CELEX: 62016CJ0466
Обжалване
Дъмпинг
Регламент за изпълнение (ЕС) № 157/2013
Внос на биоетанол с произход от Съединените американски щати
Окончателно антидъмпингово мито
Дъмпингов марж, установен в национален мащаб
Жалба за отмяна
Производител, който не е износител
Процесуална легитимация
Пряко засягане

С жалбата си Съветът на Европейския съюз иска отмяна на решение на Общия съд на Европейския съюз от 9 юни 2016 г., Marquis Energy/Съвет (T‑277/13, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“, непубликувано,
EU:T:2016:343
), с което Общият съд, от една страна, обявява за допустима първоинстанционната жалба за отмяна, подадена от Marquis Energy LLC против Регламент за изпълнение (ЕС) № 157/2013 на Съвета от 18 февруари 2013 година за налагане на окончателно антидъмпингово мито върху вноса на биоетанол с произход от Съединените американски щати (
ОВ L 49, 2013 г., стр. 10
, наричан по-нататък „спорният регламент“), и от друга страна, отменя посочения регламент в частта, отнасяща се до дружеството.
Обстоятелствата, предхождащи спора
Обстоятелствата, предхождащи спора, са изложени в точки 1—14 от обжалваното съдебно решение и за целите на настоящото производство могат да бъдат обобщени по следния начин.
Marquis Energy е американско предприятие за производство на биоетанол.
След първоначална жалба, подадена на 12 октомври 2011 г. от ePURE, de Europese Producenten Unie van Hernieuwbare Ethanol, Европейска асоциация на производителите на възобновяем етанол, на 25 ноември 2011 г. Европейската комисия публикува Известие за откриване на антидъмпингова процедура относно вноса на биоетанол с произход от Съединените американски щати (
ОВ С 345, 2011 г., стр. 7
), в което оповестява намерението си да приложи метода на представителната извадка, за да извърши подбор на производителите износители от Съединените американски щати, обхванати от започналото в рамките на това производство разследване (наричано по-нататък „разследването“).
На 16 януари 2012 г. Комисията уведомява Marquis Energy, както и четири други дружества, а именно Patriot Renewable Fuels LLC, Plymouth Energy Company LLC, POET LLC и Platinum Ethanol LLC, че са включени в представителната извадка на производителите износители.
На 24 август 2012 г. Комисията изпраща на Marquis Energy неокончателен информационен документ, в който се съобщава за продължаването на разследването, без да се приемат временни мерки, и за разширяването му по отношение на търговците/извършващите смесване предприятия. В документа се посочва, че на този етап не е възможно да се прецени дали износът на биоетанол с произход от Съединените щати е бил на дъмпингови цени, тъй като производителите в представителната извадка не правели разграничение между вътрешни продажби и продажби за износ, а всичките им продажби били към несвързани търговци/извършващи смесване предприятия, установени в Съединените щати, които впоследствие смесвали биоетанола с бензин и го препродавали.
На 6 декември 2012 г. Комисията изпраща на Marquis Energy окончателния информационен документ, в който въз основа на данните от несвързаните търговци/извършващи смесване предприятия анализира наличието на увреждащ промишлеността на Европейския съюз дъмпинг и планира да наложи окончателни мерки при ставка от 9,6 % за цялата държава за период от три години.
На 18 февруари 2013 г. на основание на Регламент (ЕО) № 1225/2009 на Съвета от 30 ноември 2009 година за защита срещу дъмпингов внос от страни, които не са членки на Европейската общност (
ОВ L 343, 2009 г., стр. 51
, наричан по-нататък „основният антидъмпингов регламент“), Съветът приема спорния регламент, който налага антидъмпингово мито върху биоетанола, наричан „етанол гориво“, в размер на 9,5 % за цялата държава за период от 5 години.
