CELEX: 62021CJ0719
Обжалване
Конкуренция
Картели
Член 101 ДФЕС
Жалба до Европейската комисия
Решение на Комисията за отхвърляне на жалбата
Жалба за отмяна
Срок за подаване на писмен отговор

С жалбата си г‑н Frédéric Jouvin иска от Съда да отмени определение на Общия съд на Европейския съюз от 26 април 2021 г., Jouvin/Комисия (
T‑472/20 и T‑472/20 AJ II
, непубликувано, наричано по-нататък обжалваното определение,
EU:T:2021:215
), с което е отхвърлена като явно лишена от всякакво правно основание жалбата му за отмяна на Решение C(2020) 3503 окончателен на Комисията от 28 май 2020 г. за отхвърляне на жалбата му, в която твърди, че са допуснати нарушения на член 101 ДФЕС (наричано по-нататък „спорното решение“).
Правна уредба
Регламент (ЕО) № 773/2004
Член 7 („Отхвърляне на жалби“) от Регламент (ЕО) № 773/2004 на Комисията от 7 април 2004 година относно водените от Комисията производства съгласно членове [101] и [102] [ДФЕС] (
ОВ L 123, 2004 г., стр. 18
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 242) предвижда:
„1.   Когато въз основа на информацията, с която разполага, Комисията счита, че не са налице достатъчно основания за предприемане на действия по жалбата, тя информира жалбоподателя за мотивите си и определя срок, в който жалбоподателят може писмено да изрази становището си. Комисията не е длъжна да взема под внимание евентуално писмено изложение, което е получено след изтичането на този срок.
2.   Ако жалбоподателят изрази становището си в определения от Комисията срок, но неговите писмени изложения не водят до различна оценка на жалбата, Комисията отхвърля жалбата с решение.
[…]“.
Насоките относно споразуменията за хоризонтално сътрудничество
Точка 7 от Насоките на Комисията относно приложимостта на член 101 ДФЕС по отношение на споразуменията за хоризонтално сътрудничество (
ОВ C 11, 2011 г., стр. 1
) (наричани по-нататък „Насоките относно споразуменията за хоризонтално сътрудничество“) е свързана със „споразуменията за стандартизация“. В този раздел се съдържат по-специално точки 280—286 от тези насоки, в които се посочват условията, при които споразуменията за стандартизация, за които има риск да създадат пазарна мощ, по принцип не попадат в приложното поле на член 101, параграф 1 ДФЕС.
Процедурен правилник на Съда
Съгласно член 51 („Срок поради отдалеченост“) от Процедурния правилник на Съда:
„Процесуалните срокове се считат удължени с фиксиран десетдневен срок поради отдалеченост“.
Член 172 („Страни, които могат да подадат писмен отговор“) от този процедурен правилник гласи:
„Всяка страна по съответното дело пред Общия съд, която има интерес от уважаване или отхвърляне на жалбата, може да представи писмен отговор в двумесечен срок от връчването на жалбата. Срокът за отговор не може да бъде продължаван“.
Обстоятелствата по спора и спорното решение
В точки 1—12 от обжалваното определение Общият съд излага обстоятелствата по спора, както следва:
„1.
На 27 юни 2001 г. жалбоподателят […] подава заявки за патенти за събирането и доставянето на колетни пратки в няколко страни, както и на [европейско] равнище, и на 31 януари 2003 г. представя проект, наречен „Ripost“, използващ тези патенти, на групата La Poste.
2.
На 12 март 2017 г. жалбоподателят подава жалба за нарушение на член 102 ДФЕС от страна на групата La Poste. Тази група, която предоставя пощенски услуги във Франция, извършила нарушение спрямо патентите на жалбоподателя относно събирането и доставянето на колетни пратки.
3.
В писмо от 31 март 2017 г. Комисията посочва по същество, че дори да се установи твърдяното деяние на групата La Poste, то изглежда представлява по-скоро нарушение спрямо патенти, отколкото злоупотреба с господстващо положение по смисъла на член 102 ДФЕС, и че поради тази причина няма да разгледа по-задълбочено писмото на жалбоподателя.
