandata bio na nekoliko desetaka takvih službenih putovanja.
Nadalje, na ta je službena putovanja gotovo sustavno išao kod lokalnih tijela čiji je djelokrug ograničen na Limburg ili Flandriju (Belgija).
Naposljetku, navedena službena putovanja u stvarnosti su provedena kod vrlo ograničenog broja dionika koje je K. Pinxten posjetio u nekoliko navrata.
Međutim, budući da neizravna veza između aktivnosti Revizorskog suda i predstavničkih tijela ili udruženja omogućuje da se pravilnost takvih službenih putovanja utvrdi samo u posebnim slučajevima, ne može se očito smatrati da je u interesu Revizorskog suda bilo da se u nekoliko navrata osigurava promicanje njegova rada kod lokalnih dionika ili razmjena mišljenja s takvim dionicima.
Na temelju toga, treba smatrati da su očito nepravilna službena putovanja u recima br. 48, 132, 170, 192, 209, 217, 224, 228, 242, 256, 271, 292, 304, 305, 318, 328, 353, 361, 380 i 398, kao i djelomično službeno putovanje navedeno u retku br. 155 jer su za cilj imala održavanje odnosa s Vlaams netwerk van ondernemingen Limburg (Trgovačka i gospodarska komora u Limburgu, Belgija), u okviru sastanaka s njegovim upraviteljima ili sudjelovanja na godišnjim sastancima, novogodišnjim dočecima, ljetnim zabavama i drugim društvenim aktivnostima koje je organiziralo to tijelo.
Isti je zaključak neminovan za službena putovanja navedena u recima br. 83, 174, 219 i 311, kao i djelomično za službeno putovanje u retku br. 118, koja se odnose na pozive koje je uputilo udruženje poslodavaca Limburga te za službena putovanja navedena u recima br. 131, 227, 261, kao i djelomično za službena putovanja u recima br. 326 i 378 koja su imala za cilj sudjelovanje na sastancima grupe poduzetnika koji posluju u industrijskom sektoru u Overpeltu.
Iako su se službeno putovanje u retku br. 93 i djelomično službeno putovanje navedeno u retku br. 310 odnosila na tijela u Limburgu na koja se odnosilo samo jedno službeno putovanje, odnosno na udruženje za profesionalno uključivanje i neslužbenu grupaciju lokalnih upravitelja, na temelju konteksta opisanog u točkama 506. do 509. ove presude može se smatrati i da su očito nepravilna.
Tu analizu treba primijeniti na službena putovanja u recima br. 154 i 230 koja su se odnosila na tijelo koje ima za cilj promicanje flamanskih interesa u Bruxellesu, kao i službena putovanja navedena u recima br. 134 i 135 koja su imala za cilj sudjelovanje na novogodišnjem dočeku investicijskog fonda u Flamanskoj regiji.
Suprotno tomu, važna uloga koja se priznaje udruženjima poduzetnika nacionalnog razmjera podrazumijeva da ne treba smatrati da su očito nepravilna službena putovanja navedena u recima br. 137 i 143 koja su se odnosila na sastanak s predsjednikom udruženja belgijskih poduzetnika, kao i službeno putovanje u retku br. 290 te djelomično službeno putovanje navedeno u retku br. 155 koja su se odnosila na sudjelovanje na forumima koje je organiziralo to udruženje.
–
Obavljanje odobrene vanjske aktivnosti
Kao što to proizlazi iz točke 58. ove presude, odlukom od 30. travnja 2015. Revizorski sud odobrio je K. Pinxtenu da obavlja vanjsku aktivnost spojivu s njegovim dužnostima kao člana te institucije koja je uključivala obavljanje funkcije predsjednika SBNL‑V‑a.
U zahtjevu na temelju kojeg je donesena ta odluka ta je zaklada opisana kao neprofitna organizacija namijenjena promicanju doprinosa zemljoposjednika bioraznolikosti i dobrom upravljanju okolišem u Belgiji.
Budući da se vanjska aktivnost po definiciji razlikuje od dužnosti koje obavlja član Revizorskog suda unutar te institucije, u okviru obavljanja te aktivnosti ne može doći do službenih putovanja u tom svojstvu člana.
Usto treba smatrati da su službena putovanja koja su izravno povezana s odobrenom vanjskom aktivnosti očito nepravilna jer ta nepravilnost proizlazi iz same prirode takve aktivnosti.
Na temelju tih razmatranja valja odrediti jesu li se određena službena putovanja koja je odobrio Revizorski sud u stvarnosti odvijala u okviru vanjske aktivnosti koju je obavljao K. Pinxten.
Prema tome, iako je Revizorski sud na temelju potpuno transparentnog zahtjeva odobrio službeno putovanje u retku br. 368 i djelomično službeno putovanje navedeno u retku br. 392, treba smatrati da su ta službena putovanja očito nepravilna jer su imala za cilj odgovoriti na poziv SBNL‑V‑a na koji se odnosio putni nalog izdan za njih.
Uz ta dva službena putovanja, službena putovanja navedena u recima br. 323, 360, 385 i 405 kao i djelomično službeno putovanje u retku br. 392 mogu se povezati s odobrenom vanjskom aktivnosti K. Pinxtena koja je podrazumijevala predsjedanje tom zakladom.
Naime, službeno putovanje navedeno u retku br. 405 i djelomično službeno putovanje u retku br. 385 odnosila su se na sastanak s rukovoditeljem fonda koji osigurava financiranje glavne nagrade koju svake godine dodjeljuje SBNL‑V.
Što se tiče službenih putovanja navedenih u recima br. 323 i 360, kao i djelomično službenih putovanja navedenih u recima br. 385 i 392, ona su se odnosila na aktivnost koju je organizirao European Landowners Organisation (Europska organizacija zemljoposjednika, u daljnjem tekstu: ELO), odnosno na sastanak s rukovoditeljem te organizacije, u trenutku kad je K. Pinxten predsjedao SBNL‑V‑om.
Međutim, iako K. Pinxten nije iznio točno objašnjenje u pogledu veze između ELO‑a i njegovih dužnosti kao člana Revizorskog suda, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da je ta organizacija usko povezana sa SBNL‑V‑om.
Stoga najprije iz opisa predmeta poslovanja SBNL‑V‑a navedenog u točki 517. ove presude proizlazi da je predmet SBNL‑V‑ova i ELO‑ova poslovanja zaštita interesâ zemljoposjednika.
Nadalje, ELO‑ov upravitelj s kojim je K. Pinxten održao sastanak u okviru službenih putovanja koja je odobrio Revizorski sud potpisao je kao SBNL‑V‑ov glavni tajnik dokument koji je K. Pinxten dostavio toj instituciji kako bi mu se odobrilo da obavlja funkciju predsjednika te zaklade. Iz zapisnika koji je podnio Revizorski sud proizlazi i da je taj ELO‑ov upravitelj zasjedao u glavnoj skupštini SBNL‑V‑a.
Naposljetku, na temelju poruka elektroničke pošte koje se navode u spisu kojim raspolaže Sud utvrđuje se postojanje drugih veza između SBNL‑V‑a i ELO‑a, kao što su ELO‑ovo sudjelovanje u postupku odobrenja prethodno navedene vanjske aktivnosti ili priprema za uručenje glavne nagrade koju svake godine dodjeljuje SBNL‑V.
S obzirom na te elemente, valja smatrati da su službena putovanja navedena u točki 524. ove presude očito nepravilna.
Tu ocjenu treba primijeniti na službeno putovanje navedeno u retku br. 296 jer se ono djelomično odnosilo na to da se K. Pinxtenu omogući da održi sastanak s upraviteljima ELO‑a i SBNL‑V‑a neposredno prije njegova imenovanja kao predsjednika te zaklade.
Osim toga, u slučaju službenog putovanja u retku br. 393, unatoč tomu što je sudjelovanje u glavnoj skupštini međunarodnog lovačkog vijeća u Bruxellesu jasno bilo najavljeno u putnom nalogu, važno je istaknuti da K. Pinxten u programu te glavne skupštine nije bio predstavljen samo kao član Revizorskog suda, nego i kao predsjednik SBNL‑V‑a te da se u tom programu navelo da će u nekoliko riječi iskazati dobrodošlicu „u ime Belgije”.
Štoviše, iz poruka elektroničke pošte razmijenjenih prije tog službenog putovanja proizlazi da je K. Pinxten prvotno trebao održati govor zajedno s belgijskim ministrom i da je njegovo sudjelovanje na navedenoj glavnoj skupštini pripremio, među ostalim, ELO.
Prema tome, valja utvrditi da intervenciju K. Pinxtena pred glavnom skupštinom međunarodnog lovačkog vijeća treba povezati s njegovim dužnostima predsjednika SBNL‑V‑a, a ne s njegovim svojstvom člana Revizorskog suda, što znači da treba smatrati da je službeno putovanje navedeno u retku br. 393 očito nepravilno.
Suprotno tomu, iako je službeno putovanje u retku br. 128 izričito povezano s ELO‑om, ne može se smatrati da je ono očito nepravilno samo zbog te činjenice jer se odvijalo nekoliko godina prije nego što je K. Pinxtenu odobreno da postane predsjednik SBNL‑V‑a.
U tim okolnostima, sudjelovanje na temelju transparentnog putnog naloga na konferenciji koju je organizirao Europski parlament zajedno s europskom predstavničkom organizacijom ne može se prigovoriti K. Pinxtenu.
Isto vrijedi za službena putovanja navedena u recima br. 411 i 412 koja su se odnosila na događaje koje su organizirali udruženje „Friends of the Countryside” (Prijatelji sela, Belgija) i Fondation wallonne pour la conservation des habitats (Valonska zaklada za očuvanje staništa, Belgija) jer Revizorski sud temelji svoje prigovore na navodnoj vezi između tih tijela i SBNL‑V‑a koja nije potkrijepljena dokazima podnesenim Sudu.
–
Sudjelovanje na lovačkim izletima
Stvarni cilj jedanaest službenih putovanja za koja su nadoknađeni troškovi ili isplaćene dnevnice, koja su obuhvaćena prvim tužbenim razlogom, bio je, prema mišljenju Revizorskog suda, da se K. Pinxtenu omogući da sudjeluje u lovačkim izletima.
Iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da je K. Pinxten stvarno sudjelovao u lovu tijekom tih različitih putovanja.
Međutim, važno je istaknuti da su sva navedena službena putovanja bila odobrena na temelju zahtjeva koje je podnio K. Pinxten u kojima je upućivao na poziv koji je primio ili na predviđenu aktivnost a da pritom nije uopće spominjao lov.
Slijedom toga, budući da okolnost da službeno putovanje uključuje sudjelovanje u lovačkom izletu predstavlja ključnu informaciju za ocjenu njegove pravilnosti, K. Pinxten ne može se s obzirom na razmatranja koja se navode u točkama 372. i 374. ove presude valjano pozivati na legitimna očekivanja u pogledu zadržavanja predmetnih odobrenja službenih putovanja te se stoga od Revizorskog suda ne može tražiti da dokaže njihovu očitu nepravilnost.
U tom kontekstu, iako je očito da sudjelovanje u lovačkom izletu samo po sebi uopće nije povezano s obavljanjem dužnosti člana Revizorskog suda, važno je podsjetiti na to da iz točaka 399. i 428. ove presude proizlazi, s jedne strane, da se u okviru službenog putovanja člana te institucije može valjano odobriti njegovo sudjelovanje u događaju koji je prije svega profesionalne prirode, ali sadržava i dodatnu rekreacijsku aktivnost i, s druge strane, da se službeno putovanje takvog člana može opravdati protokolarnim ciljem.
Slijedom toga, kako bi se ocijenila pravilnost službenih putovanja K. Pinxtena koja uključuju njegovo sudjelovanje u lovačkim izletima, valja odrediti jesu li se ta službena putovanja stvarno odnosila na događaj koji je prije svega profesionalne prirode ili jesu li imala stvarni protokolarni cilj.
Kao prvo, u tom se pogledu ne može smatrati da je takvo službeno putovanje pravilno jer je njegov službeni cilj bio samo odgovoriti na poziv osobe čije dužnosti nisu usko povezane s aktivnostima Revizorskog suda.
Stoga treba smatrati da su službena putovanja u recima br. 309, 327 i 366 nepravilna jer se jedini razlog koji se iznosi kako bi ih se opravdalo odnosi na poziv osobe čije svojstvo ne proizlazi iz putnog naloga te nije pojašnjeno tijekom ovog postupka.
Isto vrijedi za službena putovanja navedena u recima br. 329 i 377 jer se ona odnose na poziv ELO‑ova upravitelja te su stoga u najboljem slučaju povezana s odobrenom vanjskom aktivnosti K. Pinxtena.
Osim toga, interes koji za Revizorski sud mogu imati profesionalni odnosi održavani s međunarodnim revizorskim društvima ne može biti dovoljan da se opravda službeno putovanje navedeno u retku br. 321 za koje se navodi da mu je cilj bio odgovoriti na poziv rukovoditelja jednog takvog društva, s obzirom na to da iz dokaza koje je podnio Revizorski sud proizlazi da je to službeno putovanje za cilj imalo samo sudjelovanje u lovačkom izletu koji je organizirao taj rukovoditelj.
Kao drugo, službena putovanja u recima br. 337 i 386, kao i djelomično službeno putovanje navedeno u retku br. 229 razlikuju se od drugih službenih putovanja povezanih s lovačkim izletima jer se za njih navodi da su se odnosila na sudjelovanje na „danima europskih institucija” koji se organiziraju u dvorcu u Chambordu.
Na temelju potvrde koju je sastavio direktor državnog posjeda Chambord i elemenata koje je zaplijenio OLAF, konkretno poruke elektroničke pošte od 13. siječnja 2012. u kojoj se navodi „europski lov” i popisa sudionika na jednom od predmetnih događaja, suprotno onomu što tvrdi Revizorski sud, valja utvrditi da su događaji u kojima su sudjelovale osobe koje obnašaju visoke dužnosti unutar europskih institucija doista bili organizirani u dvorcu Chambord na datume na koje se odnose ta službena putovanja.
Međutim, nijedan od dokumenta koje je zaplijenio OLAF ili podnio K. Pinxten ne dokazuje da su ti događaji bili na bilo koji način povezani s obavljanjem dužnosti. Naprotiv, u programima koje je zaplijenio OLAF predviđala se samo organizacija „gonjenja”, obroka i „odavanja počasti divljači”.
Usto, ni zahtjev za odobrenje predmetnih službenih putovanja ni drugi dokazi podneseni Sudu ne sadržavaju elemente kojima se upućuje na to da je navedene događaje organiziralo tijelo s kojim je Revizorski sud imao interes održavati odnose ili rukovoditelj takvog tijela. Međutim, budući da takvi elementi ni uostalom tvrdnje K. Pinxtena u tom pogledu ne postoje, ti događaji ne mogu opravdati organizaciju službenih putovanja u protokolarne svrhe.
Prema tome, treba smatrati da su nepravilna službena putovanja u recima br. 337 i 386, kao i djelomično službeno putovanje navedeno u retku br. 229.
Kao treće, obrazloženje službenih putovanja u recima br. 315 i 371 odnosilo se na pozive koje su uputile službe belgijske krune odnosno član belgijske kraljevske obitelji.
Iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da je belgijska kraljevska obitelj stvarno pozvala K. Pinxtena da sudjeluje u „kraljevskim lovačkim izletima” u Ciergnonu (Belgija).
Međutim, budući da spis kojim raspolaže Sud ne sadržava elemente na temelju kojih se može utvrditi osnovanost tvrdnje K. Pinxtena prema kojoj ti lovački izleti u Kraljevini Belgiji imaju značajan protokolarni aspekt, treba smatrati da sama okolnost da je pozive uputila belgijska kraljevska obitelj nije dovoljna kako bi se utvrdila povezanost s obavljanjem dužnosti člana Revizorskog suda.
Iz toga slijedi da treba smatrati da je utvrđena nepravilnost službenih putovanja u recima br. 315 i 371.
–
Druga službena putovanja koja navodi Revizorski sud
Niz službenih putovanja za koja su nadoknađeni troškovi ili isplaćene dnevnice, koja su obuhvaćena prvim tužbenim razlogom, ne ubrajaju se u već ispitane kategorije te njihovu pravilnost stoga treba ocijeniti u svakom slučaju zasebno.
Prigovore Revizorskog suda u pogledu četrnaest od tih službenih putovanja treba odbiti kao neosnovane.
Kao prvo, budući da Revizorski sud nije iznio nikakvo pojašnjenje u pogledu razloga navodne nepravilnosti, ne može se smatrati da je očito nepravilno službeno putovanje u retku br. 310 jer se djelomično odnosilo na posjet jednom sveučilištu.
Isto tako, što se tiče službenog putovanja u retku br. 347, sastanak s upravitelj Belgijske nacionalne banke kao i belgijskim parlamentarnim zastupnikom i odvjetnikom koji je također zaposlen u toj banci ne može se kvalificirati kao očito nepravilan samo na temelju tvrdnje Revizorskog suda prema kojoj to službeno putovanje „nije bilo povezano s dužnostima K. Pinxtena” i okolnosti da je taj parlamentarni zastupnik bio član predmetne političke stranke.
Kao drugo, u nekoliko slučajeva dokazi koje je podnio Revizorski sud nisu dovoljni kako bi se utvrdila nepravilnost koju ističe ta institucija.
Najprije, što se tiče službenih putovanja u recima br. 57 i 391 koja su imala za cilj sastanke s članom Komisije, nije sporno da je takav sastanak u načelu mogao biti povezan s obavljanjem dužnostî člana Revizorskog suda.
Međutim, s jedne strane, osnovanost tvrdnje te institucije prema kojoj je službeno putovanje navedeno u retku br. 57 u stvarnosti bilo povezano s organizacijom glazbenog festivala koji je privatno zanimao K. Pinxtena nije utvrđena.
Naime, to službeno putovanje odvijalo se 13. srpnja 2009., dok se poruke elektroničke pošte u pogledu tog festivala koje je podnio Revizorski sud odnose na subvenciju za 2011. te su poslane u rujnu i listopadu 2011. Štoviše, odnos između navedenog službenog putovanja i te subvencije tim je manje uvjerljiv jer je dotični član Komisije bio zadužen za kulturu tek od 10. veljače 2010.
S druge strane, Revizorski sud nije podnio nijedan poseban dokaz u potporu tvrdnji prema kojoj se službeno putovanje u retku br. 391 odnosilo na „privatni ručak”.
Okolnost koja uostalom nije dokazana u pogledu toga da je dotični član Komisije bio partner K. Pinxtena na lovačkom izletu sama po sebi ne omogućuje da se utvrdi da je predmetni ručak bio privatan. Ni na temelju činjenice da je i ELO‑ov upravitelj bio na tom ručku ne može se utvrditi osnovanost stajališta Revizorskog suda, tim više jer nije sporno da popis gostiju na tom ručku, koji se održao u sjedištu Komisije, nije sastavio K. Pinxten.
Nadalje, iako Revizorski sud ne osporava opravdavanje sudjelovanja K. Pinxtena na svečanosti Collègea d’Europe u Bruggeu (Belgija) povodom početka akademske godine na koju se odnosilo službeno putovanje navedeno u retku br. 63, ipak tvrdi da K. Pinxten nije sudjelovao na toj svečanosti.
U tom pogledu ipak valja smatrati da ulomak s internetske stranice koji je podnio Revizorski sud nije dovoljan kako bi se utvrdilo da K. Pinxten nije sudjelovao na navedenoj svečanosti s obzirom na prirodu tog dokumenta koji se ne može izjednačiti sa zapisnikom koji sadržava popis prisutnih osoba i na tekst tog dokumenta koji pokazuju da se u njemu navodi samo dio osoba prisutnih na istoj svečanosti.
Usto, iako se utvrdilo da je K. Pinxten na datum na koji se odvijalo predmetno službeno putovanje ručao u Bruxellesu, na temelju dokaza koje je podnio Revizorski sud ne može se utvrditi vrijeme tog ručka.
Konačno, za pet službenih putovanja povezanih sa sastancima s diplomatima koji su u načelu mogli biti povezani s dužnostima člana Revizorskog suda koji zasjeda u vijeću zaduženom za vanjske odnose Unije navodi se da su bila privatna a da pritom ta tvrdnja nije u dovoljnoj mjeri dokazana.
Stoga u slučaju službenog putovanja u retku br. 56 Revizorski sud ističe da je ručak s konzulom Ruske Federacije bio povezan s intervencijom u korist belgijskog para koji je u toj zemlji želio posvojiti dijete.
Međutim, na temelju dokaza koje je u tom pogledu podnio Revizorski sud, koji datiraju nekoliko mjeseci nakon datuma tog službenog putovanja i koji se ne odnose ni na taj ručak ni na bilo koju činjenicu koja je tomu prethodila, ne može se sa sigurnošću utvrditi da je to službeno putovanje imalo cilj koji nije povezan s dužnostima K. Pinxtena.
Službena putovanja u recima br. 138, 196 i 382 odnosila su se, i to posljednja dva na potpuno transparentan način, na sudjelovanje K. Pinxtena na „diplomatskoj večeri” koja se svake godine održava u Bruxellesu.
Budući da se ne osporava da se na toj večeri okupio velik broj belgijskih diplomata, ona je u načelu mogla predstavljati priliku za razmjenu mišljenja o temama koje su zanimljive Revizorskom sudu, kao i predstavljanje i promicanje njegova rada pred visokim državnim dužnosnicima.
U tim okolnostima, činjenica da je navedenu večeru organiziralo tijelo čiji je cilj promicanje flamanskih interesa u Bruxellesu sama po sebi nije dovoljna da se utvrdi osnovanost tvrdnje Revizorskog suda prema kojoj je cilj te večer bio „omogućiti susret flamanskih poduzetnika i belgijskih diplomanata koji obavljaju dužnosti u inozemstvu”. Stoga ne treba smatrati da su predmetna službena putovanja očito nepravilna.
Što se tiče ručka s veleposlanikom Kraljevine Belgije u Francuskoj, na koji se odnosilo službeno putovanje u retku br. 284, iako Revizorski sud tvrdi da je bila riječ o privatnom ručku, pri čemu se pozvao na prijateljski odnos između tog veleposlanika i K. Pinxtena i na identitet drugih gostiju, valja utvrditi da ta priroda nije dokazana jer ne postoji nikakav dokaz na temelju kojeg se Sudu može potvrditi koji je bio cilj navedenog ručka i jer samo postojanje takvog odnosa ni u kojem slučaju nje dovoljno kako bi se isključilo to da je mogla biti riječ o poslovnom ručku.
Kao treće, sudjelovanje na sprovodu oca asistentice K. Pinxtena na koji se odnosilo službeno putovanje u retku br. 335 koje je odobrio predsjednik Revizorskog suda na temelju informacija proslijeđenih na transparentan način, može se povezati s obavljanjem dužnosti člana te institucije, od kojeg se razumno može očekivati da će u takvom trenutku pružiti osobnu potporu jednom od svojih bliskih suradnika unutar navedene institucije.
Kao četvrto i posljednje, prigovore koji se odnose na službena putovanja navedena u recima br. 102, 293 i 294 treba odbiti jer se može smatrati da nepravilnosti koje Revizorski sud pripisuje K. Pinxtenu mogu predstavljati njegove pogreške koje se mogu opravdati.
Prema tome, nepravilnost koja se ističe za službeno putovanje u retku br. 102 odnosi se na propust u prijavljivanju obroka za iznos od tridesetak eura a da se pritom ni na temelju jednog elementa ne može smatrati da jedan takav pojedinačni slučaj nije nastao običnom omaškom.
Što se tiče službenih putovanja navedenih u recima br. 293 i 294, iako je osnovana tvrdnja Revizorskog suda prema kojoj su ta službena putovanja izvršena unatoč otkazivanju sastanka koji ih je opravdavao, s obzirom na napomenu u dnevnom redu K. Pinxtena, postojanje prijevare u tom pogledu nije utvrđeno jer se u vrijeme koje je prvotno bilo predviđeno za navedena službena putovanja održao ručak koji je prijavljen Revizorskom sudu.
Suprotno tomu, u okviru ovog postupka za 31 službeno putovanje navedeno u točki 556. ove presude može se djelomično ili u potpunosti valjano prigovoriti K. Pinxtenu.
Kao prvo, posjet lokalnom medicinskom centru u okviru službenog putovanja navedenog u retku br. 286 u svrhu sudjelovanja na svečanosti povodom dvadesete obljetnice njegova postojanja očito se ne može povezati s dužnostima člana Revizorskog suda.
Kao drugo, nekoliko službenih putovanja obuhvaćenih prvim tužbenim razlogom odnosilo se na sastanke s osobom čije se svojstvo ne navodi u putnom nalogu niti ga je K. Pinxten tijekom ovog postupka jasno objasnio.
Iako izdavanje putnog naloga, zatim naknada troškova službenih putovanja ili isplata dnevnica u takvim slučajevima dokazuju veliku manjkavost u nadzoru Revizorskog suda, ipak treba smatrati da je službeno putovanje koje se odnosi na sastanke s osobom za koju se ne može utvrditi poveznica s tom institucijom očito nepravilno.
Prema tome, što se tiče službenog putovanja u retku br. 49, iako Revizorski sud nije utvrdio vezu koju navodi između osobe na koju se odnosi predmetni putni nalog i organizacije glazbenog festivala, valja utvrditi da se ni na temelju jednog elementa spisa kojim raspolaže Sud ne mogu utvrditi dužnosti koje obavlja ta osoba.
Službena putovanja navedena u recima br. 39, 234, 235, 297, 348 i 389 također treba kvalificirati kao očito nepravilna jer su se odnosila na sastanke s osobama čije svojstvo nije navedeno, kao i službeno putovanje navedeno u retku br. 79 koje se opravdalo samo upućivanjem na „službeni poziv”.
Do istog se zaključka dolazi u pogledu službenog putovanja u retku br. 306 a da pritom nije potrebno odlučiti o tvrdnji Revizorskog suda prema kojoj je osoba na koju se odnosi to službeno putovanje javni bilježnik i djelomično u pogledu službenog putovanja navedenog u retku br. 347, neovisno o osnovanosti argumenta te institucije kojim se to službeno putovanje povezuje s održavanjem svadbene svečanosti.
Isto tako, treba smatrati da su službena putovanja navedena u recima br. 40, 44, 262 i 351, kao i djelomično službeno putovanje u retku br. 86 očito nepravilna jer su se odnosila na sastanke s osobama koje su navedene samo kao „direktor”, „barun”, „pravnik i revizor”, „sudac” i „odvjetnik”.
Kao treće, ipak treba smatrati da su određena službena putovanja, koja su se odnosila na sastanke s osobom čije je svojstvo eventualno moglo predstavljati dovoljnu vezu s Revizorskim sudom, bila odobrena na temelju zahtjeva iz kojeg je izostavljena bitna informacija te da su bila nepravilna jer je ta institucija podnijela dokaze na temelju kojih se može utvrditi da je cilj predmetnog sastanka bio privatne prirode.
Takav je slučaj sa službenim putovanjem u retku br. 108 koje se odnosilo na sastanak s članom Komisije jer iz poruka elektroničke pošte razmijenjenih radi pripreme tog sastanka proizlazi da se on odnosio na smjernice jednog predstavničkog tijela koje ih je htjelo podnijeti Komisiji.
Službeno putovanje navedeno u retku br. 122 usko je povezano sa službenim putovanjem u retku br. 108 jer se odnosilo na sastanak s upraviteljem tog predstavničkog tijela i jer iz poruke elektroničke pošte primljene dan nakon tog sastanka proizlazi da je njegov cilj bio isti kao i potonjeg službenog putovanja.
Večera s admiralom, na koju se odnosilo službeno putovanje u retku br. 280 ne može se jasno povezati s dužnostima koje je K. Pinxten obavljao unutar Revizorskog suda jer poruke elektroničke pošte koje je zaplijenio OLAF dokazuju da je tu večeru organizirao privatni gospodarski subjekt kako bi, među ostalim, zahvalio K. Pinxtenu za pomoć koju mu je pružio u smislu potpisivanja ugovora u području obrane.
U slučaju službenog putovanja navedenog u retku br. 404, iako cilj ručka koji je organizirao član belgijske vlade nije poznat, na temelju okolnosti da se u poruci elektroničke pošte od 10. svibnja 2016. navodi da ga je pozvao K. Pinxten i njegova snaha može se utvrditi privatna svrha tog ručka.
Kao četvrto, s obzirom na razmatranja iznesena u točki 399. ove presude, treba smatrati da su službena putovanja koja se odnose na aktivnost za razonodu ili koja uključuju prijateljske odnose očito nepravilna ako nisu povezana s događajem koji obuhvaća aktivnosti profesionalne prirode.
U tom smislu valja navesti službeno putovanje u retku br. 80 koje se odnosilo na sastanak s ravnateljem kulturne ustanove i službeno putovanje navedeno u retku br. 322 koje je pod izlikom poziva koji je uputio privatni gospodarski subjekt, s obzirom na bilješke u dnevnom redu K. Pinxtena, za stvarni cilj imalo omogućiti mu da prisustvuje na opernoj izvedbi.
Unatoč transparentnosti predmetnih putnih naloga, službeno putovanje br. 101 koje se odnosilo na sudjelovanje u vrtnoj zabavi Orchestre Royal de Chambre de Wallonie (Kraljevski komorni orkestar Valonije, Belgija) i službena putovanja u recima br. 288, 345 i 394, koja su bila povezana sa sudjelovanjem na glazbenom festivalu, ne mogu se očito povezati s dužnostima člana Revizorskog suda a da pritom okolnost da je taj festival namijenjen „mladim Europljanima” ne može opravdati suprotno rješenje.
Taj je zaključak neminovan tim više u pogledu službenog putovanja navedenog u retku br. 364 koje je omogućilo kratak posjet festivalu posvećenom škotskoj kulturi, na temelju putnog naloga u kojem se navodi samo službeni poziv flamanskog predstavništva.
Iako se odnosilo na svečanost koja se odvijala u okviru sveučilišta, ni putovanje navedeno u retku br. 99 ne može se povezati s dužnostima K. Pinxtena jer se u dokumentima koje je podnio Revizorski sud navodi da je ta svečanost imala za cilj odati počast umjetnicima te da je završila koncertom.
Osim toga, nije sporno da se službeno putovanje u retku br. 202 odnosilo na sudjelovanje K. Pinxtena na vjenčanju djeteta belgijskog suca pri Sudu.
Cilj tog službenog putovanja nije bio jasno opisan u putnom nalogu koji se odnosio samo na službeni poziv tog suca a da se pritom nije navelo da se taj poziv odnosio na obiteljsku svečanost.
Međutim, svojstvo dotičnih osoba ne omogućuje da se utvrdi pravilnost službenog putovanja navedenog u retku br. 202.
To rasuđivanje treba primijeniti na službeno putovanje navedeno u retku br. 300 i djelomično na službeno putovanje navedeno u retku br. 362 jer iz dnevnog reda K. Pinxtena proizlazi da su se ta službena putovanja odnosila na vjenčanja djece belgijskih uglednika.
iii)