От точка 13 от обжалвано съдебно решение става ясно, че в съображения 12—16 от спорния регламент Съветът е констатирал, че видно от разследването, никой от производителите в представителната извадка не е изнасял биоетанол на пазара на Съюза и че износители на разглеждания продукт за Съюза са били не американските производители на биоетанол, а търговците/извършващите смесването предприятия, поради което, за да приключи разследването, Съветът е използвал данните от двамата търговци/двете извършващи смесване предприятия, които са приели да съдействат.
В точка 14 от обжалвано съдебно решение се посочва също, че в съображения 62—64 от спорния регламент Съветът е изяснил, че според него е целесъобразно да се определи дъмпингов марж за цялата държава, тъй като структурата на биоетаноловата промишленост и начинът, по който разглежданият продукт се произвежда и продава на пазара в Съединените щати и се изнася за Съюза, правели практически неприложимо установяването на индивидуални дъмпингови маржове за производителите от Съединените щати.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
На 15 май 2013 г. Marquis Energy подава в секретариата на Общия съд жалба за отмяна на спорния регламент.
Общият съд, най-напред, обявява за допустима първоинстанционната жалба на Marquis Energy с оглед на съображенията, изложени в точки 40—118 от обжалваното съдебно решение, като разглежда последователно, след като припомня основните положения в релевантната съдебна практика относно тълкуването на член 263, четвърта алинея ДФЕС поначало и във връзка с дъмпинга, неговата процесуална легитимация, а след това и правния му интерес във връзка с предприемането на действия против спорния регламент.
На следващо място, в точки 121—168 и 203 от обжалваното съдебно решение той уважава втората част на първото основание, изложено от Marquis Energy, с което се твърди, че Съветът е нарушил член 9, параграф 5 от основния антидъмпингов регламент, и поради това отменя спорния регламент в частта относно това предприятие.
В точки 55—80 от обжалваното съдебно решение Общият съд по-конкретно разглежда въпроса дали Marquis Energy е било пряко засегнато от спорния регламент по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС.
От една страна, в точка 55 от обжалваното съдебно решение той припомня своята практика, съгласно която дружество, за чиито продукти е наложено антидъмпингово мито, е пряко засегнато от регламента за налагане на това антидъмпингово мито, тъй като той задължава митническите власти на държавите членки да събират наложеното мито, без да им оставя каквото и да било право на преценка.
От друга страна, в първата част от съображенията си, в точки 56—67 от обжалваното съдебно решение, той констатира, че Marquis Energy е било пряко засегнато от антидъмпинговото мито, наложено със спорния регламент, тъй като е произвеждало продукта, за чийто внос в Съюза след влизането в сила на спорния регламент се е прилагало антидъмпинговото мито.
В това отношение в точка 60 от обжалваното съдебно решение той се позовава на четири констатации относно функционирането на пазара на биоетанол, установено от Съвета, като самият той е приел в спорния регламент, че през разследвания период за Съюза редовно е бил изнасян значителен обем биоетанол на Marquis Energy.
Първо, той отбелязва в този смисъл в точка 56 от обжалваното съдебно решение, че член 1, параграф 1 от спорния регламент налага общо антидъмпингово мито за страната за целия внос на биоетанол, без да идентифицира вноса на биоетанол според индивидуалния му източник, посочвайки операторите, чиято дейност е от значение при износа по веригата на търговските дейности.
Второ, в точка 57 от обжалваното съдебно решение той констатира, че в съображение 12 от спорния регламент Съветът отбелязва, че тъй като никой от американските производители в представителната извадка не е изнасял биоетанол на пазара на Съюза, техните продажби са били направени на вътрешния пазар към несвързани търговци/извършващи смесване предприятия, които впоследствие са смесвали биоетанола с бензин, за да го препродадат на вътрешния пазар и за износ, по-специално за Съюза.
Трето, в точка 58 от обжалваното съдебно решение той констатира, че в посоченото съображение 12 Съветът отбелязва, че петте включени в представителната извадка американски производители са посочили във формуляра за извадката, че извършват износ на биоетанол за Съюза.