4.
На 4 октомври 2017 г. жалбоподателят изпраща на Комисията писмо, в което преформулира жалбата си на основание член 101 ДФЕС, като сочи наличието на транснационален картел, състоящ се от пощенски оператори, производители на таксувачни машини и софтуер и на оборудване за сортиране на пощенски пратки, клиенти, извършващи електронна търговия като Amazon и международни организации по стандартизация […].
5.
На 29 ноември 2017 г. се провежда телефонна конференция с Комисията.
6.
На 1, 12 и 13 декември 2017 г., 22 януари, 15 май и 20 ноември 2018 г. и на 22 февруари 2019 г. жалбоподателят изпраща до Комисията писма, в които посочва, че работи по трети вариант на своята жалба.
7.
На 5 април 2019 г. жалбоподателят изпраща писмо до Комисията, в което посочва нови обстоятелства.
8.
С писмо от 30 юли 2019 г. Комисията уведомява жалбоподателя, че няма достатъчно основания за разглеждане на жалбата му.
9.
На 14 септември 2019 г. жалбоподателят изпраща на Комисията становище, в което изменя обхвата на жалбата си, като посочва, че оттегля твърденията си за злоупотреба с господстващо положение от страна на групата La Poste, Amazon и някои пощенски оператори, и поддържа само твърденията за нарушение на член 101 ДФЕС.
10.
Жалбата съдържа четири твърдения за нарушение на член 101 ДФЕС, а именно престъпното нарушение спрямо всички патенти на жалбоподателя, неправомерното прекратяване на преговори от страна на предприятията от картела, на които жалбоподателят напразно се е опитал да предостави лицензии за използване на неговите патенти, колективният бойкот на патентите му чрез съгласувани деяния, съставляващи престъпно нарушение, неправомерно прекратяване на преговори и други противоправни съгласувани действия, и накрая, приемане на стандарти от международни организации, с които се нарушават патентите на жалбоподателя.
11.
На 28 май 2020 г. Комисията приема [спорното] решение.
12.
Съгласно [спорното] решение отхвърлянето на жалбата се дължи на факта, че вероятността да се установи наличието на нарушение на правото на Съюза в областта на конкуренцията в случая изглежда ограничена. Този извод се основава главно на две съображения. Комисията счита, че повдигнатият проблем не произтича от правото в областта на конкуренцията. Освен това предоставената информация не ѝ дала възможност нито да стигне до извод, нито дори да обоснове разумни подозрения за наличието на тайно споразумение между посочените предприятия“.
Производството пред Общия съд и обжалваното определение
С жалба, постъпила в секретариата на Общия съд на 15 октомври 2020 г., жалбоподателят иска отмяна на спорното решение.
В подкрепа на жалбата си той изтъква пет основания. Тези основания са съответно: явно неправилна преценка на интереса на Съюза от страна на Комисията, липса на надлежно и безпристрастно разглеждане на жалбата на жалбоподателя от Комисията, злоупотреба с власт, за която се твърди, че Комисията е допуснала, тъй като се е намирала в положение на конфликт на интереси и е приложила тактика на отлагане спрямо жалбоподателя и неговите искания, грешка при прилагане на правото, произтичаща от факта, че Комисията не е счела, че е налице дискриминация във връзка с достъпа до процедурата по изготвяне на стандартите и до резултата и отчетите от тази процедура, и накрая, грешка при прилагане на правото, произтичаща от факта, че Комисията не е приела, че член 101 ДФЕС е нарушен.
Общият съд отхвърля всички тези основания по същество.
Исканията на страните и производството пред Съда
Жалбоподателят иска от Съда:
–
да отмени обжалваното определение,
–
да уважи исканията, направени в първоинстанционното производство, и да върне преписката на Комисията,
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Комисията иска от Съда да отхвърли жалбата и да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
По жалбата
По възражението за недопустимост поради късното представяне на писмения отговор на Комисията
В репликата си жалбоподателят се позовава на недопустимостта на писмения отговор на Комисията поради късното му представяне. Той посочва, че този писмен отговор, подаден на 22 февруари 2022 г., е представен повече от два месеца след датата на подаване на жалбата пред Съда, а именно на 25 ноември 2021 г. Ето защо според него писменият отговор трябва да се обяви за недопустим, тъй като Комисията не е представила доказателство за датата, на която е жалбата ѝ е била връчена.