Troškovi reprezentacije i ugošćivanja
Tijekom dva mandata K. Pinxtena, naknada troškova reprezentacije i ugošćivanja koje su imali članovi Revizorskog suda bila je uređena Odlukom br. 7-2004.
U članku 2. te odluke predviđala se naknada općih troškova reprezentacije i ugošćivanja koje ti članovi „imaju kao članovi institucije”.
U tom se članku usto određivalo da se ta naknada odobrava na temelju podnesenih prijava u kojima se navodi datum poziva, broj uzvanika i svojstvo glavnog uzvanika te kojima se prilažu priznanice i druga jednakovrijedna dokumentacija u pisanom obliku.
Osim toga, u članku 6. spomenute odluke navodilo se da se troškovi za ugošćivanje u domu nadoknađuju do iznosa navedenog u podnesenoj popratnoj dokumentaciji.
Iz tih odredbi proizlazi da je naknada troškova reprezentacije i ugošćivanja podložna, s jedne strane, podnošenju popratne dokumentacije i, s druge strane, uvjetu da su ti troškovi nastali osobi u svojstvu člana Revizorskog suda.
Pojam „troškovi reprezentacije i ugošćivanja” pojašnjen je u obavijesti od 22. travnja 2004. kojom se dopunila Odluka br. 7-2004.
U tom je pogledu važno istaknuti da, iako iz svrhe te obavijesti proizlazi da ona sama po sebi ne proizvodi obvezujuće učinke, ipak je na članovima Revizorskog suda, kako bi ispunili obvezu besprijekornog ponašanja na koju se podsjeća u točki 243. ove presude, da valjano uzmu u obzir načela iz navedene obavijesti.
Naime, najprije iz obavijesti od 22. travnja 2004. proizlazi da su troškovi reprezentacije i ugošćivanja uglavnom bili namijenjeni poticanju vanjskih odnosa Revizorskog suda i da su ga njegovi članovi predstavljali, među ostalim, prilikom održavanja profesionalnih odnosa u interesu te institucije s osobama koje obavljaju dužnosti u Uniji, državama članicama ili trećim zemljama.
U toj se obavijesti još navodi da troškovi za svako događanje moraju odgovarati njegovoj važnosti i svojstvu njegovih sudionika.
Naposljetku, u navedenoj se obavijesti predviđa da se bračne drugove i partnere članova Revizorskog suda kao i njihove uzvanike može pozvati da sudjeluju u događanjima te se za njih plaćaju troškovi reprezentacije i ugošćivanja. Suprotno tomu, prijateljima tih članova ili osobama s kojima održavaju privatne odnose treba uputiti privatne pozive, što znači da troškove njihova poziva trebaju snositi navedeni članovi.
U Prilogu 1. obavijesti od 22. travnja 2004. daju se dodatne smjernice o troškovima reprezentacije i ugošćivanja.
Konkretno, iz tog priloga proizlazi da se troškovi nastali izvan Revizorskog suda u pravilu moraju odnositi na osobe koje obnašaju visoke dužnosti u Uniji, državama članicama ili trećim zemljama i da troškovi nastali u privatnoj rezidenciji člana Revizorskog suda ne smiju premašiti ono što je nužno za tu svrhu.
Prilog 2. toj obavijesti sadržava obrazac na temelju kojeg se mogu prijaviti troškovi reprezentacije i ugošćivanja, pri čemu se navodi datum, vrijeme, vrsta i razlog događanja kao i broj i svojstvo sudionika.
Iz točaka 609. do 614. ove presude proizlazi da su razlog za reprezentaciju ili ugošćivanje i svojstvo pozvane osobe ili pozvanih osoba glavni kriteriji koji se upotrebljavaju u obavijesti od 22. travnja 2004. i u njezinu Prilogu 1. kako bi se konkretizirao uvjet koji se navodi u članku 2. Odluke br. 7-2004 prema kojem se takvi troškovi mogu nadoknaditi ako su nastali osobi u svojstvu člana Revizorskog suda.
Jedine bitne informacije koje u skladu s Odlukom br. 7-2004 i Prilogom 2. obavijesti od 22. travnja 2004. treba pružiti kako bi se odobrila naknada tih troškova također su se odnosile na ta dva elementa.
Opravdanje za nastanak troškova reprezentacije i ugošćivanja za koje je K. Pinxten zatražio naknadu stoga treba ocijeniti na temelju navedenih elemenata.
Međutim, što se tiče tereta dokazivanja, treba smatrati da je, ako profesionalni odnosi održavani s nekom osobom s obzirom na njezino svojstvo mogu imati interes za Revizorski sud, poziv upućen toj osobi jest pravilan, osim ako Revizorski sud podnese elemente na temelju kojih se može utvrditi privatna priroda tog poziva.
–
Troškovi reprezentacije povezani s odnosima s političkim predstavnicima
Analiza u točkama 427. do 438. ove presude u pogledu plaćanja koja se odnose na troškove službenih putovanja i dnevnice za službena putovanja koja se odnose na sastanke s političkim predstavnicima vrijedi i u pogledu naknade troškova reprezentacije povezanih s takvim sastancima.
Naime, s jedne strane, iz obavijesti od 22. travnja 2004. izričito proizlazi da troškovi koji se odnose na osobe koje obnašaju visoke dužnosti u Uniji, državama članicama i trećim zemljama, među kojima su politički predstavnici koji obnašaju važne dužnosti, predstavljaju prihvatljive izdatke kao troškovi reprezentacije.
S druge strane, ako nastanak troškova reprezentacije ne pretpostavlja dodjelu prethodnih odobrenja, sustavno nadoknađivanje takvih troškova kad su povezani s pozivima koje je K. Pinxten uputio političkim predstavnicima čije je svojstvo jasno utvrđeno ipak dokazuje da je Revizorski sud primjenjivao veliku marginu prosude koju ima jer je u bilo u njegovu interesu da njegovi članovi održavaju profesionalne odnose s takvih predstavnicima.
Stoga se K. Pinxtenu u načelu ne može prigovoriti za njegove zahtjeve koji se odnose na naknadu troškova reprezentacije koji su nastali zbog poziva upućenih političkim predstavnicima, osim ako se na temelju dokaza koje je podnio Revizorski sud utvrdi da predmetni poziv nije moguće povezati s njegovim dužnostima.
Suprotno onomu što tvrdi Revizorski sud, takva se nemogućnost povezivanja s dužnostima, iz razloga navedenih u točkama 464. do 467. ove presude, ne smije pretpostaviti samo zbog činjenice da je pozvana osoba član predmetne političke stranke.
U tim okolnostima, budući da Revizorski sud nije podnio dodatne razloge ili dokaze nepravilnosti, treba smatrati da su pravilni zahtjevi za naknadu troškova reprezentacije nastali na temelju poziva upućenih članovima Europskog parlamenta u recima br. 2, 14, 19, 24, 65, 257, 314, 323, 338, 350, 357, 382 i 408, poziva upućenih članovima belgijske vlade na koje se odnose reci br. 12, 23, 27, 57 i 168 ili pak poziva upućenih članovima belgijskog parlamenta navedenih u recima br. 23, 116, 117, 168, 171, 183, 184, 190, 194, 204, 218, 236, 276, 293, 294, 336, 354, 358, 367 i 381.
Iako je to manje relevantno, dužnosti koje obavlja član kabineta voditelja političke skupine u Europskom parlamentu ili dužnosti člana belgijske vlade jednako su važne kako bi se opravdala pravilnost naknada koje je zatražio K. Pinxten u slučajevima navedenim u recima br. 27, 63, 150 i 168. Isto vrijedi u pogledu poziva upućenog voditelju kabineta Kralja Belgijanaca u retku br. 339.
Što se tiče troškova u recima br. 89 i 111, na temelju činjenice da su predmetni pozivi upućeni članovima belgijske vlade tijekom razdoblja godišnjih odmora ne može se utvrditi nepravilnost zahtjeva za naknadu podnesenih za te pozive jer sloboda kojom raspolaže član Revizorskog suda da ode u svoju državu članicu podrijetla tijekom takvih razdoblja čini ta razdoblja osobito povoljnima za reprezentaciju namijenjenu održavanju profesionalnih odnosa s predstavnicima te države članice.
Usto, budući da se u članku 2. Odluke br. 7-2004 zahtijeva samo da se naznači glavni uzvanik kako bi se opravdao nastanak troškova reprezentacije, prisutnost dodatnog uzvanika, čije svojstvo samo po sebi ne opravdava takav trošak, na večeri s nacionalnim parlamentarnim zastupnikom ili na ručku s članom belgijske vlade, na koje se odnosi redak br. 90 odnosno 281, nije dovoljna kako bi se utvrdila nepravilnost cijelog predmetnog zahtjeva za naknadu troškova reprezentacije.
Osim toga, prisutnost bračnog druga K. Pinxtena i bračnih drugova uzvanika na večeri s članovima Europskog parlamenta, na koju se odnosi redak br. 370, ne može dokazati privatnu prirodu te večere jer se, kao što to proizlazi iz točke 611. ove presude, u obavijesti od 22. travnja 2004. izričito odobrava takva praksa.
Suprotno tomu, kao prvo, iz razloga navedenih u točkama 471. i 472. ove presude, troškovi reprezentacije u načelu ne mogu valjano nastati povezano s pozivima upućenim bivšim političkim predstavnicima koji su obnašali visoke dužnosti i koji su otišli iz službe ili lokalnim političkim predstavnicima.
Konkretno, takvu nepravilnost treba utvrditi u pogledu troškova reprezentacije navedenih u recima br. 15, 152, 201 i 253, koji se odnose na pozive upućene bivšim članovima belgijskog parlamenta ili belgijske vlade.
Isto vrijedi za troškove u retku br. 341 koji se odnose na večeru s bivšim ministrom, na kojeg se odnosi i službeno putovanje čija je nepravilnost utvrđena u točki 424. ove presude.
Usto, na temelju okolnosti da je nastanak troškova navedenih u retku br. 302 obrazložen večerom na koju su bili pozvani lokalni predstavnici može se utvrditi nepravilnost zahtjeva za naknadu tih troškova.
Kao drugo, treba smatrati da su nepravilni određeni zahtjevi za naknadu troškova reprezentacije podneseni nakon poziva koje je K. Pinxten uputio političkim predstavnicima jer se na temelju okolnosti u kojima su ti pozivi upućeni može izravno povezati te pozive s političkom aktivnosti koju obavlja K. Pinxten na koju se odnosi prvi dio četvrtog tužbenog razloga.
Takav je slučaj sa zahtjevima za naknadu u pogledu troškova navedenih u recima br. 16, 20 i 29 jer su se oni odnosili na pozive koje je K. Pinxten uputio osobama za koje navodi da obavljaju dužnosti u predmetnoj političkoj stranci i za koje se uopće ne navodi da, osim toga, obnašaju visoke političke dužnosti.
Treba smatrati da je nepravilan i zahtjev za naknadu troškova u retku br. 70 za ručak s članom kabineta povjerenika Europske komisije jer je taj ručak organiziran nakon sastanka upravnog odbora predmetne političke stranke i jer iz zapisnika s tog sastanka proizlazi da su na njemu sudjelovali taj povjerenik i K. Pinxten.
Isto vrijedi za zahtjeve za naknadu troškova navedene u recima br. 34, 54, 84, 85 i 88 koji su se odnosili na sve pozive upućene belgijskim političkim predstavnicima i članovima predmetne političke stranke povodom sastanaka ili slavljeničkih događaja koje je organizirala ta politička stranka za koje je utvrđeno da je na njima sudjelovao K. Pinxten.
Treba smatrati da je nepravilna i naknada troškova reprezentacije u pogledu plaćanja „doprinosa”, koje se navodi u retku br. 275, koji je s obzirom na napomene na računu koji se odnosi na taj doprinos, omogućio sudjelovanje na „političkoj kavi” koju je organizirala predmetna politička stranka, zbog svoje izravne veze s političkom aktivnosti koju obavlja K. Pinxten.
–
Troškovi reprezentacije povezani s odnosima s drugim osobama
Što se tiče troškova reprezentacije povezanih s odnosima s osobama različitim od političkih predstavnika, važno je istaknuti da, s obzirom na to da se u aktima Revizorskog suda koji se odnose na naknadu takvih troškova uopće izričito ne upućuje na rukovoditelje privatnih gospodarskih subjekata, predstavničkih tijela ili udruženja, načela iznesena u točkama 476. do 515. ove presude u pogledu troškova službenih putovanja i dnevnica treba primijeniti
mutatis mutandis
za ocjenu povezanosti troškova reprezentacije nastalih uslijed poziva upućenih takvim rukovoditeljima s dužnostima K. Pinxtena.
Na temelju toga valja utvrditi da u deset slučajeva koji se odnose na pozive upućene osobama različitim od političkih predstavnika Revizorski sud nije uspio dokazati da su se zahtjevi za naknadu troškova reprezentacije koje je podnio K. Pinxten odnosili na troškove koji mu nisu nastali u svojstvu člana Revizorskog suda.
Prema tome, što se tiče troškova u retku br. 17, treba smatrati da poziv upućen visokom administrativnom upravitelju koji je predsjedao povjerenstvom u upravi Service public fédéral – Finances (Savezna javna služba za financije, Belgija) ulazi u tu kategoriju s obzirom na to da ne postoje dokazi o privatnoj prirodi tog poziva.
S obzirom na svojstvo dotične osobe, taj je zaključak neminovan i u pogledu troškova reprezentacije u recima br. 35, 373 i 374, koji su se odnosili na pozive upućene rektoru sveučilišta i osobi koja obavlja dužnosti u međunarodnoj organizaciji.
Isto vrijedi u pogledu troškova u recima br. 28 i 290, s obzirom na to da pozivi upućeni direktoru europske predstavničke skupine i rukovoditelju međunarodnog revizorskog društva, na temelju razmatranja u točkama 495. do 497. i 515. ove presude, mogu biti povezani s dužnostima člana Revizorskog suda.
Usto, s obzirom na razmatranja u točki 638. ove presude, treba smatrati da su pravilni zahtjevi za naknadu troškova koji se odnose na ručak i večere koji se navode u recima br. 56, 138, 284 i 382 jer je u točkama 570. do 575. ove presude utvrđeno da Revizorski sud nije utvrdio nepravilnost službenih putovanja tijekom kojih su nastali ti troškovi.
Osim toga, u načelu treba smatrati da su troškovi u pogledu večere kojoj je prisustvovao voditelj kabineta člana Komisije navedene u retku br. 98, s obzirom na dužnosti koje je obavljao uzvanik, nastali osobi u svojstvu člana Revizorskog suda.
Elementi koje je u tom pogledu podnio Revizorski sud nisu dovoljno da se utvrdi osnovanost njegove tvrdnje prema kojoj je bila riječ o privatnoj večeri.
S jedne strane, iako se ta institucija poziva na razmjenu poruka elektroničke pošte od 20. svibnja 2010., valja utvrditi da iz tih poruka proizlazi da su točna pitanja koja su u njima navedena bila riješena prije te večere i da nijedan element ne upućuje na to da se navedena večera odnosila na te poruke.
S druge strane, na temelju argumenta Revizorskog suda prema kojem je trošak predmetne večere podrazumijevao da je uzvanik povrijedio obveze koje ima na temelju članka 11. Pravilnika o osoblju ni u kojem se slučaju ne može utvrditi privatna priroda te večere.
Suprotno tomu, u 26 slučajeva koji se odnose na pozive upućene osobama različitim od političkih predstavnika treba smatrati da su nepravilni zahtjevi za naknadu troškova reprezentacije koje je podnio K. Pinxten.
Naime, s obzirom na utvrđenja koja se već iznose u točkama 484., 487., 489. i 493. ove presude u pogledu toga da su službena putovanja u recima br. 45, 251, 283, 287, 307 i 325 nepravilna jer su imala za cilj sastanak s rukovoditeljima privatnih gospodarskih subjekata, ne može se smatrati da su troškovi reprezentacije u okviru tih službenih putovanja, čiju je naknadu zatražio K. Pinxten, njemu nastali u svojstvu člana Revizorskog suda.
Treba smatrati da su nepravilni i zahtjevi za naknadu povezani s troškovima reprezentacije navedenima u recima br. 13, 79, 115, 154, 178 i 318 koji su se odnosili na pozive upućene rukovoditeljima gospodarskih subjekata ili predstavničkih tijela.
Usto, po definiciji se ne može smatrati da su troškovi reprezentacije u okviru odobrene vanjske aktivnosti nastali osobi u svojstvu člana Revizorskog suda.
Doista, večeru u retku br. 385 treba povezati s dužnosti predsjednika SBNL‑V‑a koju obavlja K. Pinxten kao odobrenu vanjsku aktivnost jer, s jedne strane, svojstvo uzvanika na toj večeri navedeno u prijavi troškova upućuje na njegove dužnosti unutar fonda kojim se osigurava financiranje glavne nagrade koju svake godine dodjeljuje SBNL‑V i jer se, s druge strane, na temelju razmjene poruka elektroničke pošte od 2. veljače 2016. može utvrditi da je navedena večera imala za cilj raspravu o organizaciji natječaja „Europsko stablo godine” koji je izravno povezan s djelokrugom SBNL‑V‑a.
S obzirom na veze između SBNL‑V‑a i ELO‑a koje se ističu u točkama 525. do 528. ove presude, treba smatrati da su troškovi reprezentacije u retku br. 409, koji su se odnosili na večeru na koju je pozvan ELO‑ov glavni tajnik, povezani s aktivnosti K. Pinxtena u SBNL‑V‑u.
Treba utvrditi i da je nepravilan zahtjev za naknadu troškova reprezentacije u kojem se jasno ne navodi svojstvo uzvanika i za koji K. Pinxten nije pružio nijednu dodatnu informaciju u tom pogledu tijekom ovog postupka.
Takvu nepravilnost treba priznati u pogledu troškova reprezentacije koji se navode u recima br. 39, 262 i 297 na temelju utvrđenja već donesenih u točkama 585. i 587. s obzirom na nepravilnost službenih putovanja tijekom kojih su nastali ti troškovi.
Ni svojstvo „voditelj ispitivanja” ili „voditelj”, koje se upotrebljava za istog uzvanika u zahtjevima za naknadu troškova reprezentacije na koje se upućuje u recima br. 21 i 40 ne može biti dovoljno da se dokaže da su ti troškovi nastali osobi u svojstvu člana Revizorskog suda. Isto vrijedi za svojstva „dr. prof.” i „dr.” upotrijebljena u zahtjevima za naknadu koji se odnose na troškove reprezentacije navedene u recima br. 37, 254 i 255.
Iako se svojstvo uzvanikâ jasno navodi u zahtjevima za naknadu troškova reprezentacije navedenih u recima br. 36 i 42, ipak se ne može se smatrati da je utvrđen odnos između dužnosti K. Pinxtena i poziva upućenih ravnatelju kulturne ustanove ili državnom odvjetniku.
Osim toga, na temelju dokaza koje je podnio Revizorski sud može se utvrditi privatna priroda određenih poziva upućenih osobama čije svojstvo u načelu može opravdati nastanak troškova reprezentacije.
To je slučaj u pogledu poziva upućenog veleposlaniku Kraljevine Belgije u Francuskoj na koji se odnosi redak br. 268 jer se odnosio na večeru organiziranu u restoranu pokraj vinogradarskog posjeda i jer se u nekoliko poruka elektroničke pošte navodi da je cilj putovanja K. Pinxtena i njegova uzvanika u regiju bio posjetiti taj vinogradarski posjed.
Treba smatrati i da je utvrđena privatna priroda poziva upućenog članu belgijske vlade na koji se odnosi redak br. 404 s obzirom na utvrđenja u točki 592. ove presude.
–
Troškovi koji se odnose na ugošćivanja organizirana u domu K. Pinxtena
Tijekom svoja dva mandata kao član Revizorskog suda K. Pinxten organizirao je deset ugošćivanja u svojem domu za koja je podnio zahtjeve za naknadu troškova ugošćivanja koje Revizorski sud u ovom postupku opisuje kao nepravilne.
Kao što to proizlazi iz točke 605. ove presude, u članku 6. Odluke br. 7-2004 predviđalo se da se troškovi za ugošćivanje u domu nadoknađuju do iznosa navedenog u podnesenoj popratnoj dokumentaciji.
U ovom slučaju, nepravilnost koju navodi Revizorski sud ne temelji se ni na prekomjernosti troškova za koje je K. Pinxten zatražio naknadu na ime ugošćivanja organiziranih u svojem domu ni na nedostatnosti dokaza podnesenih u tom pogledu, nego se temelji samo na navodnoj privatnoj prirodi tih ugošćivanja.
Budući da se u unutarnjim pravilima Revizorskog suda ne navodi poseban kriterij u pogledu ugošćivanja organiziranih u domu člana te institucije, treba smatrati da su troškovi za takvo ugošćivanje nastali osobi u svojstvu člana navedene institucije ako je to ugošćivanje omogućilo da se u interesu iste institucije osiguraju profesionalni odnosi s osobama pozvanim da prisustvuju na navedenom ugošćivanju.
Kao što se to navodi u točki 618. ove presude, postojanje takvog interesa Revizorskog suda za potrebe ovog postupka treba u načelu ocijeniti na temelju svojstva osoba pozvanih na ugošćivanja organizirana u domu K. Pinxtena.
Iz smjernica u Prilogu 1. obavijesti od 22. travnja 2004. proizlazi da ti uzvanici trebaju, među ostalim, biti osobe koje obnašaju visoke dužnosti u Uniji, državama članicama ili trećim zemljama. U slučaju u kojem su među navedenim uzvanicima službenici Revizorskog suda, potrebno je osigurati pravednu ravnotežu između tih službenika i osoba izvan te institucije.
Usto, budući da iz tih smjernica proizlazi da osobnim prijateljima i članovima obitelji člana Revizorskog suda, osim njegova bračnog druga ili partnera, treba uputiti privatni poziv, navedena institucija ne može valjano nadoknaditi troškove koji se odnose na poziv takvim osobama na ugošćivanje u domu člana te institucije.
Osim toga, iz razloga navedenih u točki 627. ove presude valja smatrati da okolnost da se u članku 2. Odluke br. 7-2004 ključna uloga dodjeljuje „svojstvu glavnog uzvanika” znači da se na temelju činjenice da je na ugošćivanju organiziranom u domu člana Revizorskog suda prisutan jedan ili nekoliko uzvanika čije svojstvo samo po sebi ne može opravdati nastanak troškova ugošćivanja ne može utvrditi da to ugošćivanje uopće nije povezano s dužnostima tog člana.
Budući da se unutarnjim pravilima Revizorskog suda jasno ne utvrđuje sustav primjenjiv na takve uzvanike, ako nije riječ ni o osobnim prijateljima ni o članovima obitelji dotičnog člana te institucije, ne može se smatrati da je samo podnošenje zahtjeva za naknadu troškova u kojem se ti uzvanici ne razlikuju od drugih uzvanika, ali koji sadržava potpune informacije o svojstvu različitih uzvanika, relevantno kako bi se ocijenilo je li K. Pinxten povrijedio obveze koje su proizlazile iz njegove službe.
U tom kontekstu valja istaknuti, kao prvo, da su se zahtjevi za naknadu troškova ugošćivanja koje je podnio K. Pinxten u pravilu odnosili na točne informacije o svakoj od osoba pozvanih na ugošćivanja organizirana u njegovu domu te se u njima stoga navodilo više informacija nego što se to zahtijevalo u članku 2. Odluke br. 7-2004.
Revizorski sud stoga je uz potpuno poznavanje činjenica mogao ocijeniti pravilnost troškova ugošćivanja na koje su se odnosili ti zahtjevi kad je odlučivao o njima.
Kao drugo, u skladu s unutarnjim pravilima Revizorskog suda, činjenica da su na predmetnim ugošćivanjima stalno bili prisutni bračni drug K. Pinxtena i bračni drugovi drugih uzvanika ne može predstavljati nepravilnost ili uputiti na to da su ta ugošćivanja bila privatna.
Kao treće, valja ispitati relevantnost dopisa od 28. travnja 2015.
Prema mišljenju Revizorskog suda, na temelju teksta tog dopisa može se općenito utvrditi da je cilj ugošćivanja organiziranih u domu K. Pinxtena zapravo bio sastajanje s njegovim prijateljima te ona stoga uopće nisu bila povezana s njegovim dužnostima kao člana te institucije.
Točno je da je K. Pinxten u navedenom dopisu istaknuo činjenicu da je redovito pozivao „određen broj prijatelja na neformalnu večeru k [sebi]” na kojima su prisustvovali „jedan ili dva politička uglednika, kao i nekoliko prijatelja koji su obnašali visoke dužnosti u poslovnoj zajednici” kako bi „proveli ugodnu, opuštenu i produktivnu večer u dobrom društvu”. Tako su svi uzvanici bili „dio njegova osobnog kruga” te je večera bila prilika da provedu „ugodnu, srdačnu i zanimljivu večer s pažljivo odabranim flamanskim poznatim uglednicima”. U istom se dopisu naposljetku navodio popis imena osoba koje su mogle biti pozvane na predviđenu večeru.
Međutim, valja najprije istaknuti da se nijedan od zahtjeva za naknadu troškova ugošćivanja u spisu kojim raspolaže Sud nije odnosio na večeru na kojoj su sudjelovali premijer Kraljevine Belgije i druge osobe navedene u dopisu od 28. travnja 2015.
Iz toga slijedi da se taj dopis odnosio na večeru koja nije organizirana ili barem na koju se nije odnosio zahtjev za naknadu koji je Revizorski sud smatrao nepravilnim.
Nadalje, iako navedeni dopis sadržava opći opis večera koje je u svojem domu organizirao K. Pinxten, valja utvrditi da taj opis zapravo ne odgovara elementima koji proizlaze iz zahtjeva za naknadu podnesenih Revizorskom sudu jer se na popisu osoba pozvanih na te večere nisu nalazili samo „flamanski uglednici” te je on često sadržavao jednu ili nekoliko osoba koje su obavljale dužnosti u europskim institucijama.
Naposljetku, pojmove „prijatelji” i „osobni krug”, na temelju kojih se na prvi pogled može smatrati da su večere koje je u svojem domu organizirao K. Pinxten bile privatne prirode, ne treba shvatiti doslovno jer se u dopisu od 28. travnja 2015. očito u najboljem svjetlu nastojalo prikazati večere koje je organizirao K. Pinxten, a ne opisati njegovu stvarnu praksu.
Valja uostalom utvrditi da se čini da sam adresat tog dopisa nije prijatelj K. Pinxtena i da se zbog okolnosti da je na neku od tih večera pozvano gotovo 40 različitih osoba teško može primijeniti doslovno značenje pojmova „prijatelji” i „osobni krug”.
Iz prethodno navedenog proizlazi da dopis od 28. travnja 2015. nije dovoljan da se dokaže da su sva ugošćivanja koja je u svojem domu organizirao K. Pinxten bila privatne prirode.
Kao četvrto, u osam se slučajeva, koji se navode u recima br. 22, 55, 110, 160, 216, 243, 245 i 279, na temelju svojstava većine uzvanika na ugošćivanju organiziranom u domu K. Pinxtena može dokazati da je on u interesu Revizorskog suda legitimno htio održavati profesionalne odnose s njima.
Prema tome, među tim su uzvanicima bile osobe koje su obnašale visoke dužnosti u europskim institucijama, odnosno članovi Europskog parlamenta, Komisije, Suda i Revizorskog suda, te u državama članicama, kao što su članovi belgijskog parlamenta, belgijske vlade i kabineta Kralja Belgijanaca te veleposlanici i visoki dužnosnici.
Suprotno tomu, uzvanici na ugošćivanju u retku br. 123 nisu bili dovoljno povezani s Revizorskim sudom da se može smatrati da su troškovi u pogledu tog ugošćivanja nastali K. Pinxtenu kao članu te institucije.
Naime, iako je točno da je član belgijskog parlamenta bio jedan od tih uzvanika, svi drugi gosti bili su zaposleni u privatnim gospodarskim subjektima. Štoviše, važno je naglasiti da je među njima osobito bio belgijski poduzetnik kojeg K. Pinxten opisuje kao „dugogodišnjeg prijatelja” i koji se navodi u točki 493. ove presude, kao i upravitelj grupe čiji je K. Pinxten bio član uprave prije preuzimanja dužnosti kao član Revizorskog suda.
Isti je zaključak neminovan u pogledu ugošćivanja u retku br. 376. Naime, uz člana Komisije, druge četiri osobe koje su sa svojim bračnim drugovima bile pozvane na predmetnu večeru bili su zaposleni u privatnim gospodarskim subjektima ili predstavničkim tijelima. Usto, valja istaknuti da je među tim osobama bio poduzetnik naveden u prethodnoj točki i ELO‑ov upravitelj za kojeg se već navela povezanost s odobrenom vanjskom aktivnosti koju je obavljao K. Pinxten.
iv)

