CELEX: 62018CJ0033
Begäran om förhandsavgörande
Samordning av systemen för social trygghet
Migrerande arbetstagare
Förordning (EG) nr 883/2004
Övergångsbestämmelser
Artikel 87.8
Förordning (EEG) nr 1408/71
Artikel 14c b
Arbetstagare anställd i en medlemsstat och egenföretagare i en annan medlemsstat
Undantag från principen om en enda tillämplig lagstiftning
Dubbel anslutning
Ansökan om att omfattas av den lagstiftning som är tillämplig enligt förordning nr 883/2004

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 87.8 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av den 29 april 2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen (
EUT L 166, 2004, s. 1
, och rättelser i
EUT L 200, 2004, s. 1
och
EUT L 201, 2004, s. 47
), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 988/2009 av den 16 september 2009 (
EUT L 284, 2009, s. 43
) (nedan kallad förordning nr 883/2004).
Begäran har framställts i ett mål mellan V å ena sidan, och Institut national d’assurances sociales pour travailleurs indépendants (Nationella socialförsäkringsinstitutet för egenföretagare, Inasti) (Belgien) och Securex Integrity ASBL (nedan kallat Securex) å den andra, angående huruvida V ska omfattas av belgisk socialförsäkringslagstiftning.
Tillämpliga bestämmelser
Förordning nr 1408/71
I rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, i dess ändrade och uppdaterade lydelse genom rådets förordning EG nr 118/97 av den 2 december 1996 (
EGT L 28, 1997, s. 1
), senast ändrad genom Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 592/2008 av den 17 juni 2008 (
EUT L 177, 2008, s. 1
) (nedan kallad förordning nr 1408/71), föreskrevs följande i avdelning II, artikel 14c b:
”En person som samtidigt är anställd inom en medlemsstats territorium och egenföretagare inom en annan medlemsstats territorium skall omfattas av följande:
…
b)
I de fall som anges bilaga VII
–
av lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium han är anställd, sådan den har bestämts enligt bestämmelserna i artikel 14.2 och 14.3, om han utövar sådan verksamhet inom två eller flera medlemsstaters territorier,
och
–
av lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium han är egenföretagare, sådan den har bestämts enligt artikel 14a.2–4, om han utövar sådan verksamhet inom två eller flera medlemsstaters territorier.”
I bilaga VII till denna förordning anges de tillfällen vid vilka en person samtidigt ska omfattas av lagstiftningen i två medlemsstater i enlighet med artikel 14c b i förordningen. Bland dessa tillfällen återfinns, i punkt 1 i bilagan, ”[n]är en person är egenföretagare i Belgien och anställd i en annan medlemsstat”.
Förordning nr 1408/71 upphävdes och ersattes av förordning nr 883/2004, i dess ursprungliga lydelse, från och med den 1 maj 2010, vilket var den tidpunkt då sistnämnda förordning trädde i kraft.
Förordning nr 883/2004
I skäl 4 i förordning nr 883/2004 anges att det är nödvändigt att respektera särdragen i nationell lagstiftning om social trygghet och begränsa sig till att utarbeta ett system för samordning
Skäl 45 i den förordningen har följande lydelse:
”Eftersom målet för den föreslagna åtgärden, nämligen samordnande åtgärder för att garantera att rätten till fri rörlighet för personer kan utövas effektivt, inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och de därför på grund av åtgärdens omfattning och verkningar bättre kan uppnås på gemenskapsnivå, kan gemenskapen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget. I enlighet med proportionalitetsprincipen i samma artikel går denna förordning inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål.”
I artikel 11.1 i nämnda förordning anges följande:
”De personer som denna förordning tillämpas på skall omfattas av endast en medlemsstats lagstiftning. Denna lagstiftning skall fastställas i enlighet med denna avdelning.”
Artikel 13.3 i samma förordning har följande lydelse:
”En person som normalt arbetar som anställd och bedriver verksamhet som egenföretagare i olika medlemsstater skall omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat där han arbetar som anställd eller, om han arbetar som anställd i två eller flera medlemsstater, av den lagstiftning som fastställs i enlighet med punkt 1.”