Комисията иска това възражение да бъде отхвърлено.
По силата на член 172 от Процедурния правилник на Съда всяка страна по съответното дело пред Общия съд, която има интерес от уважаване или отхвърляне на жалбата, може да представи писмен отговор в двумесечен срок от връчването на жалбата. Съгласно член 51 от същия процедурен правилник този процесуален срок трябва да бъде удължен с фиксиран десетдневен срок поради отдалеченост. Следователно срокът, в който трябва да се подаде писменият отговор, е два месеца и десет дни, считано от връчването на жалбата.
В случая, както е видно от писменото становище на Комисията, жалбата ѝ е връчена на 13 декември 2021 г. Ето защо срокът за представяне на писмен отговор от два месеца и десет дни, който тече от тази дата, изтича на 23 февруари 2022 г.
Тъй като писменият отговор на Комисията е подаден на 22 февруари 2022 г., възражението за недопустимост поради късното му представяне следва да се отхвърли.
По същество
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква три основания. Първото основание по същество обхваща неправилна квалификация на фактите, грешка при прилагане на правото относно необходимата степен на доказване, изопачаване на доказателствата и неизпълнение на задължението за мотивиране във връзка с констатацията на Общия съд за броя на твърдените извършители на нарушения. Второто основание е изопачаване на доказателствата относно твърдяната подялба на пазари. Третото основание по същество обхваща грешка при прилагане на правото и неизпълнение на задължението за мотивиране във връзка с квалификацията на доводите на жалбоподателя относно споразуменията за стандартизация.
По първото основание по същество: неправилна квалификация на фактите, грешка при прилагане на правото относно необходимата степен на доказване, изопачаване на доказателствата и неизпълнение на задължението за мотивиране във връзка с констатацията на Общия съд за броя на твърдените извършители на нарушения
–
Доводи на страните
С първото основание жалбоподателят поддържа, на първо място, че Общият съд неправилно е приел в точка 37 от обжалваното определение, че не е установено, че Комисията е допуснала явна грешка в преценката, като е отхвърлила твърденията му за наличие на тайно споразумение между предприятия. Той поддържа, че в първоинстанционното производство е изтъкнал довод, че Комисията явно неправилно е преценила интереса на Съюза, като не е счела, че е било налице тайно споразумение и че това тайно споразумение е дало възможност да се приеме международен стандарт в нарушение на правата на интелектуална собственост на жалбоподателя.
В писмената си реплика жалбоподателят добавя, че противно на изложеното от Комисията в нейния писмен отговор, неспазването от участниците в процедурата по стандартизация на задълженията за деклариране на правата им на интелектуална собственост и на евентуалните права, притежавани от трети лица, сред които са в случая патентите на жалбоподателя, представлява не индивидуален пропуск на всяко засегнато предприятие, а антиконкурентно координиране между тези предприятия. Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото, като приел в точка 38 от обжалваното определение, че Комисията е имала основание да приеме, че е невъзможно от изложените от жалбоподателя обстоятелства да се направи извод, че съществуват „разумни подозрения“ за тайно споразумение между посочените в жалбата му предприятия.
На второ място, жалбоподателят изтъква, че като в точка 38 от това определение е изискал от него да докаже, че е било възможно много големият брой извършители на нарушения да постави под въпрос преценката на Комисията относно липсата на доказателства за тайно споразумение между посочените в жалбата му предприятия, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото и не е изпълнил задължението да мотивира своя съдебен акт.