Upotreba službenog automobila i usluge vozača
Tijekom dva mandata K. Pinxtena kao člana Revizorskog suda, upotreba službenih automobila i usluge vozača bile su uređene Odlukom br. 33‑2004, a zatim Odlukom br. 19‑2009.
Odredbe tih odluka koje su relevantne za ovaj predmet bile su u biti slične.
U članku 1. obiju spomenutih odluka navodilo se da se službeni automobili trajno stavljaju na raspolaganje članovima Revizorskog suda radi putovanja u okviru njihovih dužnosti.
U članku 4. prvom stavku Odluke br. 33‑2004 i u članku 4. prvom stavku Odluke br. 19‑2009 predviđalo se da Revizorski sud, uz trošak najma, snosi i troškove nastale kad članovi te institucije upotrebljavaju automobile u okviru obavljanja svojih dužnosti.
U članku 4. drugom stavku obiju tih odluka određivalo se da se putovanjima u okviru obavljanja dužnosti smatraju putovanja za koja su izdani putni nalozi i druga putovanja povezana s obavljanjem dužnosti paušalno procijenjena na 15000 kilometara godišnje.
Pojam „druga putovanja povezana s obavljanjem dužnosti” bio je pojašnjen u komentarima koji se odnose na Odluku br. 33‑2004 i u komentarima koji se odnose na Odluku br. 19‑2009. Iz tih komentara proizlazi da su se takvim putovanjima smatrala putovanja između doma u mjestu zaposlenja i mjesta rada, putovanja između mjesta zaposlenja ili boravišta i zračne luke, putovanja potrebna za protokolarne obveze koje se obavljaju u smanjenom opsegu i za koje nije izdan putni nalog, kao i „slučajevi više sile (bolest, liječnički pregledi, nemogućnost vožnje itd.)”.
U članku 5. Odluke br. 33‑2004 te u članku 5. Odluke br. 19‑2009 predviđalo se da, kad članovi Revizorskog suda upotrebljavaju službeni automobil za putovanja različita od onih iz članka 4. svake od tih odluka, oni snose pripadajuće troškove, odnosno troškove koji se odnose na cestarinu, troškove za gorivo i mogući dodatni trošak najma.
Prema tome, iako su članovi Revizorskog suda mogli upotrebljavati svoje službene automobile za putovanja u okviru obavljanja svojih dužnosti kao i privatna putovanja, različiti su se sustavi primjenjivali na troškove nastale u okviru tih dviju vrsta upotrebe.
Osim toga, u članku 6. Odluke br. 33‑2004 i članku 6. Odluke br. 19‑2009 određivalo se da vozači imaju pravo na naknadu troškova službenih putovanja ako prevoze članove Revizorskog suda prilikom putovanja u okviru obavljanja njihovih dužnosti.
Iako iz teksta tih članaka ne proizlazi da je njihov cilj bio općenito odrediti uvjete u kojima član Revizorskog suda može upotrebljavati uslugu vozača, iz navedenih članaka proizlazi da se putni nalog za vozača, kako bi prevezao člana te institucije, mogao izdati samo ako je putovanje dotičnog člana predstavljalo „putovanje povezana s obavljanjem dužnosti” u smislu članka 4. Odluke br. 33‑2004 i članka 4. Odluke br. 19‑2009.
Nepravilno izdavanje putnog naloga za vozača, koji se odnosi na to da on prevozi člana Revizorskog suda u okviru drugih vrsta putovanja, moglo je dovesti do velikih troškova za Revizorski sud, osobito zato što je podrazumijevalo da bi taj vozač mogao tražiti naknadu svojih troškova službenih putovanja kao i plaćanje dnevnica.
Međutim, nije sporno da je u okviru uređenja koje je do 5. listopada 2016. provodio Revizorski sud, bilo na članu te institucije da potpiše putne naloge vozača čije je usluge upotrebljavao.
U ovom su se slučaju službena putovanja vozača koja je Revizorski sud istaknuo kao nepravilna održala prije tog datuma te ih je odobrio K. Pinxten.
Budući da je K. Pinxten kao hijerarhijski nadređena osoba morao odrediti zadatke vozača raspoređenog u njegov kabinet te kao dužnosnik za ovjeravanje potpisati putne naloge vozačâ, obveze koje su proizlazile iz njegove službe uključivale su da izdaje te putne naloge u skladu s primjenjivim pravilima i, konkretno, da u okviru službenih putovanja ne nalaže putovanja koja nisu povezana s obavljanjem njegovih dužnosti.
–
Troškovi prijevoza nastali izvan službenih putovanja K. Pinxtena
U 90 slučajeva putni nalozi vozača koje je potpisao K. Pinxten nisu se odnosili na putovanja za koja je K. Pinxtenu izdan putni nalog.
Na prvom mjestu, prema mišljenju Revizorskog suda, 81 od tih službenih putovanja imalo je za cilj prijevoz K. Pinxtena.
Budući da se navedena službena putovanja nisu odnosila na putovanja za koja je K. Pinxtenu izdan putni nalog, njihova pravilnost u skladu s člancima 4. i 6. Odluke br. 33‑2004 i istim člancima Odluke br. 19‑2009 može se utvrditi samo ako se predmetni prijevoz može kvalificirati kao „druga putovanja povezana s obavljanjem dužnosti”.
U tom pogledu, K. Pinxten osobito tvrdi da njegova putovanja općenito treba tako kvalificirati zbog njegova zdravlja zbog kojeg ne smije upravljati svojim službenim automobilom tijekom dugih putovanja.
Točno je da valja utvrditi da se u komentarima koji se odnose na Odluku 33‑2004 i komentarima koji se odnose na Odluku 19‑2009 predviđalo da se može smatrati da je putovanje povezano s obavljanjem dužnosti zbog više sile te se među slučajevima više sile navodi „bolest” i „nemogućnost upravljanja vozilom”.
Međutim, liječničke potvrde koje je K. Pinxten podnio upravi Revizorskog suda u tom pogledu nisu dovoljne kako bi se utvrdilo da on iz zdravstvenih razloga u relevantnom razdoblju nije bio u mogućnosti upravljati vozilom tijekom dugih putovanja.
Naime, u prvoj od tih liječničkih potvrda, od 5. prosinca 2008., navodi se samo da K. Pinxten treba upotrebljavati prilagođeno sjedalo kad dugo boravi u automobilu.
Što se tiče druge od navedenih liječničkih potvrda, od 31. listopada 2016., u njoj se navodi da se zbog „zdravstvenog problema” K. Pinxtena koji se s vremenom polako pogoršava od toga dana posebno preporučuje da on ne upravlja automobilom tijekom putovanja duljih od jednog sata ili 100 kilometara. U toj se drugoj liječničkoj potvrdi stoga ne navodi nikakva informacija u pogledu njegova zdravstvenog stanja u vrijeme odlaska na sporna službena putovanja.
Iz toga slijedi da se K. Pinxten ne može valjano pozvati na svoje zdravstveno stanje kako bi opravdao putne naloge vozača koje je izradio.
U tom kontekstu, službena putovanja vozača Revizorskog suda koja se odnose na putovanja za koja sam K. Pinxten nije imao putni nalog mogu se podijeliti u tri skupine.
Kao prvo, u dvanaest slučajeva službeno putovanje dotičnog vozača uključivalo je prijevoz K. Pinxtena iz nepoznatog razloga ili iz razloga za koji je jasno da nije povezan s njegovim dužnostima.
Prema tome, u okviru službenih putovanja vozača u recima br. 149, 166, 182, 189, 193 i 198, dotični vozač otišao je vlakom u Bruxelles kako bi prevezao K. Pinxtena automobilom u Luxembourg a da pritom ni tada ni tijekom ovog postupka nije podneseno nikakvo objašnjenje u pogledu razloga zbog kojeg je K. Pinxten bio u Bruxellesu.
Suprotno tomu, službena putovanja vozača navedena u recima br. 78, 212, 342 i 384 uključivala su prijevoz K. Pinxtena automobilom iz Luxembourga u Bruxelles a da pritom nije naveden profesionalni razlog, nakon čega se dotični vozač vlakom vraćao u Luxembourg.
Osim toga, službeno putovanje vozača u recima br. 254 i 255 imalo je za cilj prijevoz K. Pinxtena u Overpelt na večeru koja se, kao što se to utvrdilo u točki 656. ove presude, ne može povezati s njegovim dužnostima člana Revizorskog suda.
Usto, ne može se smatrati da je službeno putovanje vozača u retku br. 64 pravilno jer je povezano s odlaskom K. Pinxtena na sastanak upravnog odbora predmetne političke stranke koji se održao u Bruxellesu. Činjenica da se u dokumentima koje je podnijela ta institucija navodi da je dotični vozač u vrijeme održavanja tog sastanka bio u vlaku i da je stigao u Bruxelles tek nakon tog sastanka uopće ne mijenja tu ocjenu jer je vozač došao u taj grad kako bi prevezao K. Pinxtena nakon navedenog sastanka.
Nijedan element spisa kojim raspolaže Sud stoga ne omogućuje da se utvrdi da su se službena putovanja vozača u točkama 712. do 715. ove presude odnosila na putovanja povezana s obavljanjem dužnosti K. Pinxtena. Stoga treba smatrati da su ta službena putovanja nepravilna.
Suprotno tomu, iako se na temelju razloga koji Revizorski sud navodi za službeno putovanje vozača navedeno u retku br. 38, odnosno prijevoz K. Pinxtena iz mjesta gdje je provodio godišnji odmor, može utvrditi nepravilnost tog službenog putovanja, valja istaknuti da K. Pinxten niječe da je odobrio takvo službeno putovanje i da Revizorski sud nije utvrdio da se to službeno putovanje zaista i dogodilo jer spis kojim raspolaže Sud ne sadržava putni nalog koji je potpisao K. Pinxten.
Kao drugo, 57 službenih putovanja vozača imalo je za cilj putovanje između Luxembourga, gdje se nalazi sjedište Revizorskog suda, i općine Overpelt, koja je mjesto podrijetla K. Pinxtena.
Prema tome, službena putovanja vozača u recima br. 107, 126, 144 do 146, 148, 156, 158, 165, 179, 180, 188, 213, 220, 231, 238, 240, 241, 244, 246, 263 do 265, 267, 270, 272, 273, 278, 291, 293, 294, 296, 305, 312, 316, 340, 356, 372, 375, 388, 399 i 400 uključivala su prijevoz K. Pinxtena iz Luxembourga u Overpelt, s tim da se dotični vozač sutradan vlakom vraćao u Luxembourg.
Suprotno tomu, tijekom službenih putovanja vozača u recima br. 112, 136, 140, 206 i 387 dotični vozač odlazio je vlakom u Overpelt kako bi prevezao K. Pinxtena u Luxembourg.
Druga putovanja između Luxembourga i Overpelta, neovisno o bilo kakvom službenom putovanju K. Pinxtena, mogu se utvrditi tijekom službenih putovanja vozača u recima br. 77, 109, 127, 226, 233, 285, 324, 349, 378 i 383, u različitim smjerovima, kao što je povratno putovanje službenim automobilom ili putovanje u Overpelt sa stajanjem u Bruxellesu.
Ta različita službena putovanja vozača ne mogu se povezati s putovanjem K. Pinxtena u okviru obavljanja njegovih dužnosti.
Konkretno, iako se u komentarima koji se odnose na Odluku br. 33‑2004 i komentarima koji se odnose na Odluku br. 19‑2009 navodi da se među „drugim putovanjima povezanim s obavljanjem dužnosti” nalaze putovanja između doma i mjesta rada, u tim se komentarima jasno i štoviše u kurzivu navelo da se navedeni dom treba nalaziti „u mjestu zaposlenja”, što znači da se ne smije smatrati da su putovanja između mjesta zaposlenja i mjesta podrijetla „druga putovanja povezana s obavljanjem dužnosti” u smislu članka 4. Odluke br. 33‑2004 i članka 4. Odluke br. 19‑2009.
Točno je, kao što to naglašava K. Pinxten, da je uprava Revizorskog suda nužno bila obavještena o njegovoj dugogodišnjoj praksi koja je uključivala upotrebu usluge vozača za odlazak u mjesto podrijetla, s obzirom na brojne uplate koje su na to ime primili dotični vozači i karte za vlak koje su ti vozači koristili u okviru toga, a koje je platila ta uprava.
Međutim, tako dokazano toleriranje te prakse ne može omogućiti K. Pinxtenu da izbjegne odgovornost u tom pogledu s obzirom na to da, kao što to proizlazi iz točke 370. ove presude, na temelju toga ne može nastati legitimno očekivanje da je navedena praksa pravilna te K. Pinxten uostalom ne može zanemariti da ista praksa nije u skladu s unutarnjim pravilima Revizorskog suda.
U pogledu službenih putovanja vozača koja se odnose na putovanja u Overpelt i iz njega valja još pojasniti da, iako se s obzirom na nedorečen tekst predmetnih putnih naloga ne može isključiti da su određena od tih službenih putovanja za cilj imala samo prijevoz K. Pinxtenu njegova službenog automobila kako bi mogao njime raspolagati u svojem mjestu podrijetla, takav je cilj samo u privatnom interesu K. Pinxtena te se ne može smatrati pravilnim.
Kao treće, Revizorski sud djelomično osporava pravilnost jedanaest službenih putovanja vozača jer su ta službena putovanja uključivala putovanje između Overpelta i mjesta u koje je K. Pinxten trebao ići na službeno putovanje.
Takva je situacija doista nastala u okviru službenih putovanja vozača u recima br. 62, 181, 191 i 336, tijekom kojih je dotični vozač prevezao K. Pinxtena u Overpelt s jednog od njegovih službenih putovanja, kao i u okviru službenih putovanja vozača navedenih u recima br. 173 i 366, tijekom kojih je dotični vozač išao po K. Pinxtena u Overpelt kako bi ga odvezao u mjesto u koje je trebao ići na službeno putovanje.
S tim slučajevima valja poistovjetiti i službeno putovanje vozača u retku br. 195, za koje Revizorski sud priznaje da je K. Pinxten u Bruxellesu obavljao zadatak povezan s njegovim dužnostima a da za njega ipak nije izdan putni nalog, te ga je nakon toga vozač koji je raspoređen u njegov kabinet odvezao u Overpelt.
Međutim, čak i u slučaju da se pravilnost službenog putovanja K. Pinxtena uopće ne osporava, valja utvrditi da se njegov putni nalog ne odnosi na putovanje između Overpelta i mjesta u koje je išao na to službeno putovanje.
Iz toga slijedi da se to putovanje ne može smatrati „putovanjem za koje je izdan putni nalog” u smislu članka 4. Odluke br. 33‑2004 i članka 4. Odluke br. 19‑2009.
Budući da, s obzirom na razmatranja u točkama 709. i 723. ove presude, ni takvo putovanje nije „drugo putovanje povezano s obavljanjem dužnosti” u smislu tih članaka, treba smatrati da su službena putovanja vozača u točkama 728. i 729. ove presude nepravilna jer uključuju putovanje u Overpelt ili iz njega.
To rasuđivanje treba prenijeti
mutatis mutandis
na službeno putovanje vozača u retku br. 124, u okviru kojeg je dotični vozač prevezao K. Pinxtena iz zračne luke Frankfurt na Majni (Njemačka) u Overpelt, nakon službenog putovanja u Makao (Narodna Republika Kina) koje je trajalo nekoliko dana.
Naime, iako se u komentarima koji se odnose na Odluku br. 33‑2004 i komentarima koji se odnose na Odluku br. 19‑2009 među „drugim putovanjima povezanim s obavljanjem dužnosti” navode putovanja između mjesta zaposlenja ili boravišta i zračne luke, ti se komentari uopće ne odnose na putovanja između mjesta podrijetla i zračne luke.
Suprotno tomu, ne može se smatrati da je utvrđena nepravilnost službenih putovanja vozača navedenih u recima br. 176, 317, 373 i 374 jer spis kojim raspolaže Sud ne sadržava putne naloge K. Pinxtena na koje upućuje Revizorski sud te stoga ne omogućuje da se utvrdi da za osporavana putovanja opravdano nisu izdani ti putni nalozi.
Na drugom mjestu, devet službenih putovanja vozača raspoređenog u kabinet K. Pinxtena koja je Revizorski sud proglasio nepravilnima imala su cilj koji se razlikuje od prijevoza K. Pinxtena.
U tom pogledu, točno je da valja istaknuti da takva službena putovanja vozača nisu bila izričito predviđena unutarnjim propisima Revizorskog suda kojima raspolaže Sud.
Međutim, članak 6. Odluke br. 33‑2004 i članak 6. Odluke br. 19‑2009 ne mogu se tumačiti na način da podrazumijevaju nepravilnost takvih službenih putovanja jer se tim člancima uređuju samo službena putovanja vozača koja imaju za cilj prijevoz članova Revizorskog suda ili glavnog tajnika te institucije.
Stoga se ne može isključiti da se može smatrati da su pravilni putni nalozi koje je potpisao K. Pinxten i koji se odnose na službena putovanja vozača raspoređenog u njegov kabinet čiji se cilj razlikuje od njegova prijevoza, pod uvjetom da su ta službena putovanja stvarno u interesu Revizorskog suda.
Takav u načelu može biti slučaj službenih putovanja dotičnog vozača kojima se nastoji osigurati prijevoz dokumenata.
Iz spisa kojim raspolaže Sud uostalom proizlazi da se K. Pinxtenu prvotno prigovorilo u pogledu više službenih putovanja dotičnog vozača s takvim ciljem, ali da je Revizorski sud u konačnici odustao od isticanja njihove nepravilnosti u okviru predmetne tužbe.
Međutim, s obzirom na to da prijevoz dokumenata koji osigurava vozač Revizorskog suda treba doprinijeti izvršenju zadataka Revizorskog suda i da ne može dovesti do toga da se sredstva te institucije prekomjerno upotrebljavaju prijevozom na velike udaljenosti, takav se prijevoz, osim u iznimnim okolnostima, ne može provoditi između mjesta rada i mjesta podrijetla jednog od članova te institucije.
Iako ta institucija tvrdi da su službena putovanja za koja se navodi da su se odnosila na prijevoz dokumenata i na koja se odnosi prvi tužbeni razlog imala drugi cilj, valja utvrditi, s jedne strane, da ta institucija ne pojašnjava, osim u jednom slučaju, koji bi bio taj cilj i, s druge strane, da je dotični vozač tijekom saslušanja koje je OLAF proveo 3. listopada 2017. potvrdio da je bio na službenim putovanjima koja su uključivala prijevoz dokumenata koje je nakon potpisivanja vraćao u sjedište Revizorskog suda.
U tim okolnostima, treba smatrati da je utvrđena nepravilnost službenih putovanja vozača navedenih u recima br. 172, 222 i 249 jer nije sporno da su ta službena putovanja imala za cilj donijeti te dokumente u mjesto podrijetla K. Pinxtena.