Четвърто, в точка 59 от обжалваното съдебно решение той напомня, че първоначално Комисията съставя представителна извадка, включваща шест производители на биоетанол от Съединените щати въз основа на най-големия представителен обем на износа на биоетанол за Съюза, разследването на който би могло да се осъществи по приемлив начин в рамките на наличното време, но в хода на разследването от тази извадка е изключено дружество, тъй като се установява, че неговото производство не е било изнасяно за Съюза през този период.
Във втората част от съображенията си, в точки 68—79 от обжалваното съдебно решение, той отхвърля различните доводи, приведени от Съвета и Комисията. В тази връзка в точка 76 от посоченото съдебно решение той по-специално отбелязва, че дори търговците/извършващите смесване предприятия да са понасяли антидъмпинговото мито и да се докаже, че търговската верига на биоетанола е била прекъсната, така че те да не са били в състояние да прехвърлят антидъмпинговото мито върху производителите, все пак налагането на антидъмпингово мито променя правните условия, при които на пазара на Съюза се извършва реализацията на биоетанола, произведен от производителите в представителната извадка, поради което при всички положения правното положение на тези производители на посочения пазар се засяга пряко и съществено.
Производството пред Съда и исканията на страните
По жалбата главното искане на Съвета е Съдът:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да отхвърли жалбата в първоинстанционното производство, подадена от Marquis Energy, и
–
да осъди Marquis Energy да понесе направените от него съдебни разноски в първоинстанционното производство и в производството по обжалване.
При условията на евентуалност Съветът иска от Съда:
–
делото да бъде върнато на Общия съд за ново разглеждане и
–
да не се произнася по съдебните разноски в първоинстанционното производство и в производството по обжалване.
Главното искане на Комисията в нейния писмен отговор е Съдът:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да обяви жалбата в първоинстанционното производство за недопустима и
–
да осъди Marquis Energy да понесе съдебните разноски в производствата пред Общия съд и Съда.
При условията на евентуалност Комисията иска от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да отхвърли втората част от първото основание, изложено от Marquis Energy в първоинстанционното производство, а що се отнася до другите части от първото основание и до другите основания, да върне делото на Общия съд за ново разглеждане и
–
да не се произнася по съдебните разноски, направени в производството пред двете инстанции.
С писмения си отговор Marquis Energy иска Съдът:
–
да отхвърли жалбата изцяло и да потвърди обжалваното съдебно решение, и
–
да осъди Съвета да понесе съдебните разноски, свързани с производството по обжалване и с производството пред Общия съд.
По жалбата
В подкрепа на жалбата си Съветът сочи три основания. С първото основание се твърди грешка, допусната от Общия съд при тълкуването на член 263 ДФЕС, както и на релевантната съдебна практика, и липса на мотиви в обжалваното съдебно решение. С второто основание се твърди неправилно тълкуване от страна на Общия съд на член 9, параграф 5 от основния антидъмпингов регламент. С третото основание се твърди, че Общият съд неправилно е стигнал до извода, че не е невъзможно за включените в представителната извадка американска производители да се приложат индивидуални мита.
В писмения отговор и в писмената дуплика Комисията заявява, че поддържа безрезервно жалбата на Съвета и споделя представените от него доводи в писмената му реплика. В писмената дуплика Комисията обаче твърди най-напред, че писменият отговор на Marquis Energy е бил подписан електронно от лице, което твърди, че е член на адвокатските колегии в Атина (Гърция) и в Брюксел (Белгия), но не са били представени нито удостоверение за вписване, нито пълномощно, което при липса на саниране е достатъчно за обявяване на това становище за несъществуващо.
Marquis Energy повдига възражение за недопустимостта на жалбата в нейната цялост. От една страна, то твърди, че в рамките на първото и второто основание Съветът по същество оспорва фактически обстоятелства, без да твърди изопачаване на доказателствата от Общия съд. От друга страна, счита, че в рамките на третото основание Съветът не сочи достатъчно ясни доводи.