Според жалбоподателя твърдението за наличие на много голям брой извършители на нарушения няма за цел да постави под въпрос тази преценка, а само показва, че е практически невъзможно да се заведат дела срещу всеки предполагаем извършител на нарушение. Поради това наличието на много голям брой извършители не било в подкрепа на доказателството за това тайно споразумение, което впрочем вече било доказано в хода на административното производство и потвърдено в първоинстанционната жалба. При това положение мотивите, изложени от Общия съд в точка 38 от обжалваното определение, били безпредметни, тъй като жалбоподателят обосновавал доказването на тайно споразумение не с наличието на голям брой твърдени извършители на нарушения, а с факта, че редица предприятия, участващи в процедурата по стандартизация, са били уведомени за съществуването на неговия патентен портфейл преди началото на тази процедура и не са изпълнили задължението си за деклариране. Следователно посочването на много големия брой извършители на нарушения изопачавало представените пред Общия съд доказателства.
Комисията поддържа, че първото основание за обжалване е недопустимо, доколкото жалбоподателят твърди изопачаване на доказателства или факти, и е неотносимо или явно необосновано по отношение на останалите доводи, изтъкнати от него.
–
Съображения на Съда
Следва да се припомни, че първото основание на жалбата пред Общия съд е явно неправилната преценка на Комисията за интереса на Съюза. С това основание жалбоподателят поддържа, че посочената институция не е взела предвид значението и тежестта на твърдяното нарушение на член 101 ДФЕС.
В това отношение следва да се констатира, че след като е припомнил в точки 30—34 от обжалваното определение правомощията на Комисията при разглеждането на жалбите, с които е сезирана, и ролята на жалбоподателя, Общият съд е отхвърлил доводите на жалбоподателя в точки 36—38 от това определение, както следва:
„36
[…] следва да се отбележи, че в съображения 36, 40, 43 и 46 от [спорното] решение Комисията е отбелязала, че предоставената от жалбоподателя информация не ѝ дава възможност нито да стигне до извод, нито дори да обоснове разумни подозрения за наличието на тайно споразумение между посочените в жалбата му предприятия. В съображения 36, 39 и 46 от [спорното] решение тя е приела по същество и че твърдените деяния произтичат от правото на интелектуална собственост, а не от правото на конкуренцията, в смисъл че правата на интелектуална собственост на жалбоподателя не са взети предвид при приемането на посочения стандарт. Именно с това съображение Комисията е мотивирала извода си, че в случая вероятността да се установи наличието на нарушение на правото на Съюза в областта на конкуренцията изглежда ограничена и по този начин е мотивирала и отказа си да продължи разглеждането на жалбата на жалбоподателя.
При това положение, след като жалбоподателят не е доказал, че този извод произтича от явна грешка в преценката от страна на Комисията, тя е имала основание да констатира липсата на достатъчен интерес за Съюза да се продължи разглеждането на посочените от жалбоподателя факти.
Изтъкнатият от жалбоподателя факт, че посочената практика се отнася до твърдения много голям брой извършители на нарушения, не опровергава този извод, след като жалбоподателят не е доказал, че, ако се приеме за установено, това обстоятелство би поставило под въпрос направената от Комисията констатация за липсата на доказателства за тайно споразумение между посочените в жалбата му предприятия или за факта, че твърдените деяния произтичат преди всичко от правото на интелектуална собственост“.
От точки 36 и 37 от обжалваното определение следва, че в съответствие със съдебната практика, посочена в точки 30—34 от него, Общият съд е разгледал въпроса дали Комисията е упражнила правото си на преценка при разглеждането на жалбите, като е претеглила по-специално естеството на твърдяното нарушение, вероятността да се установи неговото съществуване, и интереса на Съюза.
На първо място, следва да се отбележи, че с доводите си срещу точки 36 и 37 от обжалваното определение жалбоподателят не изтъква грешка при прилагане на правото, която опорочава съображенията на Общия съд, а всъщност иска от Съда да извърши нова преценка на доказателствата, като го приканва да установи, че Общият съд „не може да възпроизведе“, без допусне „същата грешка“ като Комисията, преценката на фактическите обстоятелства, свързани с липсата на доказателства за тайно споразумение между посочените в жалбата на жалбоподателя предприятия, а именно преценката, въз основа на която Комисията е приела спорното решение.