Što se tiče službenog putovanja vozača u retku br. 141, iako osnovanost tvrdnje Revizorskog suda prema kojoj je to službeno putovanje povezano s nezgodom nije dokazana, s obzirom na to da iz putnog naloga za to službeno putovanje proizlazi da se od dotičnog vozača tražilo da donese dokumente u Overpelt, ipak treba smatrati da je navedeno službeno putovanje nepravilno.
Što se tiče službenog putovanja vozača navedenog u retku br. 250, iako Revizorski sud navodi da je pod izlikom prijevoza dokumenata to službeno putovanje u stvarnosti imalo za cilj prijevoz boca šampanjca za vjenčanje djeteta K. Pinxtena, on službeno niječe tu tvrdnju.
U tom pogledu, nije potrebno da Sud odredi jesu li dokazi podneseni u prilog navedenoj tvrdnji dovoljni kako bi se dokazala njezina osnovanost. Naime, u svakom slučaju treba smatrati da je službeno putovanje vozača navedeno u retku br. 250 nepravilno čak i ako je stvarno za cilj imalo prijevoz dokumenata jer iz putnog naloga dotičnog vozača proizlazi da je trebao ići u Overpelt, koji je mjesto podrijetla K. Pinxtena.
Osim službenih putovanja koja se odnose na prijevoz dokumenata, službeno putovanje vozača u retku br. 247, prema mišljenju K. Pinxtena, odnosilo se na to da preveze njegovo služben automobil u automehaničarsku radionicu kako bi se provelo njegovo održavanje.
U tom pogledu, argument Revizorskog suda prema kojem se to opravdanje ne može prihvatiti jer je održavanje tog automobila provedeno u automehaničarskoj radionici koja se nalazi u drugom gradu ne može se prihvatiti s obzirom na to da ne postoji nikakav dokaz koji potkrepljuje taj argument.
Suprotno tomu, ne može se smatrati da je službeno putovanje vozača u retku br. 129, za koje nije sporno da je imalo za cilj prijevoz supruge K. Pinxtena u Overpelt kako bi mogla sudjelovati na službenoj večeri koju je organizirao Revizorski sud u Luxembourgu, bilo u interesu te institucije.
Isto tako, treba smatrati da je utvrđena nepravilnost službenog putovanja vozača navedenog u retku br. 197 jer iz izjava vozača raspoređenog u kabinet K. Pinxtena prilikom njegova saslušanja koje je 16. listopada 2017. proveo OLAF i potvrde o preuzimanju proizlazi da je dotični vozač u okviru tog službenog putovanja otišao po novi automobil naručen za privatnu upotrebu K. Pinxtena.
Osim toga, iako se ne osporava nepravilnost službenog putovanja vozača navedenog u retku br. 142, ta nepravilnost ne može se staviti na teret K. Pinxtenu u okviru ovog postupka.
U tom pogledu, valja istaknuti da nije sporno da je prilikom tog službenog putovanja vozač raspoređen u kabinet K. Pinxtena otišao u Švicarsku do mjesta u kojem je K. Pinxten provodio godišnji odmor.
Iako se stranke ne slažu u pogledu točnog cilja tog službenog putovanja, tvrdnja K. Pinxtena, s kojom se slaže voditelj vozačâ Revizorskog suda, prema kojoj se navedeno službeno putovanje odnosilo na preuzimanje službenog automobila nakon nezgode u biti odgovara izjavama dotičnog vozača tijekom njegova saslušanja koje je OLAF proveo 16. listopada 2017.
Usto se utvrđuje da je K. Pinxten, nakon što je obavješten o mogućoj nepravilnosti službenog putovanja dotičnog vozača, tijekom 2011. podnio zahtjev upravi Revizorskog suda kako bi nadoknadio iznose koji su nepravilno stavljeni na teret te institucije prilikom tog službenog putovanja te da su ti iznosi odbijeni od njegove plaće.
–
Troškovi prijevoza nastali prilikom službenih putovanja K. Pinxtena
Drugi putni nalozi vozača koje je potpisao K. Pinxten i koje je Revizorski sud u okviru ovog postupka proglasio nepravilnima odnosili su se na putovanja za koja je K. Pinxtenu izdan putni nalog.
Naime, u skladu s člancima 4. i 6. Odluke br. 33‑2004 i istim člancima Odluke br. 19‑2009, u načelu treba smatrati da je pravilno službeno putovanje vozača koje se odnosilo na prijevoz K. Pinxtena tijekom putovanja za koje je K. Pinxtenu izdan putni nalog.
Međutim, to ne vrijedi za takva službena putovanja vozača ako se u okviru određenom u točkama 387. do 392. ove presude utvrdi da je službeno putovanje K. Pinxtena na koje se odnosi službeno putovanje tog vozača bilo, ovisno o slučaju, nepravilno ili očito nepravilno.
Prema tome, valja smatrati da su putni nalozi vozača koje je potpisao K. Pinxten, kako bi ga vozač vozio tijekom jednog od njegovih službenih putovanja koja su, ovisno o slučaju, proglašena nepravilnima ili očito nepravilnima tijekom ispitivanja provedenog u točkama 396. do 601. ove presude, također nepravilni te stoga predstavljaju zlouporabu sredstava.
U preostalom dijelu, kao prvo, u trima slučajevima nije utvrđena nepravilnost službenih putovanja vozača na koja se odnosi prvi tužbeni razlog jer se na temelju elemenata kojima raspolaže Sud ne može smatrati da su nepravilna službena putovanja K. Pinxtena na koja se odnose službena putovanja vozača.
To je slučaj za službena putovanja vozača navedena u recima br. 3, 31 i 281 jer su odgovarajuća službena putovanja K. Pinxtena imala za cilj sastanak s političkim predstavnicima koji su članovi belgijske vlade ili nekog ministarskog kabineta, uzimajući u obzir da manjak jasnoće putnog naloga u retku br. 281 nije dovoljan kako bi to značilo da je on nepravilan.
Suprotno tomu, kao drugo, treba smatrati da je 31 službeno putovanje vozača raspoređenog u kabinet K. Pinxtena nepravilno jer se odnosilo na službena putovanja K. Pinxtena koja se još nisu ispitala u ovoj presudi, ali koja nisu povezana s obavljanjem dužnosti K. Pinxtena, u skladu s kriterijima utvrđenim u točkama 396. do 601. ove presude.
Tako se službeno putovanje vozača u retku br. 344, koje je uključivalo prijevoz K. Pinxtena iz zračne luke Frankfurt na Majni nakon njegova putovanja na Kubu, odnosilo na nepravilan službeni put K. Pinxtena.
Isto vrijedi za službeno putovanje vozača navedeno u retku br. 133 jer je odgovarajuće službeno putovanje K. Pinxtena službeno imalo za cilj sastanak predsjednika predmetne političke stranke te je u praksi omogućilo K. Pinxtenu, s obzirom na napomene u njegovu dnevnom redu, da sudjeluje na novogodišnjem dočeku te političke stranke.
Treba smatrati da su nepravilna i službena putovanja vozača u recima br. 115, 163, 164, 177 i 178 jer se odnose na prijevoz K. Pinxtena na sastanke s rukovoditeljima privatnih gospodarskih subjekata, kao i službena putovanja vozača navedena u recima br. 18 i 114 koja su bila povezana sa službenim putovanjima K. Pinxtena koja su imala za cilj sastanak s belgijskim poduzetnikom kojeg je K. Pinxten opisao kao „dugogodišnjeg prijatelja” i koja se navode u točki 493. ove presude.
Kriteriji utvrđeni u pogledu odnosa rukovoditelja predstavničkih tijela i udruženja uključuju odbijanje pravilnosti službenih putovanja vozača u recima br. 32 i 121, koja su odgovarala službenim putovanjima K. Pinxtena koja su se odnosila na sudjelovanje na novogodišnjem dočeku Trgovačke i gospodarske komore u Limburgu odnosno na događaju koji je organizirala zaklada koja je aktivna u području medicinskih istraživanja.
K. Pinxten također je upotrebljavao uslugu vozača u okviru službenih putovanja koja su se u stvarnosti odnosila na obiteljske aktivnosti ili aktivnosti za razonodu.
Takav je slučaj sa službenim putovanjima vozača navedenim u recima br. 36 i 268 zbog razloga navedenih u točkama 657. i 659. ove presude, sa službenim putovanjem vozača u retku br. 225 čiji je stvarni cilj bio omogućiti K. Pinxtenu da ode na operu, kao i sa službenim putovanjem vozača navedenim u retku br. 53 koje je odgovaralo službenom putovanju K. Pinxtena za koje se samo navelo da je riječ o posjetu belgijskom sveučilištu, ali za koje se u njegovu dnevnom redu navodi da se odnosilo na sudjelovanje u promociji diplomanata jednog od njegove djece.
Usto, s obzirom na razmatranja u točki 554. ove presude, sudjelovanje u kraljevskom lovu koje se omogućilo službenim putovanjima navedenim u recima br. 67 i 223 podrazumijeva nepravilnost putnih naloga dotičnog vozača koji su se odnosili na prijevoz K. Pinxtena u tom okviru.
Druga službena putovanja vozača raspoređenog u kabinet K. Pinxtena odnosila su se na njegova službena putovanja koja su bila izravno povezana s financijskim interesima K. Pinxtena.
S jedne strane, službeno putovanje vozača br. 404 odnosilo se tako na prijevoz K. Pinxtena na sastanak kod javnog bilježnika u Dijonu (Francuska) koji je, kao što to dokazuju poruke elektroničke pošte koje je podnio Revizorski sud, bio zadužen za kupnju nekretnine navedene prilikom ispitivanja drugog dijela četvrtog tužbenog razloga i za uspostavljanje pravnih instrumenata kojima se omogućuje upravljanje tom nekretninom.
S druge strane, niz službenih putovanja vozača raspoređenog u kabinet K. Pinxtena može se povezati s građevinskim projektom nazvanim „Kaïros” u koji je, s obzirom na niz poruka elektroničke pošte koje su uložene u spis kojim raspolaže Sud, K. Pinxten namjeravao ulagati.
Naime, osim službenog putovanja vozača u retku br. 113 koje odgovara službenom putovanju čiji je službeni cilj „Kaïros”, službena putovanja vozača navedena u recima br. 51 i 205 odnosila su se na prijevoz K. Pinxtena na sastanke s osobama koje su u dopisima od 10. travnja 2012. i 9. veljače 2012. utvrđene kao bivši voditelj tog građevinskog projekta odnosno kao arhitekt koji je pomagao K. Pinxtenu prilikom preuzimanja radova povezanih s navedenim projektom.
Osim toga, treba smatrati da su nepravilna službena putovanja vozača u recima br. 25, 26, 50, 139, 266 i 397 jer su odgovarala službenim putovanjima K. Pinxtena čiji je cilj bio nedovoljno određen, s obzirom na to da se, ovisno o slučaju, odnosio na „službenu večeru”, na osobe nepoznatog statusa ili pak na „savjetnika”.
Takva se neodređenost treba istaknuti i za službena putovanja vozača navedena u recima br. 46, 52, 159 i 162 jer su se ta službena putovanja odnosila na prijevoz K. Pinxtena prilikom posjeta ustanovi sekundarnog obrazovanja i ustanovi višeg obrazovanja koje pružaju obrazovanje u umjetnosti a da pritom u spisu kojim raspolaže Sud nisu navedeni razlozi koji opravdavaju takve posjete.
Na trećem mjestu, valja ispitati službena putovanja vozača u recima br. 106, 151, 153, 167, 214 i 330 koja su imala za cilj prijevoz K. Pinxtena u okviru njegovih službenih putovanja koja su se odnosila na liječničke preglede.
Ne može se smatrati da su predmetna službena putovanja K. Pinxtena povezana s obavljanjem dužnosti člana Revizorskog suda jer se niti navodi, niti
a fortiori
utvrđuje da su ti sastanci bili povezani s liječničkim pregledima koji su obvezni za tu funkciju.
Međutim, valja istaknuti da K. Pinxten na ime tih službenih putovanja nije tražio naknadu troškova službenih putovanja ili isplatu dnevnica. Jedini troškovi koje je Revizorski sud imao za navedena službena putovanja odnosili su se tako na upotrebu službenog automobila i usluge vozača.
Međutim, s jedne strane, komentari koji se odnose na Odluku br. 33‑2004 i komentari koji se odnose na Odluku br. 19‑2009 prilično su dvosmisleni u pogledu mogućnosti da se putovanje čiji je cilj liječnički pregled smatra „drugim putovanjem povezanim s obavljanjem dužnosti” u smislu članka 4. svake od tih odluka.
Naime, na popisu „slučajeva više sile” koji se mogu smatrati takvim putovanjem navode se „liječničke kontrole”.
Točno je da iz ustaljene sudske prakse Suda, utvrđene u različitim područjima prava Unije, proizlazi da pojam više sile treba tumačiti tako da se odnosi na neuobičajene i nepredvidljive okolnosti, nepoznate onomu tko se na njih poziva, a čije se posljedice ni uz svu potrebnu pažnju ne bi mogle izbjeći (presuda od 25. siječnja 2017., Vilkas,
C‑640/15
,
EU:C:2017:39
, t.
53.
i navedena sudska praksa).
Iako upotreba koncepta „više sile” stoga inače podrazumijeva nepredvidljivost, tekst komentara koji se odnose na Odluku br. 33‑2004 i tekst komentara koji se odnose na Odluku br. 19‑2009 u tom pogledu nije dosljedan jer pojam „liječničke kontrole” isključuje bilo kakvu hitnost ili nepredvidljivost.
S druge strane, iako upotreba vozača u okviru „drugog putovanja povezanog s obavljanjem dužnosti” po definiciji ne zahtijeva da dotični član Revizorskog suda bude na službenom putovanju, valja utvrditi da je K. Pinxten, time što je na transparentan način tražio odobrenje te institucije kako bi u okviru službenog putovanja otišao na liječnički pregled, omogućio toj instituciji da provede prethodnu provjeru i da, u slučaju da smatra to prikladnim, odbije predviđenu upotrebu sredstava Revizorskog suda.
S obzirom na ta dva elementa, nepravilnost službenih putovanja K. Pinxtena i vozača raspoređenog u njegov kabinet koja se navode u točki 776. ove presude nije očita te se ne može staviti na teret K. Pinxtena u okviru ovog postupka.
To rasuđivanje ipak se ne može prenijeti na službeno putovanje vozača u retku br. 363 koje također odgovara službenom putovanju K. Pinxtena koje se odnosilo na odlazak na liječnički pregled jer odredište upisano u putni nalog dotičnog vozača ne odgovara odredištu upisanom u putni nalog K. Pinxtena.
Kao četvrto, deset službenih putovanja vozača raspoređenog u kabinet K. Pinxtena bilo je povezano sa službenim putovanjima K. Pinxtena za koja nisu nadoknađeni troškovi službenih putovanja niti su isplaćene dnevnice i čije se načelo nije korisno dovodilo u pitanje, ali čija se pravilnost osporavala jer su ta službena putovanja uključivala jedno ili više putovanja iz Overpelta ili u Overpelt, koje je mjesto podrijetla K. Pinxtena.
Takva situacija može se istaknuti za službena putovanja vozača navedena u recima br. 200, 214, 274, 280, 281, 313, 333, 355, 369 i 401.
Ti slučajevi razlikuju se od onih ispitanih u točkama 727. do 735. ove presude jer je putovanje u okviru kojeg se prolazilo kroz Overpelt jasno najavljeno u odgovarajućim putnim nalozima K. Pinxtena te ga je stoga Revizorski sud prethodno odobrio.
Međutim, budući da se u Overpeltu ne provodi aktivnost povezana s dužnostima K. Pinxtena, putnim nalogom nije se moglo valjano predvidjeti jedno ili više putovanja u to mjesto ili iz tog mjesta.
Okolnost da je službeno putovanje K. Pinxtena odobreno na isti dan ne može konkretno opravdati da se iz osobnih razloga doda takvo putovanje na njegov putni nalog, pri čemu nastaju dodatni troškovi za Revizorski sud.
Iako su predmetna službena putovanja K. Pinxtena odobrena a da pritom nije počinjena prijevara ili propust, treba smatrati da je njihova nepravilnost očita s obzirom na jasno utvrđen opći sustav putovanja u mjesto podrijetla za koja se ne može valjano izdati putni nalog.
–
Upotreba službenog automobila a da se pritom ne upotrebljavaju usluge vozača
Prvim tužbenim razlogom Revizorski sud također stavlja na teret K. Pinxtenu da je nepravilno prijavio službena putovanja u okviru kojih nije upotrebljavao usluge vozača samo kako bi se privatna putovanja u pogledu troškova koji se odnose na upotrebu službenog automobila obuhvatila sustavom koji se primjenjuje na putovanja u okviru obavljanja dužnosti.
Točno je da se na temelju članka 5. Odluke br. 33‑2004 i članka 5. Odluke br. 19‑2009 od K. Pinxtena tražilo da plati troškove povezane s privatnim putovanjima koje je obavio službenim automobilom i konkretno da preuzme dodatni trošak najma u slučaju da premaši najveću kilometražu predviđenu ugovorom o najmu od 45000 kilometara godišnje. Precjenjivanje kilometraže prijeđene u okviru putovanja povezanih s obavljanjem njegovih dužnosti stoga je moglo predstavljati financijski interes za njega.
Usto, iz putnih naloga K. Pinxtena koje je podnio Revizorski sud proizlazi da se u brojnim slučajevima službeni automobil upotrebljavao za prijevoz prilikom tih službenih putovanja.
Spis kojim raspolaže Sud ipak ne sadržava nikakvu procjenu u pogledu broja prekomjerno prijavljenih službenih putovanja na temelju koje se može ocijeniti namjerna priroda te prakse ili njezina ozbiljnost.
Štoviše, službena putovanja K. Pinxtena koja se ističu u prilog prvom tužbenom razlogu i koja ne podrazumijevaju ni naknadu troškova službenih putovanja ili isplatu dnevnica ni upotrebu usluga vozača čine se beznačajnima.
Prema tome, iako je prekomjerno prijavljivanje putovanja kao službenih putovanja nedvojbeno nepravilno, za potrebe ovog postupka nije korisno odrediti je li Revizorski sud valjano mogao pripisati takvu praksu K. Pinxtenu.
Iz istih razloga nije potrebno ispitati prigovor Revizorskog suda koji se odnosi na službena putovanja navedena u recima br. 147, 187 i 330, prema kojem je činjenica da je K. Pinxten zadržao službeni automobil dovela do toga da je vozač putovao vlakom, što se trebalo izbjeći.
S obzirom na sve prethodno navedeno, valja utvrditi da je prvi tužbeni razlog djelomično osnovan.
3.

Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na zlouporabi poreznih olakšica
Drugim tužbenim razlogom Revizorski sud tvrdi da je K. Pinxten zlouporabom kartica za gorivo koje su mu bile stavljene na raspolaganje povrijedio svoje obveze u pogledu integriteta, uzornog ponašanja i objektivnosti.
Uvodno, valja istaknuti da iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da su kartice za gorivo stavljene na raspolaganje članovima Revizorskog suda i određenim članovima njihove obitelji kako bi im se omogućilo da kupuju gorivo koje se prodaje po cijeni koju je dogovorila ta institucija a da pritom ne plaćaju trošarine ili porez na dodanu vrijednost (PDV).
Prema tome, iako nepravilna upotreba takve kartice za gorivo ne znači posebne troškove za Revizorski sud, ipak predstavlja zlouporabu poreznih oslobođenja koja je dogovorila ta institucija na štetu sredstava država članica i Unije.
Stoga u svrhu odlučivanja o drugom tužbenom razlogu valja odrediti može li se na temelju tvrdnji i dokaza koje je podnio Revizorski sud utvrditi da je K. Pinxten nepravilno upotrebljavao kartice za gorivo koje su mu stavljene na raspolaganje, kao što to tvrdi Revizorski sud u prvom i drugom dijelu tog tužbenog razloga.
a)