I artikel 87.8 i förordning nr 883/2004 föreskrivs följande:
”Om en person enligt denna förordning omfattas av lagstiftningen i en annan medlemsstat än den som fastställs i enlighet med avdelning II i [förordning nr 1408/71], ska den lagstiftningen fortsätta tillämpas när den rådande situationen förblir oförändrad och under alla omständigheter under högst tio år från den dag då denna förordning ska börja tillämpas, om inte personen i fråga ansöker om att omfattas av den lagstiftning som ska tillämpas enligt den här förordningen. Ansökan ska inlämnas inom tre månader från och med den dag då den här förordningen ska börja tillämpas till den behöriga institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning ska tillämpas enligt den här förordningen, om den berörda personen omfattas av lagstiftningen i den medlemsstaten från och med den dag då denna förordning ska börja tillämpas. Om ansökan görs efter denna tidsfrist, ska bytet av tillämplig lagstiftning ske från och med den första dagen i den månad som följer.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
V arbetade som advokat och var medlem i advokatsamfundet i Bryssel (Belgien) från och med september 1980 till och med 30 september 2007. Under denna period var han registrerad hos Inasti och ansluten till den belgiska försäkringskassan Securex.
Den 30 september 2007 begärde V att avföras från samfundets advokatförteckning, och lämnade därmed Securex. Samma dag trädde den advokatbyrå som V arbetat för i likvidation och han utsågs till likvidator.
Sedan den 1 oktober 2007 arbetar V som chefsjurist för ett företag med säte i Luxemburg och omfattas, i egenskap av anställd, av det luxemburgska socialförsäkringssystemet.
Den 11 juni 2010 begärde Inasti upplysningar från V angående hans uppdrag som likvidator. Genom skrivelse av den 24 juni 2010 svarade V att det likvidatorarvode som advokatbyrån i likvidation utbetalat till honom inte kunde medföra att han skulle betraktas som egenföretagare eller att han skulle omfattas av lagstiftningen om social trygghet för egenföretagare.
Den 11 december 2013 delgav Inasti Securex ett regleringsbeslut avseende V:s inkomster för åren 2008–2010. Den 23 december 2013 meddelade Securex V att han, mot bakgrund av de upplysningar som Inasti lämnat, sedan den 1 oktober 2007 skulle anses omfattas av det belgiska socialförsäkringssystemet i egenskap av egenföretagare, i tillägg till systemet för anställda, och att han därmed var skyldig att till Securex utge ett belopp på 35198,42 euro motsvarande avgifter och uppräkningar för perioden från och med fjärde kvartalet 2007 till och med fjärde kvartalet 2013.
Den 12 mars 2014 väckte V talan vid arbetsdomstolen i Liège (Belgien) och bestred att han skulle omfattas av det belgiska socialförsäkringssystemet i egenskap av egenföretagare i tillägg till systemet för anställda, och han bestred även det betalningskrav avseende sociala avgifter som framställts av Securex.
Sedan talan väckts ingav V till Securex en försäkran på heder och samvete, av vilken det framgick att hans uppdrag som likvidator hade utförts utan ersättning. Till denna försäkran bifogade han protokollet från den i det nationella målet aktuella advokatbyråns delägaresammanträde, som hölls den 24 februari 2014, vari det bland annat konstaterades att hans uppdrag som likvidator hade utförts utan ersättning sedan den 1 januari 2010 och att denna situation skulle bestå till dess att likvidationen avslutats. Genom samma skrivelse begärde V att inte längre omfattas av det belgiska socialförsäkringssystemet från och med dagen för det sammanträdet.
Genom dom av den 17 augusti 2016 fastställde arbetsdomstolen i Liège att det visserligen inte förelåg någon betalningsskyldighet beträffande lagstadgad ränta beräknad på de sociala avgifter som är aktuella i det nationella målet från och med oktober 2011 till och med september 2013, men ogillade likväl V:s talan.
Den 22 september 2016 överklagade V nämnda dom till den hänskjutande domstolen och yrkande att den domstolen skulle ändra domen, varvid han bland annat gjorde gällande att med beaktande av förordning nr 883/2004 kunde Inasti och Securex inte kräva betalning av de avgifter som är aktuella i det nationella målet.