На първо място Съдът ще разгледа възражението за недопустимост на жалбата, представено от Marquis Energy, а на второ място, първата част на първото основание, представено от Съвета, с която се твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е стигнал до извода, че Marquis Energy е било пряко засегнато от спорния регламент.
Най-напред обаче следва да се разгледа твърдението на Комисията, че писменият отговор на Marquis Energy не е бил надлежно подписан и поради това трябвало да се отхвърли като несъществуващ.
В случая оригиналът на писмения отговор на Marquis Energy, както отбелязва генералният адвокат в точка 31 от своето заключение, е надлежно подписан от адвокатка, чието качество не се оспорва и която при всички положения и в съответствие с член 44, параграф 1, буква б) от Процедурния правилник на Съда е представила надлежно, от една страна, легитимиращ документ, удостоверяващ, че има право да се явява пред съд в държава членка, и от друга страна, пълномощно, издадено от Marquis Energy и подписано от президента му.
Следователно твърдението на Комисията трябва да се отхвърли като явно напълно необосновано.
По допустимостта
Следва да се припомни, че без съмнение преценката на фактите и доказателствата не представлява, освен в случай на изопачаване на тези факти и на тези доказателства, правен въпрос, който като такъв подлежи на контрол от Съда в рамките на производство по обжалване на съдебен акт. При все това, когато Общият съд е установил или преценил фактите, по силата на член 256 ДФЕС Съдът е компетентен да упражни контрол върху правната квалификация на тези факти и правните последици, които Общият съд е извел от тях (решения от 28 май 1998 г., Deere/Комисия,
C‑7/95 P
,
EU:C:1998:256
, т.
, от 10 декември 2002 г., Комисия/Camar и Tico,
C‑312/00 P
,
EU:C:2002:736
, т.
, и от 28 юни 2018 г., Andres (Heitkamp BauHolding в несъстоятелност)/Комисия,
C‑203/16 P
,
EU:C:2018:505
, т.
).
В случая с първото си основание Съветът сочи, че Общият съд е допуснал двойна грешка при прилагане на правото във връзка с тълкуването на член 263, четвърта алинея ДФЕС, като е стигнал до извода, че Marquis Energy е било, от една страна, пряко засегнато, и от друга, лично засегнато от спорния регламент в качеството си на американски производител на биоетанол, включен в представителната извадка. В рамките на това първо основание Съветът оспорва по-конкретно възможността да се счита, че Marquis Energy е било пряко засегнато от спорния регламент, при положение по същество че не е изнасяло пряко биоетанол за Съюза.
По този начин Съветът следователно оспорва правните последици, които Общият съд извежда от фактическите констатации, които е направил, в случая признаване на процесуална легитимация по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС на Marquis Energy във връзка с действията срещу спорния регламент, поради което жалбата трябва поне в тази част да се обяви за допустима (вж. в този смисъл решения от 10 декември 2002 г., Комисия/Camar и Tico,
C‑312/00 P
,
EU:C:2002:736
, т.
, от 28 юни 2018 г., Германия/Комисия,
C‑208/16 P
, непубликувано,
EU:C:2018:506
, т.
, и от 28 юни 2018 г., Германия/Комисия,
C‑209/16 P
, непубликувано,
EU:C:2018:507
, т.
).
От това следва, че без на този етап да е необходимо произнасяне по допустимостта на останалите две основания, представени от Съвета, възражението за недопустимост на първото основание по жалбата, повдигнато от Marquis Energy, трябва да бъде отхвърлено.
По първата част на първото основание, с която се твърди грешка при прилагане на правото, допусната от Общия съд в съображенията му относно прякото засягане на Marquis Energy
Доводи на страните
Съветът твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 67 от обжалваното съдебно решение е стигнал до извода, че Marquis Energy е било пряко засегнато от спорния регламент, като освен това изводът е бил обоснован с доводите, изложени в точки 76, 78 и 79 от това решение.