Prvi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na tome da je dijete K. Pinxtena zadržalo i upotrebljavalo karticu za gorivo iako više nije bilo član njegova kućanstva
1)

Argumentacija stranaka
U prvom dijelu drugog tužbenog razloga Revizorski sud ističe da je K. Pinxten dopustio jednom od svoje djece da zadrži i upotrebljava karticu za gorivo nakon 1. rujna 2012., kad ga se više nije smatralo jednim od djece koje uzdržava K. Pinxten.
K. Pinxten time je povrijedio relevantna pravila utvrđena osobito Direktivom 2008/118, Uredbom Velikog Vojvodstva od 7. veljače 2013. i Ministarskom uredbom od 18. ožujka 2010. jer je od poreznih oslobođenja imala korist osoba koja nije član njegova kućanstva. Sama okolnost da je to dijete nastavilo boraviti s njim u Luxembourgu, što uostalom nije dokazano, ne znači da je i dalje moglo imati pravo na predmetna porezna oslobođenja.
Prema mišljenju K. Pinxtena, dotično dijete pripadalo je njegovu kućanstvu do 2018., uzimajući u obzir da se to svojstvo ne poklapa sa svojstvom uzdržavanog djeteta i da je to dijete boravilo s njim do veljače 2018. Činjenica da je dijete bilo zaposleno u tom razdoblju nije relevantna u ovom slučaju.
2)