Тези доводи обаче са недопустими. Всъщност съгласно постоянната съдебна практика единствено Общият съд е компетентен да установява фактите, освен в случаите, когато неточността на фактическите му констатации следва от представените пред него материали по делото, и да преценява приетите доказателства. Следователно установяването на тези факти и преценката на тези доказателства не представляват — освен в случай на тяхно изопачаване — правен въпрос, подлежащ като такъв на контрол от страна на Съда (решения от 20 септември 2018 г., Agria Polska и др./Комисия,
C‑373/17 P
,
EU:C:2018:756
, т.
, и от 30 юни 2022 г., Fakro/Комисия,
C‑149/21 P
, непубликувано,
EU:C:2022:517
, т.
), тъй като в производството по обжалване Съдът няма компетентност да извърши ново разглеждане на фактите и доказателствата.
Освен това фактът, че жалбоподателят е „изтъкнал“ пред Общия съд като основание явна грешка в преценката, очевидно не е достатъчен, за да обоснове оплакването му, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 37 от обжалваното определение е приел, че жалбоподателят не е „доказал“, че изводът на Комисията в спорното решение произтича от явна грешка в преценката.
На второ място, що се отнася до доводите на жалбоподателя във връзка с точка 38 от обжалваното определение, следва, първо, да се припомни относно твърдяното неизпълнение на задължението за мотивиране от Общия съд, че това задължение, което представлява съществено процесуално изискване, трябва да се разграничава от въпроса за основателността на мотивите, тъй като последният спада към законосъобразността по същество на спорния акт (вж. в този смисъл решения от 30 ноември 2016 г., Комисия/Франция и Orange,
C‑486/15 P
,
EU:C:2016:912
, т.
, и от 30 юни 2022 г., Fakro/Комисия,
C‑149/21 P
, непубликувано,
EU:C:2022:517
, т.
).
Впрочем оплакването на жалбоподателя, че мотивите на Общия съд в точка 38 от обжалваното определение били „безпредметни“, се отнася не до липса или непълнота на мотивите, а до въпроса дали тези мотиви са уместни или обосновани.
Второ, относно оплакването на жалбоподателя, насочено срещу обосноваността на преценката, съдържаща се в тази точка от обжалваното определение, следва да се констатира, че то произтича от неправилен прочит на това определение.
Вярно е, че в точка 38 от посоченото определение Общият съд е отбелязал, че жалбоподателят не е доказал, че твърденият много голям брой извършители на нарушения, ако се приеме за установен, би поставил под въпрос направената от Комисията преценка относно липсата на достатъчен интерес за Съюза от продължаване на разглеждането на посочените от жалбоподателя факти. От точки 36 и 37 от същото определение обаче, за които жалбоподателят не е доказал, че са опорочени от грешка при прилагане на правото, следва, че Общият съд се е основал не на броя извършители на нарушения, за да потвърди тази преценка на Комисията, а на факта, че твърдените от жалбоподателя деяния произтичат от правото на интелектуална собственост, а не от правото в областта на конкуренцията.
Освен това, след като с доводите си жалбоподателят не доказва в това отношение, че Общият съд е допуснал изопачаване на доказателствата, последното не може да се приеме за установено.
Следователно първото основание трябва да се отхвърли като отчасти недопустимо и отчасти необосновано.
По второто основание по същество: изопачаване на доказателствата относно твърдяната подялба на пазари
–
Доводи на страните
С второто си основание жалбоподателят поддържа, че в точка 41 от обжалваното определение Общият съд е допуснал фактическа грешка, като е посочил, че жалбоподателят не е изтъкнал доводи относно подялба на пазари в хода на административното производство. Жалбоподателят обаче твърди, че с писмо от 15 май 2018 г., чиято цел е била да допълни вече подадените две жалби, е посочил наличието на такава подялба на пазари в хода на същата процедура. Общият съд пропуснал да спомене това писмо, въпреки че то е било приложено и към първоинстанционната жалба. Поради това преценката на Общия съд на представените му доказателства била неправилна, тъй като той пропуснал да установи действителното съдържание на едно от тези доказателства, като по този начин ги изопачил и не изпълнил задължението за мотивиране. Така Общият съд неправилно приел в точка 42 от обжалваното определение, че Комисията не може да бъде упрекната, че не е взела предвид посоченото писмо при приемането на спорното решение.