Всъщност Общият съд приел, че Marquis Energy е пряко засегнато, тъй като е произвеждало продукта, който е бил облаган с антидъмпинговото мито при внос в Съюза. Налагането на такова мито променило правните условия, при които на пазара на Съюза се е извършвала реализацията на биоетанол. Констатирането на такава пряка последица обаче било несъвместимо с положението, очертано от Съда в неговото решение от 28 април 2015 г., T & L Sugars и Sidul Açúcares/Комисия (
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, т.
—
). Като производител, който не продава пряко продуктите си в Съюза, то можело най-много да бъдат непряко засегнато от икономическа гледна точка, поради това че евентуално търпи неблагоприятна конкурентна последица спрямо други производители на биоетанол, на които не е наложено мито.
Според Съвета Общият съд неправилно е постановил, че антидъмпинговите мита променят правните условия за реализация на съответния продукт и по този начин засягат пряко и съществено положението на всички включени в представителната извадка производители, независимо дали същите са износители. Като стигнал до извода, че по подразбиране производителите са пряко засегнати, Общият съд излязъл извън пределите на постоянната съдебна практика, която цитира, с което се провинил в съдебно „преувеличение“.
Следователно Общият съд не спазил условието за пряко засягане, установено в член 263, четвърта алинея ДФЕС, което изисква обжалваната мярка пряко да поражда последици в правното положение на засегнатото лице и да не оставя никакво право на преценка на своите адресати, на които е възложено изпълнението ѝ, което е напълно автоматично и произтича единствено от правната уредба на Съюза, без да се прилагат други правила с опосредяващ характер, тъй като е приел, че е достатъчна предполагаема и непряка промяна в икономическото положение на Marquis Energy.
Последното счита, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е стигнал до извода, че то е било пряко засегнато от спорния регламент.
Съображения на Съда
Съгласно постоянната практика на Съда, припомнена от Общия съд в точка 44 от обжалваното съдебно решение, изискването дадено физическо или юридическо лице да е пряко засегнато от мярката — предмет на обжалване, предполага изпълнението на две кумулативни условия, а именно оспорената мярка, от една страна, пряко да поражда последици в правното положение на това лице, и от друга страна, да не оставя никакво право на преценка на своите адресати, на които е възложено изпълнението ѝ, което е с чисто автоматичен характер и произтича единствено от правната уредба на Съюза, без да се прилагат други правила с опосредяващ характер (вж. по-специално решение от 5 май 1998 г., Compagnie Continentale (Франция)/Комисия,
C‑391/96 P
,
EU:C:1998:194
, т.
, и определения от 10 март 2016 г., SolarWorld/Комисия,
C‑142/15 P
, непубликувано,
EU:C:2016:163
, т.
, и от 21 април 2016 г., Makro autoservicio mayorista и Vestel Iberia/Комисия,
C‑264/15 P и C‑265/15 P
, непубликувано,
EU:C:2016:301
, т.
).
Както отбелязва генералният адвокат в точка 38 от своето заключение, Съветът и Комисията оспорват съображенията на Общия съд във връзка с първото от тези условия.
Институциите всъщност твърдят по същество, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е стигнал до извода, че Marquis Energy е било пряко засегнато от спорния регламент, поради това че през разследвания период за Съюза редовно е бил изнасян значителен обем от произведения от него биоетанол от търговци/извършващи смесване предприятия, поради което правното му положение на пазара на Съюза е било засегнато съществено поради налагането на антидъмпинговото мито.
В това отношение трябва да се напомни, че съгласно постоянната практика на Съда, макар че по естеството и по обхвата си регламентите за налагане на антидъмпингови мита за определен продукт са нормативни актове, доколкото се прилагат за всички заинтересувани икономически оператори, не може да се изключи, че те могат да засягат пряко и лично някои от тях, по-специално — при определени условия — производителите и износителите на съответния продукт (вж. в този смисъл решение от 16 април 2015 г., TMK Europe,
C‑143/14
,
EU:C:2015:236
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение Съдът многократно е постановявал, че актовете, с които се налагат антидъмпингови мита, могат да засягат пряко и лично предприятията — производители и износители на съответния продукт, за които въз основа на данните за търговската им дейност е установено, че носят отговорност за дъмпинговите практики. Това се отнася за предприятия производители и износители, които могат да докажат, че са посочени в актовете на Комисията или на Съвета или че са засегнати от подготвителните разследвания (вж. в този смисъл по-специално решения от 21 февруари 1984 г., Allied Corporation и др./Комисия,
239/82 и 275/82
,
EU:C:1984:68
, т.
и
, и от 7 май 1987 г., NTN Toyo Bearing и др./Съвет,
240/84
,
EU:C:1987:202
, т.
).
От тази съдебна практика следва, че предприятието не може да се счита за пряко засегнато от регламент за налагане на антидъмпингово мито само поради качеството си на производител на продукта, подлежащ на обмитяване с него, тъй като в тази връзка качеството на износител е водещо. Действително от самия език на цитираната в предишната точка от настоящото решение съдебна практика е видно, че прякото засягане от регламент за налагане на антидъмпингови мита на някои производители и износители на съответния продукт се дължи по-специално на възлагането на същите на отговорността за дъмпинговите практики. На производител, който не изнася продукцията си на пазара на Съюза обаче, а само я продава на пазара в страната си, не може да бъде възложена отговорността за дъмпингова практика.
Следователно, както генералният адвокат отбелязва в точка 57 от своето заключение, само по себе си обстоятелството, че даден продукт се оказва на пазара на Съюза, било то и в значителни обеми, не е достатъчно, за да се приеме, че след като по отношение на този продукт е наложено антидъмпингово мито, правното положение на неговия производител е пряко засегнато от посоченото мито.
В случая, видно от съображения 12 и 63 от спорния регламент и както Общият съд констатира в точка 57 от обжалваното съдебно решение, включените в представителната извадка американски производители, сред които и Marquis Energy, не са изнасяли пряко продукцията си на пазара на Съюза през разследвания период. Поради това не им се възлага отговорност за дъмпингова практика и за тях не може да се установи индивидуален дъмпингов марж, видно от съображения 64 и 76 от спорния регламент и както отбелязва Общият съд в точки 69—74 от обжалваното съдебно решение.
Тъй като въпросните производители, сред които Marquis Energy, не са изнасяли пряко продукцията си на пазара на Съюза и следователно в крайна сметка не са били посочени в спорния регламент като износители, те не са били нито пряко засегнати от констатациите за наличие на дъмпингова практика, нито са били пряко засегнати дори в имуществен план, тъй като продукцията им не е била пряко обмитена с наложените антидъмпингови мита.
Действително в актове на институциите са били посочени американски производители на биоетанол, сред които Marquis Energy, тъй като те първоначално са били включени от Комисията в представителната извадка на американските производители износители. Това обстоятелство обаче, отбелязано впрочем от Общия съд в точка 81 от обжалваното съдебно решение, посветена на анализа на личното засягане на Marquis Energy, не е достатъчно, за да може да се направи извод, че последното е пряко засегнато от спорния регламент.
Всъщност от припомнената в точка 48 от настоящото решение съдебна практика следва, че за пряко засегнати от регламента за налагане на антидъмпинговото мито се считат само „предприятията производители и износители“ на подлежащия на обмитяване с това мито продукт, на които се възлага отговорността за дъмпинговите практики и които могат да докажат, че са били посочени в актовете на институциите.
Както обаче вече бе отбелязано в точка 51 от настоящото решение, безспорно Marquis Energy не е изнасяло пряко произведения от него биоетанол на пазара на Съюза.
Макар действително спорният регламент да може да постави американски производител на биоетанол като Marquis Energy в неблагоприятно конкурентно положение, дори да се приеме за доказано, това обстоятелство само по себе си не позволява правното положение на това дружество да се счита за пряко засегнато от разпоредбите на този регламент и съответно че последните са засегнали пряко дружеството (вж. в този смисъл решения от 28 април 2015 г., T & L Sugars и Sidul Açúcares/Комисия,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, т.
, и от 17 септември 2015 г., Confederazione Cooperative Italiane и др./Anicav и др.,
C‑455/13 P, C‑457/13 P и C‑460/13 P
, непубликувано,
EU:C:2015:616
, т.
).
Поради това Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че Marquis Energy е било пряко засегнато от спорния регламент. Следователно, без да е необходимо да се разглеждат останалите основания за обжалване, обжалваното съдебно решение трябва да се отмени.
По първоинстанционната жалба пред Общия съд
Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, когато отменя решение на Общия съд, Съдът може да му върне делото за постановяване на решение или сам да постанови окончателно решение, когато фазата на производството позволява това.
В случая Съдът счита, че разполага с всички необходими данни и доказателства, за се произнесе относно допустимостта на подадената пред Общия съд първоинстанционна жалба от Marquis Energy.
В случая, за да докаже, че е било пряко засегнато от спорния регламент, Marquis Energy е изтъкнало обстоятелството, от една страна, че е било посочено в него като производител износител и включено в представителната извадка на производителите износители, и от друга страна, че антидъмпинговите мита ще се прилагат за бъдещия му износ.
Видно обаче от точки 44—57 от настоящото решение, тези обстоятелства не са достатъчни, за да установят, че Marquis Energy е било пряко засегнато от спорния регламент по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС.
Следователно, като се напомня, че Marquis Energy е следвало да докаже, че е било не само лично, но и пряко засегнато от спорния регламент, тъй като двете условия са кумулативни (вж. в този смисъл решения от 3 октомври 2013 г., Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, т.
, и от 13 март 2018 г., Industrias Químicas del Vallés/Комисия,
C‑244/16 P
,
EU:C:2018:177
, т.
), следва възражението за недопустимост, повдигнато от Съвета, да бъде уважено и първоинстанционната жалба за отмяна на спорния регламент да бъде отхвърлена като недопустима.
По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник, когато жалбата е неоснователна или когато е основателна и Съдът се произнася окончателно по спора, той се произнася по съдебните разноски.
Съгласно член 138, параграф 1 от посочения правилник, приложим в производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Тъй като Съветът е поискал Marquis Energy да бъде осъдено да понесе съдебните разноски, а то е загубило делото, следва същото да бъде осъдено да понесе, наред с направените от него съдебни разноски, и тези на Съвета в производството по обжалване пред Съда. Освен това, тъй като първоинстанционната жалба на Marquis Energy пред Общия съд се отхвърля изцяло, следва то да бъде осъдено да понесе, наред с направените от него съдебни разноски, и тези на Съвета в първоинстанционното производство.
Накрая, съгласно член 140, параграф 1 от Процедурния правилник, приложим в производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия, държавите членки и институциите, встъпили по делото, понасят направените от тях съдебни разноски.
Комисията понася направените от нея съдебни разноски както в първоинстанционното производство, така и в производството по обжалване.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

1)
Отменя решение на Общия съд на Европейския съюз от 9 юни 2016 г., Marquis Energy/Съвет (
T‑277/13
, непубликувано,
EU:T:2016:343
).

2)
Отхвърля като недопустима първоинстанционната жалба за отмяна на Marquis Energy LLC.

3)
Осъжда Marquis Energy LLC да понесе, наред с направените от него съдебни разноски, и тези на Съвета на Европейския съюз както в първоинстанционното производство, така и в производството по обжалване пред Съда.

4)
Европейската комисия понася направените от нея съдебни разноски както в първоинстанционното производство, така и в производството по обжалване пред Съда.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.