Ocjena Suda
Najprije, nije sporno da je dotično dijete nakon 1. rujna 2012. zadržalo karticu za gorivo koju je stavio na raspolaganje Revizorski sud, dok iz spisa kojim raspolaže Sud ne proizlazi jasno datum na koji je ta situacija završila.
Nadalje, iz obavijesti koju je proslijedio Revizorski sud proizlazi da se od tog datuma više nije smatralo da je to dijete uzdržavano dijete K. Pinxtena u smislu članka 2. Priloga VII. Pravilniku o osoblju u svrhu isplate naknade za uzdržavano dijete zato što je navedeno dijete završilo studij te je počelo obavljati plaćenu djelatnost.
Konačno, treba smatrati da je utvrđena tvrdnja K. Pinxtena prema kojoj je isto dijete nastavilo boraviti u njegovu domu s obzirom na, s jedne strane, prijavu zakonitog boravišta u Luxembourgu od 27. studenoga 2011. i, s druge strane, potvrdu o glavnom boravištu koju je izdala belgijska uprava i koja pokazuje da je upisano u registar stanovništva Bruxellesa od 9. veljače 2018.
U tom kontekstu, valja istaknuti da Revizorski sud ne ističe nijedno unutarnje pravilo te institucije kojim se definiraju uvjeti u kojima član obitelji člana navedene institucije može raspolagati karticom za gorivo.
Međutim, ipak treba smatrati da je nepravilno to što je dotično dijete nakon 1. rujna 2012. zadržalo i upotrebljavalo karticu za gorivo ako iz pravila kojima se uređuju porezna oslobođenja primjenjiva na upotrebu takve kartice proizlazi da dijete člana Revizorskog suda koje se više ne smatra uzdržavanim djetetom tog člana u smislu članka 2. Priloga VII. Pravilniku o osoblju, ali koje ipak nastavlja boraviti s navedenim članom, ne može imati pravo na ta porezna oslobođenja.
Što se tiče oslobođenja od plaćanja trošarine, u članku 12. stavku 1. točkama (a) i (b) Direktive 2008/118 predviđa se da se trošarinska roba oslobađa plaćanja trošarine kada joj je namjena za uporabu u okviru diplomatskih ili konzularnih odnosa ili pak od strane međunarodnih organizacija, koje javne vlasti države članice domaćina priznaju kao takve, i članovima takvih organizacija u skladu s ograničenjima i uvjetima utvrđenim međunarodnim konvencijama o osnivanju tih organizacija ili u sporazumima središnjica.
U članku 12. stavku 2. te direktive predviđa se da oslobođenja od plaćanja trošarine navedena u tom članku podliježu uvjetima i ograničenjima koja utvrđuje država članica domaćin.
Ta se odredba provodi člankom 1. Ministarske uredbe od 18. ožujka 2010. u kojoj se navodi da je belgijski zakon od 22. prosinca 2009. o općem sustavu trošarina objavljen u
Mémorialu
kako bi ga se izvršilo u Velikom Vojvodstvu Luksemburgu.
Iako Revizorski sud ne pojašnjava koja je odredba tog zakona, prema njegovu mišljenju, primjenjiva u ovom slučaju, valja istaknuti da se članak 13. navedenog zakona odnosi na oslobođenje od trošarine u korist diplomata, konzularnih službenika, pripadnika oružanih snaga i tijela navedenih u članku 20. točkama 7. do 12. belgijskog Općeg zakona od 18. srpnja 1977. o carinama i trošarinama.
Iz članka 20. točke 7. tog općeg zakona, kako se primjenjuje u Luksemburgu, proizlazi da se oslobođenje od trošarina u određenim uvjetima odobrava za razumne količine robe namijenjene osobnoj uporabi, uključujući uporabu za članove njihove obitelji koji su dio njihova kućanstva, za diplomate ili konzularne službenike koji obavljaju dužnost u Luksemburgu, pod uvjetom da zainteresirane osobe nisu državljani Velikog Vojvodstva Luksemburga ili osobe koje u njemu imaju stalni boravak i da ondje ne obavljaju nikakvu profesionalnu ili tržišnu djelatnost za osobnu korist.
Što se tiče PDV‑a, iz članaka 1. i 4. Uredbe Velikog Vojvodstva od 7. veljače 2013. proizlazi da diplomati i konzularni službenici mogu imati pravo na oslobođenje od PDV‑a za izravnu, stvarnu i isključivu upotrebu određenih proizvoda unutar Luksemburga za vlastite i osobne potrebe tih službenika i dužnosnika kao i članova njihovih obitelji koji pripadaju njihovu domu, pod uvjetom da te osobe nisu državljani Velikog Vojvodstva Luksemburga ili osobe koje u njemu imaju stalni boravak i da ondje ne obavljaju nikakvu djelatnost čiji je cilj ostvarivanje dobiti.
Iako se relevantne odredbe luksemburškog prava kojima se definiraju predmetni uvjeti primjene oslobođenja od trošarina i PDV‑a odnose na članove obitelji koji pripadaju „domu” glavnog korisnika predmetnih poreznih oslobođenja, iz tih odredbi ne proizlazi da taj pojam odgovara pojmu „kućanstvo” u smislu Pravilnika o osoblju.
Međutim, budući da Revizorski sud nije podnio točne elemente koji se odnose na opseg pojma „dom” u luksemburškom pravu, nije dokazano da dotično dijete, za koje se niti navodi niti
a fortiori
utvrđuje da obavlja plaćenu djelatnost u Luksemburgu, ne može više imati pravo na porezne olakšice koje se odobravaju članovima obitelji člana Revizorskog suda.
Revizorski sud stoga nije dokazao da je to što je to dijete nakon 1. rujna 2012. zadržalo i upotrebljavalo karticu za gorivo bilo nepravilno.
Iz toga slijedi da prvi dio drugog tužbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
b)

Drugi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na upotrebi kartice za gorivo u svrhu kupovine goriva za vozila koja pripadaju trećim osobama
1)

Argumentacija stranaka
Revizorski sud u drugom dijelu drugog tužbenog razloga tvrdi da podaci koji se odnose na upotrebu kartica za gorivo koje su stavljene na raspolaganje K. Pinxtenu sadržavaju nepravilnosti koje pokazuju da je on dopustio trećim osobama da se služe tim karticama.
K. Pinxten tvrdi da su samo članovi njegova kućanstva upotrebljavali kartice za gorivo koje im je dao Revizorski sud. Nepravilnosti koje ističe Revizorski sud objašnjavaju se obiteljskim putovanjima s nekoliko automobila i upotrebom zamjenskih automobila. Iako su se u vrijeme nastanka činjenica lako mogla dati točna objašnjenja, zbog proteka vremena više nije moguće pružiti dodatna pojašnjenja.
2)

Ocjena Suda
U ovom slučaju nije sporno da, iako su automobili kojima su raspolagali K. Pinxten i članovi njegove obitelji bili opremljeni dizelskim motorom, kartice za gorivo koje su im se stavile na raspolaganje nisu se upotrebljavale samo za kupnju dizela, nego i benzina.
Konkretno, kao što to ističe nezavisni odvjetnik G. Hogan u točki 169. svojeg mišljenja, iz podataka koji se odnose na upotrebu tih kartica za gorivo proizlazi da su se tijekom 2016. i 2017. navedene kartice barem jedanaest puta upotrebljavale za kupnju benzina.
Međutim, budući da porezna oslobođenja koja se primjenjuju prilikom upotrebe kartice za gorivo stavljene na raspolaganje članu Revizorskog suda smije koristiti samo taj član ili određeni članovi njegove obitelji, ta se kartica smije koristiti isključivo za kupnju goriva za vozila kojima raspolaže ta osoba.
Tijekom saslušanja koje je proveo OLAF, a zatim tijekom ovog postupka, K. Pinxten objasnio je te kupnje benzina povremenom upotrebom zamjenskih automobila.
Međutim, s obzirom na to da je K. Pinxten bio obavješten o postojanju sumnji u pogledu predmetnih nepravilnosti tijekom njegova saslušanja koje je OLAF proveo 22. prosinca 2017., a zatim u preliminarnom izvješću Revizorskog suda koje mu je proslijeđeno 5. listopada 2018., od K. Pinxtena moglo se razumno očekivati da podnese elemente koji mogu potkrijepiti njegov argument prema kojem su te nepravilnosti proizašle iz opetovane upotrebe zamjenskih automobila tijekom 2016. i 2017.
No valja zaključiti da K. Pinxten nije podnio nijedan element u prilog tom argumentu.
Iz toga slijedi da valja prihvatiti drugi dio drugog tužbenog razloga te stoga djelomično prihvatiti taj tužbeni razlog.
4.

Treći tužbeni razlog, koji se temelji na lažnoj prijavi štete osiguranju u okviru navodnih nezgoda koje su uključivale službeno vozilo i vozača raspoređenog u kabinet K. Pinxtena
a)

Argumentacija stranaka
Trećim tužbenim razlogom Revizorski sud prigovara K. Pinxtenu da je povrijedio svoje obveze integriteta, uzornog ponašanja i objektivnosti time što je primio naknadu štete od osiguravajućeg društva na temelju lažnih prijava koje je na zahtjev K. Pinxtena potpisao vozač raspoređen u njegov kabinet.
S jedne strane, primio je naknadu štete za nezgodu koja se navodno dogodila u siječnju 2010. i prilikom koje je vozač raspoređen u kabinet K. Pinxtena prešao vozilom preko kovčega K. Pinxtena u kojem se nalazila boca vina i nekoliko odjevnih predmeta. Iz izjava tog vozača pak proizlazi da se ta nezgoda nikad nije dogodila.
,S druge strane, K. Pinxten primio je naknadu štete nakon prijave koja se odnosila na nezgodu koja se dogodila 17. siječnja 2011. Međutim, u toj se prijavi navodi nezgoda u Bruxellesu u kojoj je sudjelovalo njegov privatni automobil kojim je upravljalo jedno od njegove djece i njegov službeni automobil kojim je upravljao vozač raspoređen u njegov kabinet iako je predmetna šteta nastala tijekom sudara u Francuskoj te je K. Pinxten upravljao potonjim automobilom.
K. Pinxten nije podnio nijedan element koji dokazuje da su činjenice podnesene osiguravajućem društvu točne. Prijave tom osiguravajućem društvu potpisao je vozač raspoređen u kabinet K. Pinxtena, ali on je trebao spriječiti tog vozača da to učini jer je znao stvarnu situaciju. Budući da to nije učinio, prisilio je svojeg podređenog da počini kazneno djelo čiji je bio začetnik ili sudionik.
Osim toga, Revizorski sud smatra da svjedočenja vozača raspoređenog u kabinet K. Pinxtena imaju dokaznu vrijednost, s obzirom na njihovu podudarnost i činjenicu da ih je iznijela osoba koja se time izlaže kaznenom progonu ili stegovnim postupcima.
K. Pinxten tvrdi da prijave osiguravajućem društvu doista odražavaju stvarnost.
Iz izjava koje je OLAF‑u dao voditelj vozačâ Revizorskog suda proizlazi da je njegova služba rješavala probleme nezgoda s osiguravajućim društvom. Usto, ni u jednoj od prikupljenih izjava ne navodi se K. Pinxtenova intervencija u te spise.
Štoviše, izjave vozača raspoređenog u kabinet K. Pinxtena nisu pouzdane s obzirom na proturječnosti koje su sadržavale i okolnosti u kojima su iznesene. Stoga se tvrdi da je voditelj pravne službe Revizorskog suda izvršavao pritisak na vozača te ga je ispitivao u tri navrata i bezuspješno ustrajao na tome da potpiše prijavu koja bi mu dala status zviždača.
b)

Ocjena Suda
Kao prvo, što se tiče nezgode koja se dogodila 17. siječnja 2011., u prijavi nezgode upućene osiguravajućem društvu navodi se da su dvama vozilima koja su sudjelovala u nezgodi upravljali dotično dijete K. Pinxtena i vozač raspoređen u kabinet K. Pinxtena, koji su potpisali tu prijavu.
U tom pogledu valja doduše istaknuti da određeni neizravni dokazi mogu potkrijepiti tvrdnju Revizorskog suda, prema kojoj činjenice iznesene u navedenoj prijavi nisu točne.
Najprije, nakon što je na svojem saslušanju tijekom unutarnje istrage Revizorskog suda tvrdio da je prilikom predmetne nezgode službenim automobilom zapravo upravljao K. Pinxten, vozač raspoređen u kabinet K. Pinxtena tijekom svojih triju saslušanja koje je proveo OLAF dosljedno je tvrdio da nije bio prisutan prilikom sudara u kojem su sudjelovala dva uključena vozila.
Nadalje, određeni elementi upućuju na to da je osiguravajuće društvo primilo nedosljedne informacije u pogledu identiteta osobe koja je upravljala predmetnim službenim automobilom.
S jedne strane, iz unutarnje poruke elektroničke pošte tog osiguravajućeg društva od 28. siječnja 2011. proizlazi da je jedan od službenika tog društva prije nego što je zaprimio prijavu nezgode usmeno obavješten da su vozilima koja su u njoj sudjelovala upravljali K. Pinxten i njegov sin.
S druge strane, odgovori službenika navedenog osiguravajućeg društva na pitanja koja mu je uputio Revizorski sud tijekom 2017. i 2018. potvrđuju da je isto osiguravajuće društvo prvotno bilo obavješteno da je K. Pinxten upravljao jednim od dvaju uključenih vozila.
Međutim, valja istaknuti da su ti odgovori proturječni izjavama koje je vozač iznio pred OLAF‑om jer je vozač potvrdio da su osiguravajućem društvu poslana dvije različite prijave nezgode iako se u navedenim odgovorima navodi da je to osiguravajuće društvo primilo samo jednu prijavu nezgode.
Konačno, nije sporno da je K. Pinxten osiguravajućem društvu uputio dopis od 11. siječnja 2012. u kojem navodi da se 17. siječnja 2011.„dogodio sudar u kojem je sudjelovao [njegov] službeni automobil” te kritizira praksu tog osiguravajućeg društva u okviru koje ono odbija preuzeti troškove za popravak vozila ako su „dvije osobe iz iste obitelji” potpisale prijavu nezgode.
Međutim, pod pretpostavkom da su ti elementi dovoljni da se utvrdi da je prijava nezgode koju je Revizorski sud proslijedio osiguravajućem društvu sadržavala pogrešne informacije, na temelju spisa kojim raspolaže Sud ne može se utvrditi da su te lažne prijave pripisive K. Pinxtenu.
Jedini elementi koje je Revizorski sud podnio kako bi se utvrdila ta pripisivost odnose se na izjavu dotičnog vozača u tom smislu prilikom njegova saslušanja koje je 7. prosinca 2017. proveo OLAF i na ponavljanje tog stajališta u njegovim komentarima od 20. travnja 2018. na sažetak činjenica koji mu je proslijedio OLAF.
Važno je ipak naglasiti da se stajalište vozača raspoređenog u kabinet K. Pinxtena uvelike mijenjalo tijekom unutarnje istrage Revizorskog suda, a zatim OLAF‑ove istrage.
Nakon što je tijekom unutarnje istrage Revizorskog suda tvrdio da je stvarno upravljao službenim automobilom prilikom nezgode 17. siječnja 2011., vozač raspoređen u kabinet K. Pinxtena potvrdio je tijekom svojeg prvog saslušanja koje je OLAF proveo 3. listopada 2017. da ne smatra da je K. Pinxten od njega tražio da ispuni prijavu i da se „slabo sjeća” da je dobio upute u tom smislu od voditelja vozačâ Revizorskog suda.
Tijekom drugog saslušanja koje je OLAF proveo 16. listopada 2017. vozač raspoređen u kabinet K. Pinxtena naveo je da se ne sjeća je li ga taj voditelj zatražio da ispuni tu prijavu ili je to bio K. Pinxten , ali je smatrao da je „vjerojatnije” da ga je to zatražio K. Pinxten.
Prilikom njegova trećeg saslušanja koje je OLAF proveo 7. prosinca 2017. tvrdio je da su na prethodnom saslušanju njegova sjećanja bila nejasna, ali da je sad „siguran” i da je zaista „K. Pinxten [od njega] tražio da ispuni tu novu prijavu”.
Međutim, ne postoji razlog zbog kojeg bi se trebalo isključivo vjerovati posljednjim izjavama vozača raspoređenog u kabinet K. Pinxtena.
Usto, odgovori službenika osiguravajućeg društva na pitanja koja mu je uputio Revizorski sud tijekom 2017. i 2018. odnose se na isključive kontakte s voditeljem vozačâ Revizorskog suda, koji je samostalno predložio da se izmjeni ime uključenih vozača čim se pokazalo da postoji mogućnost odbijanja isplate naknade štete nastale na službenom automobilu K. Pinxtena.
Tijekom saslušanja koje je proveo OLAF taj je voditelj uostalom isključio bilo kakvu intervenciju K. Pinxtena u pogledu predmetne nezgode te je istaknuo da postoji sustavna praksa lažnih prijava osiguranju u službi vozačâ Revizorskog suda, za koju su znali njegovi nadređeni i na koju je također uputio vozač raspoređen u kabinet K. Pinxtena tijekom saslušanja koje je 16. listopada 2017. proveo OLAF.
Osim toga, valja naglasiti da je cilj elemenata koje u dopisu od 11. siječnja 2012. ističe K. Pinxten da se uputi na to da on nije znao za sadržaj prijave nezgode koju je Revizorski sud poslao osiguravajućem društvu.
S obzirom na sva ta razmatranja, valja utvrditi da elementi koje je podnio revizorski sud nisu dovoljni kako bi se utvrdilo da se može smatrati da je K. Pinxten u okviru ovog postupka odgovoran za lažnu prijavu osiguranju koja se odnosi na nezgodu koja se dogodila 17. siječnja 2011.
Što se tiče nezgode iz siječnja 2010., izjave koje je vozač raspoređen u kabinet K. Pinxtena dao prilikom svojeg trećeg saslušanja koje je 7. prosinca 2017 proveo OLAF predstavljaju jedini element koji je Revizorski sud podnio u prilog tim tvrdnjama, koje K. Pinxten odlučno osporava.
Međutim, iz prethodno navedenog proizlazi da se samim izjavama koje je OLAF‑u dao vozač raspoređen u kabinet K. Pinxtena ne može pridati odlučujuća važnost.
Štoviše, taj je vozač naveo incident iz siječnja 2010. tek kasnije u postupku, iako je već ranije imao prilike navesti eventualne nepravilnosti koje je počinio K. Pinxten za koje OLAF nije znao.
U tom okolnostima valja smatrati da osnovanost tvrdnji Revizorskog suda u pogledu incidenta iz siječnja 2010. nije utvrđena.
Stoga treći tužbeni razlog treba odbiti u cijelosti.
5.