Комисията поддържа, че това основание трябва да се отхвърли било като недопустимо, било като явно необосновано.
–
Съображения на Съда
Следва да се припомни, че с първото основание на жалбата си за отмяна на спорното решение жалбоподателят е изтъкнал, че пощенските оператори са си разпределили съответния пазар, като са решили да предлагат патентованата технология не на гише, тоест спрямо обществеността, а само по отношение на предприятията, извършващи електронна търговия.
Общият съд е отхвърлил тези доводи в точки 41 и 42 от обжалваното определение, както следва:
„41
[…] следва да се отбележи, че от писмата на жалбоподателя от 4 октомври 2017 г. и 14 септември 2019 г., както и от съображения 12 и 24 от [спорното] решение е видно, че доводите на жалбоподателя относно подялба на пазари не са били изтъкнати в хода на административното производство.
42.
Ето защо, в съответствие със съдебната практика, припомнена в точка 34 [от обжалваното определение], Комисията не може да бъде упрекната, че не е анализирала тези доводи в [спорното] решение“.
Както следва от съдебната практика, припомнена в точка 27 от настоящото решение, установяването на фактите и преценката на доказателствата от Общия съд не представляват — освен в случай на тяхно изопачаване — правен въпрос, подлежащ като такъв на контрол от страна на Съда в производството по обжалване пред него.
В случая, макар жалбоподателят формално да се позовава на неизпълнение на задължението за мотивиране и на изопачаване или неточност на фактическите констатации, направени от Общия съд в точка 41 от обжалваното определение, от точка 35 от настоящото решение е видно, че единствената цел на доводите му е да се установи изопачаване на доказателствата. Всъщност обаче с изложението на тези доводи се цели в настоящото производство по обжалване да се направи преценка на „действителното съдържание“ на писмото от 15 май 2018 г. и да се разгледа неговата доказателствена стойност по отношение на разгледаните от Общия съд доказателства, посочени в същата точка от обжалваното определение.
Впрочем съгласно постоянната практика на Съда изопачаването трябва ясно да личи от материалите по делото, без да е необходимо да се извършва нова преценка на фактите и доказателствата (решение от 6 ноември 2018 г., Scuola Elementare Maria Montessori/Комисия, Комисия/Scuola Elementare Maria Montessori и Комисия/Ferracci,
C‑622/16 P—C‑624/16 P
,
EU:C:2018:873
, т.
и цитираната съдебна практика), а настоящият случай не е такъв.
Следователно второто основание трябва се отхвърли като недопустимо.
По третото основание по същество: грешка при прилагане на правото и неизпълнение на задължението за мотивиране във връзка с квалификацията на доводите на жалбоподателя относно споразуменията за стандартизация
–
Доводи на страните
С третото си основание жалбоподателят твърди, че като е отхвърлил в точки 87 и 88 от обжалваното определение четвъртото и петото основание на жалбата му за отмяна на спорното решение с мотива, че по същество жалбоподателят иска от него да установи нарушение на правилата на конкуренцията, без да изтъкне нито един довод, за да докаже, че спорното решение е опорочено от грешка при прилагане на правото, явна грешка в преценката или злоупотреба с власт, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото при установяването на съдържанието на доказателствата.
Най-напред, жалбоподателят поддържа, че противно на приетото от Общия съд, той не иска от него пряко да установи нарушение на член 101 ДФЕС. Напротив, жалбоподателят доказал, че ако Комисията бе преценила правилно стойността на доказателствата, които са ѝ били представени в хода на административното производство, тя щеше да констатира наличието на тайно споразумение между посочените в жалбата предприятия, а оттук и нарушение на правилата на конкуренцията. В това отношение жалбоподателят припомня, че четвъртото и петото правно основание на жалбата му за отмяна на спорното решение представляват „само доразвиване и уточняваме на вече представените в хода на административното производство факти“.
По-нататък жалбоподателят твърди, че като е посочил в точка 83 от обжалваното определение, че с четвъртото и петото си основание жалбоподателят „развива своята теория за антиконкурентния характер на споразумението за стандартизация [Global Standards 1] и за поведението на участниците в него, без да изтъкне какъвто и да било довод, насочен конкретно срещу [спорното] решение“, Общият съд не е изпълнил задължението да мотивира своите съдебни актове. От всички негови доводи пред Общия съд обаче, и по-специално от заглавието на четвъртото му основание, следвало, че целта на жалбоподателя била да докаже, че Комисията е допуснала грешка при прилагане на правото, като не е констатирала, че е бил подложен на дискриминация по отношение на достъпа до процедурата по изготвяне на стандартите и до резултата и отчетите от тази процедура.
Накрая, що се отнася до отхвърлянето на петото основание, жалбоподателят посочва, че като е счел, че Комисията е имала основание да приеме спорното решение, след като е разгледала представените от жалбоподателя доказателства, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото и не е изпълнил задължението да мотивира своите съдебни актове. Той уточнява, че с петото основание само е изложил обстоятелствата, които трябва да дадат възможност на Комисията да извърши преценката, посочена в съображение 42 от спорното решение, за да определи дали разглежданото споразумение попада в обхвата на член 101, параграф 1 ДФЕС, и ако това е така, дали условията по член 101, параграф 3 ДФЕС са изпълнени. Той добавя, че в рамките на това основание е извършил преценка in extenso на условията за прилагане на член 101 ДФЕС по отношение на споразуменията за стандартизация, за да докаже, че Комисията не е трябвало да отхвърли неговата жалба.
Комисията поддържа, че третото основание трябва да се отхвърли по същество.
–
Съображения на Съда
Преди всичко следва да се припомни, че четвъртото и петото основание на жалбата за отмяна на спорното решение са съответно грешка при прилагане на правото, произтичаща от факта, че Комисията не е счела, че е налице дискриминация при достъпа до процедурата по изготвяне на стандартите и до резултата и отчетите от тази процедура, както и грешка при прилагане на правото, произтичаща от факта, че Комисията не е приела, че е нарушен член 101 ДФЕС.
По-конкретно, жалбоподателят твърди, че е бил възпрепятстван да получи достъп до процедурата по стандартизация, по-специално пред органа по стандартизация Global Standards 1 (наричан по-нататък „GS 1“), и че твърдените извършители на нарушения не са изпълнили задълженията си, произтичащи от Насоките относно споразуменията за хоризонтално сътрудничество, и са му отказали достъп до резултата от процедурата по стандартизация в рамките на пазара, свързан с изпращането и проследяването на пощенски пратки в Съюза, което било несъвместимо с член 101, параграф 1 ДФЕС.
Общият съд е отхвърлил тези доводи в точки 83—87 от обжалваното определение, както следва:
„83.
С четвъртото и петото си основание жалбоподателят развива своята теория за антиконкурентния характер на споразумението за стандартизация GS1 и за поведението на участниците в него, без да изтъкне какъвто и да било довод, насочен конкретно срещу [спорното] решение.
84.
Освен това в по-голямата си част доводите на жалбоподателя са нови спрямо изложените в писмото му от 14 септември 2019 г. в хода на административното производство, като Комисията е отговорила на тези доводи в съображения 38 и сл. от [спорното] решение. Комисията е констатирала, съответно в съображения 40 и 43 от [спорното] решение, от една страна, че „[представената] информация не [ѝ] дава възможност нито да стигне до извод, нито дори да обоснове разумни подозрения за наличието на тайно споразумение между [посочените] предприятия, и от друга страна, че „дори да се приеме, че правилата за функциониране на GS 1 представляват споразумение за стандартизация, за което има риск да създаде пазарна мощ, и не отговарят на условията, описани в точки 270—286 от Насоките [относно споразуменията за хоризонтално сътрудничество] [жалбоподателят] не посочва по какъв начин правилата за функциониране могат да ограничат конкуренцията“.
85.
Следва да се припомни, че съгласно съдебната практика съдебният контрол върху решенията за отхвърляне на жалба не трябва да води до това Общият съд да замени преценката на Комисията относно интереса на Съюза със своята преценка, а цели да се провери дали спорното решение не почива на неточни фактически констатации и дали не е опорочено от грешка при прилагане на правото, явна грешка в преценката или злоупотреба с власт ([...] решение от 11 януари 2017 г., Topps Europe/Комисия,
T‑699/14
, непубликувано,
EU:T:2017:2
, т.
и цитираната съдебна практика).
86.
В случая, както правилно изтъква Комисията, Общият съд не следва […] да разглежда пряко въпроса дали споразумението за стандартизация GS 1 и поведението на участниците в него са антиконкурентни, а трябва да прецени дали становището, изложено в съображение 38 и сл. от [спорното] решение в отговор на доводите, представени от жалбоподателя в хода на административното производство, е опорочено от грешка при прилагане на правото, явна грешка в преценката или злоупотреба с власт.
87.
С четвъртото и петото основание обаче жалбоподателят по същество иска от Общия съд да установи нарушение на правилата на конкуренцията, без да изтъква какъвто и да било довод, за да докаже, че [спорното] решение е опорочено от грешка при прилагане на правото, явна грешка в преценката или злоупотреба с власт“.
С третото си основание жалбоподателят по същество поддържа, че мотивите на Общия съд са опорочени от грешка при прилагане на правото и че Общият съд не е изпълнил задължението си за мотивиране по отношение на квалификацията на доводите на жалбоподателя относно споразуменията за стандартизация.
Тези доводи трябва да се отхвърлят.
Всъщност най-напред следва да се констатира, че жалбоподателят не сочи никаква грешка при прилагане на правото, която опорочава точки 83, 87 и 88 от обжалваното определение, а само повтаря изложението на фактическите обстоятелства, въз основа на които Общият съд е трябвало да установи наличието на тайно споразумение между предприятията, посочени в жалбата на жалбоподателя. Съгласно цитираната в точка 27 от настоящото решение съдебна практика обаче е достатъчно да се припомни, че в производството по обжалване Съдът не може, ако не се твърди изопачаване на фактите, нито да проверява извършената от Общия съд преценка на фактите и доказателствата, нито a fortiori да извърши нова преценка на фактическите обстоятелства и на доказателствата.
По-нататък, необходимо е да се отбележи, че жалбоподателят признава в жалбата си пред Съда, че именно в отговор на точка 42 от спорното решение е развил доводи относно преценката in extenso за прилагането на условията по член 101 ДФЕС по отношение на споразуменията за стандартизация, за да докаже, че Комисията неправилно е отхвърлила неговата жалба. Ето защо Общият съд правилно е приел в точка 84 от обжалваното определение, че в по-голямата си част доводите на жалбоподателя са нови спрямо изложените в хода на административното производство.
От това следва, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото и правилно, като е приел в точки 83, 87 и 88 от обжалваното определение, че с четвъртото и петото си основание жалбоподателят го приканил да установи нарушение на правилата на конкуренцията, без да изтъкне нито един довод, с който да докаже, че спорното решение е опорочено от явна грешка в преценката или от грешка при прилагане на правото, и е отхвърлил тези основания.
Накрая, що се отнася до твърдението на жалбоподателя за неизпълнение на задължението за мотивиране, то не може да бъде прието. Тъй като в точки 84—87 от обжалваното определение Общият съд е изложил мотивите, поради които е отхвърлил четвъртото и петото основание на жалбоподателя, идентичността на тези мотиви и доводите на Комисията е без значение за преценката дали е изпълнено това задължение.
Следователно третото основание трябва да се отхвърли като отчасти недопустимо и отчасти необосновано.
Тъй като нито едно от настоящите три основания за обжалване не е уважено, жалбата следва да се отхвърли изцяло.
По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски. Съгласно член 138, параграф 1 от същия правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от него, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Тъй като Комисията е поискала жалбоподателят да бъде осъден да заплати съдебните разноски и той е загубил делото, той следва да бъде осъден да понесе направените от него съдебни разноски и да заплати тези на Комисията.

По изложените съображения Съдът (девети състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда г‑н Frédéric Jouvin да понесе направените от него съдебни разноски и да заплати тези на Европейската комисия.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.