Det framgår av beslutet om hänskjutande att sedan den 30 september 2007 omfattades V inte längre av det belgiska socialförsäkringssystemet, det vill säga sedan han upphörde med sin verksamhet som advokat. Den hänskjutande domstolen söker således klarhet i huruvida V, som vid tidpunkten då förordning nr 883/2004 trädde i kraft endast omfattades av det luxemburgska socialförsäkringssystemet, likväl skulle inge en uttrycklig ansökan inom fristen på tre månader i enlighet med artikel 87.8 i förordning nr 883/2004 för att den förordningen ska vara tillämplig i hans fall.
Den hänskjutande domstolen har även påpekat att det framgår av den praktiska vägledning för att avgöra vilken lagstiftning som ska tillämpas på arbetstagare inom Europeiska unionen, Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och Schweiz som utarbetats av Administrativa kommissionen för samordning av de sociala trygghetssystemen, att det första kravet för att tillämpa artikel 87.8 i förordning nr 883/2004 är att en person som en följd av ikraftträdandet av den förordningen skulle omfattas av lagstiftningen i en annan medlemsstat ”än den som redan fastställts” enligt förordning nr 1408/71. Enligt den hänskjutande domstolen förefaller denna vägledning ange att nämnda bestämmelse är tillämplig under förutsättning att den berörda personen den 1 maj 2010, det vill säga vid tidpunkten då förordning nr 1408/71 upphävdes och förordning nr 883/2004 trädde i kraft, faktiskt omfattades av lagstiftningen i den medlemsstat som var behörig enligt förordning nr 1408/71. Ett sådant krav tycks emellertid inte framgå uttryckligen av lydelsen av artikel 87.8 i förordning nr 883/2004, vilket medför svårigheter vid tolkningen av denna bestämmelse.
Under dessa omständigheter beslutade Cour du travail de Liège (Arbetsdomstolen i Liège, Belgien) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1)
Ska artikel 87.8 i [förordning nr 883/2004] tolkas så, att för att en person – som före den 1 maj 2010 var anställd i Luxemburg och egenföretagare i Belgien – ska omfattas av den lagstiftning som är tillämplig enligt [förordning nr 883/2004], måste vederbörande uttryckligen ansöka härom, även om personen inte omfattades av belgisk lagstiftning före den 1 maj 2010 och belgisk lagstiftning om social trygghet för egenföretagare endast tillämpats retroaktivt med avseende på vederbörande, sedan fristen på tre månader som inleddes den 1 maj 2010 har löpt ut?
2)
För det fall att den första frågan ska besvaras jakande, medför en sådan ansökan som avses i artikel 87.8 i [förordning nr 883/2004], som har getts in under sådana omständigheter som de som beskrivits ovan, att lagstiftningen i den medlemsstat som är behörig enligt [förordning 883/2004] ska tillämpas med retroaktiv verkan från och med den 1 maj 2010?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning
I sina skriftliga yttranden har Konungariket Belgien hävdat att den hänskjutande domstolens bedömning grundas på den felaktiga faktiska förutsättningen att V inte alls omfattades av belgisk lagstiftning den 1 maj 2010, då förordning nr 883/2004 trädde i kraft. Nämnda medlemsstat anser däremot att V omfattades av det belgiska socialförsäkringssystemet utan avbrott efter den 30 september 2007, på grund av hans uppdrag som likvidator.
Tolkningsfrågorna ger därmed upphov till ett rent hypotetiskt problem, som är irrelevant för att lösa tvisten i det nationella målet, och de kan således inte tas upp till prövning.
Det ska noteras att sedan EU-domstolen framställt en begäran om klarlägganden i enlighet med artikel 101 i rättegångsreglerna, uppgav den hänskjutande domstolen att vid tidpunkten då förordning nr 883/2004 trädde i kraft kunde V anses omfattas av belgisk lagstiftning i egenskap av egenföretagare, på grund av hans uppdrag som likvidator.
Vid förhandlingen vid domstolen medgav den belgiska regeringen således att det, med beaktande av den hänskjutande domstolens förtydliganden, saknades anledning att göra gällande att begäran om förhandsavgörande inte kunde tas upp till prövning.
Under alla omständigheter ska det erinras om att det framgår av fast rättspraxis att då de frågor som ställts av de nationella domstolarna avser tolkningen av en unionsrättslig bestämmelse är domstolen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande, när det inte är uppenbart att begäran om förhandsavgörande i verkligheten syftar till att få domstolen att uttala sig utan att det föreligger en verklig tvist eller att avge rådgivande utlåtanden om allmänna eller hypotetiska frågor, att den begärda tolkningen av unionsrätten saknar samband med verkligheten eller tvistens föremål eller att domstolen inte har kännedom om de faktiska eller rättsliga omständigheter som är nödvändiga för att på ett ändamålsenligt sätt kunna besvara de frågor som ställts till den (dom av den 7 december 2010, VEBIC,
C‑439/08
,
EU:C:2010:739
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 25 i sitt förslag till avgörande framgår det av handlingarna i målet att utgången i målet vid den nationella domstolen med säkerhet kommer att påverkas av frågan huruvida V var skyldig att ge in en ansökan i enlighet med artikel 87.8 i förordning nr 883/2004 för att efter den 1 maj 2010 omfattas uteslutande av den lagstiftning som är tillämplig enligt den förordningen, i förevarande fall luxemburgsk lagstiftning, och, för det fall att den frågan ska besvaras jakande, vilka följderna blir av att en sådan ansökan har getts in flera år efter det datumet. Svaret på dessa frågor är nämligen direkt avgörande för att fastställa för hur många år de belgiska myndigheterna hade rätt att kräva att V skulle betala de aktuella avgifterna.
Härav följer att begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning.
Prövning i sak
Med beaktande av de förtydliganden som den nationella domstolen lämnat till följd av EU-domstolens begäran om klarlägganden, kan det konstateras att den hänskjutande domstolen, genom sin första fråga, söker klarhet i huruvida artikel 87.8 i förordning nr 883/2004 ska tolkas så, att för att en person, som vid tidpunkten då nämnda förordning trädde i kraft var anställd i en medlemsstat och egenföretagare i en annan medlemsstat och således omfattades av båda medlemsstaternas socialförsäkringslagstiftning samtidigt i enlighet med avdelning II i förordning nr 1408/71, ska kunna omfattas av den lagstiftning som är tillämplig enligt förordning nr 883/2004 är vederbörande skyldig att inge en uttrycklig ansökan härom.
I detta avseende ska det erinras om att artikel 87.8 i förordning nr 883/2004 innehåller en regel till fördel för en person som enligt denna förordning omfattas av lagstiftningen i en annan medlemsstat än den som hade fastställts i enlighet med avdelning II i förordning nr 1408/71. Enligt denna regel ska den sistnämnda lagstiftningen fortsätta tillämpas under en viss tid efter det att förordning nr 883/2004 trätt i kraft, förutsatt att den rådande situationen förblir oförändrad.
Således krävs det för att ovannämnda bestämmelse ska tillämpas, för det första, att den tillämpliga lagstiftningen faller under avdelning II i förordning nr 1408/71, och för det andra att den rådande situationen har förblivit oförändrad (dom av den 11 april 2013, Jeltes m.fl.,
C‑443/11
,
EU:C:2013:224
, punkt
).
När det gäller det första av dessa båda villkor är det ostridigt att V:s situation, vid tidpunkten då förordning nr 883/2004 trädde i kraft, omfattades av artikel 14c b i förordning nr 1408/71, som återfinns i avdelning II i förordningen. Det kan emellertid konstateras att artikel 87.8 i förordning nr 883/2004 inte uttryckligen reglerar sådana situationer som de som avses i artikel 14c b i förordning nr 1408/71, där båda medlemsstaternas socialförsäkringsslagstiftningar är tillämpliga samtidigt och endast en av dessa ska fortsätta att tillämpas enligt förordning nr 883/2004.
Följaktligen uppkommer frågan huruvida den omständigheten utgör hinder mot att en person som befinner sig i en sådan situation som den som V befinner sig i ska omfattas av tillämpningsområdet för artikel 87.8 i förordning nr 883/2004.
Enligt domstolens fasta praxis ska vid tolkningen av en unionsbestämmelse inte bara lydelsen beaktas, utan också sammanhanget och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som bestämmelsen ingår i (dom av den 21 mars 2018, Klein Schiphorst,
C‑551/16
,
EU:C:2018:200
, punkt
).
Vad beträffar lydelsen av artikel 87.8 i förordning nr 883/2004, som är en övergångsbestämmelse, åsyftar den en person som enligt förordning nr 883/2004 ”omfattas av lagstiftningen i en annan medlemsstat än den som fastställs i enlighet med avdelning II i förordning [nr 1408/71]”.
Det tycks således framgå av bestämmelsens lydelse, eftersom adjektivet ”annan” hänvisar till ”medlemsstat”, att unionslagstiftaren åsyftar en situation där en medlemsstats lagstiftning blir tillämplig efter det att en annan medlemsstats lagstiftning har varit tillämplig.
Vid en bokstavlig tolkning av artikel 87.8 i förordning nr 883/2004 tycks dess första mening endast avse situationer där en person, från och med den dag då förordning nr 883/2004 trädde i kraft, omfattas av lagstiftningen i en annan medlemsstat än den medlemsstat vars lagstiftning vederbörande tidigare omfattades av.
För en person som enligt förordning nr 1408/71 samtidigt omfattades av två medlemsstaters lagstiftningar innebär förordning nr 883/2004 däremot att vederbörande fortsättningsvis kommer att omfattas av lagstiftningen i en av dessa medlemsstater, och att dennes situation skulle komma att ändras endast på så sätt att den andra medlemsstatens lagstiftning inte längre är tillämplig.
Angående det sammanhang som artikel 87.8 i förordning nr 883/2004 ingår i, ska det framhållas att när förordning nr 1408/71 utvidgades till att även omfatta egenföretagare lades artikel 14c i förordningen till för att införa ett undantag till regeln om en enda tillämplig lagstiftning, för de fall där en person samtidigt var egenföretagare i en medlemsstat och anställd i en annan medlemsstat. I de fall som anges i bilaga VII till förordning nr 1408/71 omfattades en sådan person således av lagstiftningen i var och en av dessa båda medlemsstater.
Såsom domstolen har påpekat ovan, följer det av skälen 4 och 45 i förordning nr 883/2004 att dess syfte är att samordna de sociala trygghetssystemen i medlemsstaterna för att garantera att rätten till fri rörlighet för personer kan utövas effektivt. Genom denna förordning har bestämmelserna i förordning nr 1408/71 moderniserats och förenklats, samtidigt som den har samma ändamål som sistnämnda förordning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 mars 2018, Klein Schiphorst,
C‑551/16
,
EU:C:2018:200
, punkt
).
I artikel 11.1 i förordning nr 883/2004 bekräftas principen om en enda tillämplig lagstiftning, som anger att de personer som förordningen tillämpas på ska omfattas av endast en medlemsstats lagstiftning. Denna princip syftar således till att undvika sådana komplikationer som kan uppstå till följd av att lagstiftningen i flera medlemsstater ska tillämpas samtidigt, och undanröja sådan särbehandling som skulle följa för de personer som förflyttar sig inom unionen av partiell eller fullständig kumulering av tillämpliga lagstiftningar (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 mars 2006, Piatkowski,
C‑493/04
,
EU:C:2006:167
, punkt
).
I enlighet med principen om en enda tillämplig lagstiftning föreskrivs i artikel 13.3 i förordning (EG) nr 883/2004 att en person som normalt arbetar som anställd i en medlemsstat och bedriver verksamhet som egenföretagare i en annan medlemsstat ska omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat där vederbörande är anställd.
Såsom generaladvokaten har framhållit i punkt 35 i sitt förslag till avgörande, kan det även konstateras att genom förordning nr 883/2004 upphävdes samtliga av de undantag från principen om en enda tillämplig lagstiftning som föreskrevs i förordning nr 1408/71.
Under dessa omständigheter kan en tolkning av artikel 87.8 i förordning nr 883/2004 som tar hänsyn till det sammanhang som denna bestämmelse ingår i, inte resultera i att undantagsbestämmelserna om dubbel anslutning ska upprätthållas, eftersom en sådan tolkning vore oförenlig med det system som införts genom nämnda förordning, vilket grundas på principen om en enda tillämplig lagstiftning.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 36 i sitt förslag till avgörande, och i likhet med vad som framgår av den praktiska vägledningen för att avgöra vilken lagstiftning som ska tillämpas på arbetstagare inom Europeiska unionen, Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och Schweiz, består syftet med artikel 87.8 i förordning nr 883/2004, i att förhindra många byten av tillämplig lagstiftning vid övergången till den förordningen och att möjliggöra en ”mjuklandning” för den berörda personen när det gäller tillämplig lagstiftning om det finns en skillnad mellan den tillämpliga lagstiftningen enligt förordning nr 1408/71 och den lagstiftning som är tillämplig enligt förordning (EG) nr 883/2004.
Genom denna övergångsbestämmelse har unionslagstiftaren haft för avsikt att ge arbetstagarna erforderlig tid att anpassa sig, i synnerhet för att göra det möjligt för dem att få kännedom om en annan medlemsstats lagstiftning som skulle vara ny för dem.
Det följer av punkt 39 ovan att i en situation där en person som enligt förordning nr 1408/71 samtidigt har omfattats av lagstiftningen i två medlemsstater innebär tillämpningen av förordning nr 883/2004 inte att arbetstagaren ska omfattas av en ny lagstiftning i en annan medlemsstat, utan medför endast, i den mån det berör arbetstagaren, att dennes situation ändras på så sätt att en av de båda lagstiftningar som vederbörande tidigare omfattades av inte längre är tillämplig.
Mot bakgrund av ovanstående, och utan att det är nödvändigt att pröva det andra kravet som det hänvisats till i punkt 32 ovan, ska den första tolkningsfrågan besvaras enligt följande. Artikel 87.8 i förordning nr 883/2004 är inte tillämplig på en sådan situation såsom den som V befinner sig i, varvid han vid tidpunkten då förordning nr 883/2004 trädde i kraft samtidigt omfattades av lagstiftningen i två medlemsstater i enlighet med artikel 14c b i förordning nr 1408/71.
Detta ger vid handen att för att endast omfattas av den lagstiftning som fastställs i förordning nr 883/2004, det vill säga luxemburgsk lagstiftning i förevarande fall i enlighet med artikel 13.3 i nämnda förordning, är en person som befinner sig i en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet inte skyldig att ge in en sådan ansökan som avses i artikel 87.8 i förordning nr 883/2004.
Den första tolkningsfrågan ska därmed besvaras enligt följande. Artikel 87.8 i förordning nr 883/2004 ska tolkas så, att för att en person, som vid tidpunkten då nämnda förordning trädde i kraft var anställd i en medlemsstat och egenföretagare i en annan medlemsstat och således omfattades av båda medlemsstaternas socialförsäkringslagstiftningar samtidigt, ska kunna omfattas av den lagstiftning som är tillämplig enligt förordning nr 883/2004 är vederbörande inte skyldig att inge en uttrycklig ansökan härom.
Med beaktande av svaret på den första frågan saknas det anledning att besvara den andra frågan.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjätte avdelningen) följande:

Artikel 87.8 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av den 29 april 2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 988/2009 av den 16 september 2009, ska tolkas så, att för att en person, som vid tidpunkten då nämnda förordning trädde i kraft var anställd i en medlemsstat och egenföretagare i en annan medlemsstat och således omfattades av båda medlemsstaternas socialförsäkringslagstiftningar samtidigt, ska kunna omfattas av den lagstiftning som är tillämplig enligt förordning nr 883/2004, i dess lydelse enligt förordning nr 988/2009, är vederbörande inte skyldig att inge en uttrycklig ansökan härom.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.