Peti tužbeni razlog, koji se temelji na sukobu interesa koji je stvorio K. Pinxten u okviru odnosa s upraviteljem revidiranog subjekta
a)

Argumentacija stranaka
Petim tužbenim razlogom Revizorski sud tvrdi da je K. Pinxten uspostavljanjem odnosa s upraviteljem revidiranog subjekta povrijedio obveze u pogledu objektivnosti, neovisnosti, nepristranosti, integriteta i uzornog ponašanja.
Naime, narušene su njegova neovisnost i nepristranost ili se barem tako činilo kad je ponudio privatni stan u najam Visokoj predstavnici Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku, uzimajući u obzir da je taj subjekt pod nadležnosti trećeg vijeća Revizorskog suda.
K. Pinxten naglašava da se u prijedlogu koji se odnosio na najam njegova stana nije navodilo njegovo svojstvo člana Revizorskog suda. Jedini element koji je povezan s tom institucijom u tom prijedlogu bila je njegova adresa elektroničke pošte kojom se koristio i u privatne svrhe jer nije imao drugu adresu elektroničke pošte. Navedeni je prijedlog osim toga odgovarao normalnim tržišnim uvjetima.
b)

Ocjena Suda
U dopisu od 20. studenoga 2014. K. Pinxten ponudio je Visokoj predstavnici Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku da joj da u najam stan u Bruxellesu.
Nije sporno da je ona bila upraviteljica tijela koje je revidirao Revizorski sud, konkretnije, treće vijeće te institucije čiji je K. Pinxten tada bio doajen.
Međutim, kako bi se ispunila obveza predviđena u članku 285. UFEU‑a da su, u općem interesu Unije, članovi Revizorskog suda potpuno neovisni u obavljanju svojih dužnosti, oni trebaju osigurati da izbjegnu bilo kakav sukob interesa.
Ta se obveza ponavlja u članku 2. stavku 1. Kodeksa ponašanja iz 2012. i u točki 3.3. Etičkih smjernica. Točkom 3.4. tih smjernica usto se predviđa da članovi Revizorskog suda ne smiju s revidiranim subjektima uspostaviti ikakav odnos koji može ugroziti njihovu neovisnost.
Time što je upraviteljici revidiranog tijela ponudio da s njim uspostavi odnos u financijskom smislu, K. Pinxten potencijalno se izložio sukobu interesa koji može dovesti u pitanje njegovu neovisnost i nepristranost.
Okolnost da se u predmetnom dopisu izričito ne navodi njegovo svojstvo člana Revizorskog suda nije relevantna u tom pogledu.
Naime, osim što se postojanje veze između K. Pinxtena i Revizorskog suda može zaključiti iz adrese elektroničke pošte navedene u tom dopisu, valja istaknuti, s jedne strane, da je svojstvo K. Pinxtena kao člana te institucije bila javno dostupna informacija i, s druge strane, da bi u slučaju da je osoba kojoj je dopis bio upućen prihvatila prijedlog iznesen u navedenom dopisu sukob interesa u svakom slučaju objektivno postojao, čak i da ta osoba kojoj je upućen dopis nije znala za dužnosti K. Pinxtena.
Stoga je peti tužbeni razlog osnovan.
C.

Oduzimanje prava na mirovinu ili drugih zamjenskih povlastica
1.

Argumentacija stranaka
Revizorski sud ističe da su djela K. Pinxtena osobito ozbiljna te stoga ispunjavaju uvjet utvrđen u tom pogledu u presudi od 11. srpnja 2006., Komisija/Cresson (
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
).
Naime, tim se djelima nanosi šteta temeljnim vrijednostima Unije, ona su se događala vrlo često, prouzročila su veliku štetu Revizorskom sudu, mogu se kvalificirati kao kaznena djela te su proizašla iz prijevarne namjere koja se očituje u praksama prikrivanja.
Revizorski sud traži od Suda da odredi prirodu i opseg sankcije, uzimajući u obzir načelo proporcionalnosti, visoku razinu odgovornosti K. Pinxtena, štetu ugledu institucije, visok stupanj težine povreda i opseg financijske štete za Uniju.
K. Pinxten tvrdi da nije povrijedio obveze koje su proizlazile iz njegove službe u smislu članka 286. stavka 6. UFEU‑a.
Njegovo je ponašanje bilo slično ponašanju drugih članova Revizorskog suda. Iako se ne može isključiti da je počinio određene pogreške, one su bile beznačajne te ih je trebala ispraviti ta institucija.
2.

Ocjena Suda
Iz prethodno navedene ocjene proizlazi da, iako treći tužbeni razlog koji ističe Revizorski sud treba odbiti, suprotno tomu, prvi, drugi, četvrti i peti tužbeni razlog barem su djelomično osnovani, tako da treba smatrati da je K. Pinxten odgovoran za niz nepravilnosti.
Time što je obavljao neprijavljenu aktivnost koja nije spojiva s njegovim dužnostima člana Revizorskog suda, time što je zlouporabio sredstva te institucije te postupao na način koji može stvoriti sukob interesa s revidiranom osobom, K. Pinxten postao je odgovoran za povredu znatnog stupnja težine te je stoga povrijedio obveze koje su proizlazile iz njegove službe kao člana navedene institucije u smislu članka 286. stavka 6. UFEU‑a.
Povreda tih obveza u načelu zahtijeva da se primijeni sankcija na temelju te odredbe (vidjeti po analogiji presudu od 11. srpnja 2006., Komisija/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
, t.
149.
).
Na temelju te odredbe, Sud može izreći sankciju koja uključuje razrješenje s dužnosti ili oduzimanje prava na mirovinu ili drugih zamjenskih povlastica zainteresirane osobe. To razrješenje može se primijeniti samo u slučaju da je povreda počinjena te se nastavila dok je dotični član Revizorskog suda još bio na dužnosti. Suprotno tomu, oduzimanje prava na mirovinu ili drugih zamjenskih povlastica može se primijeniti osobito ako je povreda počinjena tijekom njegova mandata te se nastavila nakon isteka tog mandata, kao što je to ovdje slučaj (vidjeti po analogiji presudu od 11. srpnja 2006., Komisija/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
, t.
73.
).
Konkretnije, budući da iz informacija koje su podnijele stranke prilikom saslušanja proizlazi da je K. Pinxten imao pravo samo na mirovinu, navedena sankcija treba se odnositi na to pravo, a ne na druge zamjenske povlastice.
Budući da se u članku 286. stavku 6. UFEU‑a ne navode pojašnjenja u pogledu opsega oduzimanja prava na mirovinu na koje se odnosi ta odredba, Sud može izreći potpuno ili djelomično oduzimanje tog prava (vidjeti po analogiji presudu od 11. srpnja 2006., Komisija/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
, t.
73.
).
Ta sankcija ipak treba biti proporcionalna težini povreda obveza koje proizlaze iz službe člana Revizorskog suda koje je utvrdio Sud.
Kako bi se odredila težina povreda obveza koje proizlaze iz službe člana Revizorskog suda koje je utvrdio Sud konkretno valja uzeti u obzir prirodu tih povreda, okolnosti u kojima su počinjene, razmjere štete nanesene integritetu, ugledu i interesima Unije, kao i stupanj namjere ili nepažnje u počinjenju navedenih povreda.
Kako bi se osiguralo poštovanje načela proporcionalnosti također je potrebno uzeti u obzir sve okolnosti koje uvećavaju ili pak umanjuju odgovornost K. Pinxtena.
U tom kontekstu štoviše valja uzeti u obzir činjenicu da potpuno ili djelomično oduzimanje prava na mirovinu predstavlja ograničenje prava na vlasništvo zajamčenog u članku 17. Povelje jer ima za učinak da se dotičnoj osobi oduzmu sva ili dio prava na starosnu mirovinu koja je ta osoba prikupila tijekom svoje profesionalne karijere, uzimajući u obzir da ta prava, osim toga, osiguravaju da ta osoba ima sredstva za preživljavanje po završetku te karijere.
Uostalom, iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava, koja se odnosi na članak 1. Protokola br. 1 EKLJP‑u, a tu sudsku praksu na temelju članka 52. stavka 3. Povelje, radi tumačenja njezina članka 17., treba razmatrati kao minimalnu razinu zaštite (presuda od 21. svibnja 2019., Komisija/Mađarska (Plodouživanja na poljoprivrednim zemljištima),
C‑235/17
,
EU:C:2019:432
, t.
72.
i navedena sudska praksa) proizlazi da se sankcija koja ima za učinak to da se pojedincu oduzme cijela ili dio starosne mirovine nužno analizira kao zadiranje u pravo te osobe na poštovanje te imovine (vidjeti u tom smislu, ESLJP, 14. lipnja 2016., Philippou protiv Cipra, CE:ECHR:2016:0614JUD007114810, t. 65.).
Treba smatrati da se potpunim ili djelomičnim oduzimanjem prava na mirovinu također ograničava pravo na socijalnu sigurnost i socijalnu pomoć previđeno u članku 34. Povelje.
Međutim, na temelju niza okolnosti može se utvrditi da su nepravilnosti pripisive K. Pinxtenu vrlo ozbiljne.
Kao prvo, iz utvrđenja iznesenih prilikom ispitivanja prvog, drugog, četvrtog i petog tužbenog razloga koje je istaknuo Revizorski sud proizlazi da je tijekom svoja dva mandata kao člana te institucije K. Pinxten namjerno i opetovano povrijedio pravila primjenjiva unutar navedene institucije te je time sustavno povređivao temeljne obveze koje su proizlazile iz njegove službe.
Kao drugo, K. Pinxten često je pokušavao sakriti te povrede navedenih pravila, osobito time što je iz svojih zahtjeva za odobrenje službenih putovanja izostavljao bitne informacije u pogledu stvarnih aktivnosti predviđenih u okviru predmetnih službenih putovanja ili je te aktivnosti pogrešno prikazivao.
Kao treće, nepravilnosti koje je počinio K. Pinxten uvelike su pridonijele njegovu osobnom obogaćivanju jer je koristio sredstva Revizorskog suda za financiranje svojih privatnih aktivnosti.
Kao četvrto, ponašanje K. Pinxtena nanijelo je Revizorskom sudu veliku štetu ne samo u financijskom smislu, nego i u pogledu njegova ugleda.
Kao peto, važno je naglasiti da je Revizorski sud u skladu s člankom 287. stavkom 2. UFEU‑a zadužen za ispitivanje zakonitosti i pravilnosti rashoda Unije, kao i osiguravanje ispravnosti financijskog upravljanja, a pritom osobito izvješćuje o svim nepravilnostima.
S obzirom na tu posebnu funkciju, u točki 2.2. Etičkih smjernica predviđa se da Revizorski sud u financijskom upravljanju treba biti primjer ostalima i vlastitim sredstvima upravljati u potpunosti u skladu s primjenjivim pravilima.
Prema tome, budući da sve osobe kojima su u Uniji povjerene visoke dužnosti trebaju, kao što se to navodi u točki 239. ove presude, poštovati najviše standarde ponašanja, specifična uloga koju ima Revizorski sud dodatno povećava težinu nepravilnosti koje je počinio K. Pinxten.
Međutim, na temelju drugih se elemenata može umanjiti odgovornost K. Pinxtena.
S jedne strane, K. Pinxten stekao je pravo na mirovinu na temelju rada koji je obavljao tijekom dvanaest godina službe na Revizorskom sudu.
Doista, iz spisa kojim raspolaže Sud ne proizlazi da se dovodi u pitanje kvaliteta tog rada, uzimajući u obzir da su K. Pinxtena njegovi kolege izabrali na dužnost doajena trećeg vijeća Revizorskog suda s učinkom od 2011.
S druge strane, iako su povrede koje je počinio K. Pinxten u pogledu obveza koje su proizlazile iz njegove službe rezultat vlastitih izbora za koje je morao biti svjestan da nisu spojivi s temeljnim obvezama koje su proizlazile iz njegove službe, nastavak tih nepravilnosti ipak je omogućen zbog nedorečenosti unutarnjih pravila te institucije i propusta u nadzoru koji je uspostavila ta institucija.
Konkretno, iako revizorski sud u načelu treba moći imati povjerenja u izjave svojih članova a da pritom nije dužan sustavno provjeravati točnost informacija u tim izjavama, iz ispitivanja prvog tužbenog razloga proizlazi da je velik broj službenih putovanja K. Pinxtena bio odobren unatoč tome što je K. Pinxten pružio jasno nedostatne informacije kako bi opravdao ta odobrenja, dok su se neka službena putovanja odobrila iako je iz njihova cilja proizlazilo da su očito nepravilna. Troškovi reprezentacije i ugošćivanja također su se nadoknađivali u sličnim uvjetima.
Isto tako, iako je uprava Revizorskog suda morala znati za sustavnu nepravilnost upotrebe usluga vozačâ tijekom ukupnog trajanja njegovih dvaju mandata, ona nije smatrala da je potrebno reagirati, barem da se K. Pinxtena upozori na nepravilnost prakse koju je uspostavio.
S obzirom na sve te elemente, na temelju pravedne ocjene okolnosti ovog slučaja proglašava se da se oduzimaju dvije trećine prava na mirovinu K. Pinxtena s učinkom od dana objavljivanje ove presude.
IX.

Zahtjev za naknadu štete koji je podnio K. Pinxten
A.

Argumentacija stranaka
K. Pinxten zahtijeva da se Revizorskom sudu naloži da plati iznos od 50000 eura na ime naknade neimovinske štete koja je nastala zbog postupanja te institucije.
Ta šteta osobito proizlazi iz uzastopnih priopćenja Revizorskog suda. Ta priopćenja uništila su karijeru i ugled K. Pinxtena.
Revizorski sud tvrdi da je taj zahtjev nedopušten jer je podnesen pred nenadležnim sudom.
B.

Ocjena Suda
Iz samog teksta članka 286. stavka 6. UFEU‑a proizlazi da se tom odredbom uvodi posebno pravno sredstvom u okviru kojeg se od Suda isključivo traži da odredi je li član Revizorskog suda ili bivši član te institucije preostao ispunjavati uvjete koji se zahtijevaju ili obveze koje proizlaze iz njegove službe.
Iako Sud treba odlučiti o tužbenim razlozima koje je u tužbi podnesenoj na temelju te odredbe istaknuo Revizorski sud protiv dotičnog člana ili bivšeg člana te institucije te po potrebi o postupovnim zahtjevima koji dopunjuju tu tužbu, nije nadležan odlučivati o zahtjevima koji uopće nisu povezani s navedenom tužbom.
Prema tome, ako K. Pinxten smatra da mu je Revizorski sud svojim postupanjem nanio štetu te želi dobiti naknadu štete, na njemu je da podnese zasebnu tužbu u skladu s člancima 268. i 340. UFEU‑a, uzimajući u obzir da je za odlučivanje u prvostupanjskom postupku povodom te tužbe u skladu s člankom 256. stavkom 1. UFEU‑a nadležan Opći sud. Suprotno tomu, u tu svrhu ne može valjano podnijeti protuzahtjev u okviru postupka pokrenutog na temelju članka 286. stavka 6. UFEU‑a.
Iz toga slijedi da Sud nije nadležan za odlučivanje o zahtjevu za naknadu štete koji je podnio K. Pinxten.
Troškovi
U članku 138. stavku 1. Poslovnika određuje se da je svaka stranka koja ne uspije u postupku dužna, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. U članku 138. stavku 3. Poslovnika predviđa se da Sud može podijeliti troškove ili odlučiti da svaka stranka snosi vlastite troškove ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima.
Revizorski sud uspio je u potpunosti u svojem petom tužbenom razlogu i djelomično u prvom, drugom i četvrtom tužbenom razlogu. Suprotno tomu, u potpunosti nije uspio u svojem drugom i trećem tužbenom razlogu kao i djelomično u svojem prvom i četvrtom tužbenom razlogu.
Stoga se, s obzirom na prirodu ovog postupka i činjenicu da je utvrđeno da je K. Pinxten u više navrata ozbiljno povrijedio obveze koje proizlaze iz njegove službe kao člana Revizorskog suda, na temelju pravedne ocjene okolnosti ovog slučaja K. Pinxtenu nalaže da, osim vlastitih troškova, snosi troškove Revizorskog suda.

Slijedom navedenog, Sud (puni sastav) proglašava i presuđuje:

1.
Odbija se zahtjev Karela Pinxtena da se postupak prekine do okončanja kaznenog postupka koji su pokrenula luksemburška tijela nakon što im je proslijeđeno izvješće Europskog ureda za borbu protiv prijevara (OLAF) u pogledu slučaja br. OC/2016/0069/A 1.

2.
Odbija se zahtjev Karela Pinxtena da se Europskom revizorskom sudu naloži da proslijedi izvješće izrađeno nakon završetka unutarnje revizije i mjere poduzete nakon tog izvješća, kao i sve obavijesti te institucije u pogledu eventualnih povreda neovisnosti unutarnjeg revizora.

3.
Iz spisa se izdvaja poruka elektroničke pošte predsjednika Europskog revizorskog suda koja je 13. veljače 2019. upućena ostalim članovima te institucije i njegovu glavnom tajniku, koju je Karel Pinxten podnio u prilogu B.10. odgovoru na tužbu.

4.
Karel Pinxten povrijedio je obveze koje proizlaze iz njegove službe kao člana Europskog revizorskog suda u smislu članka 286. stavka 6. UFEU‑a u pogledu:
–
neprijavljenog i nezakonitog obavljanja aktivnosti unutar upravnog odbora političke stranke;
–
zlouporabe sredstava Revizorskog suda za financiranje aktivnosti koje nisu povezane s dužnostima člana te institucije u opsegu koji je utvrđen u točkama 387. do 799. ove presude;
–
upotrebe kartice za gorivo u svrhu kupovine goriva za vozila koja pripadaju trećim osobama; i
–
stvaranja sukoba interesa u okviru odnosa s upraviteljem revidiranog subjekta.

5.
Karelu Pinxtenu oduzimaju se dvije trećine njegovih prava na mirovinu s učinkom od dana objavljivanja ove presude.

6.
U preostalom dijelu tužba se odbija.

7.
Sud nije nadležan za odlučivanje o zahtjevu za naknadu štete koji je podnio Karel Pinxten.

8.
Karelu Pinxtenu nalaže se da, osim vlastitih troškova, snosi troškove Europskog revizorskog suda.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski