CELEX: 62021CJ0329
Zahtjev za prethodnu odluku
Telekomunikacije
Elektroničke komunikacijske mreže i usluge
Direktiva 2002/21/EZ (,Okvirna’ direktiva)
Članak 4. stavak 1.
Direktiva 2002/20/EZ (Direktiva ,o ovlaštenju’)
Članak 7.
Dodjela prava na korištenje frekvencijama
Postupak dražbe
Holding društvo koje nije registrirano kao pružatelj elektroničkih komunikacijskih usluga u predmetnoj državi članici
Isključenje postupka dodjele
Pravo na žalbu protiv odluke o dodjeli

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge („Okvirna” direktiva) (
SL 2002., L 108, str. 33
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. (
SL 2009., L 337, str. 37
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 68.) (u daljnjem tekstu: „Okvirna” direktiva), članka 7. Direktive 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva „o ovlaštenju”) (
SL 2002., L 108, str. 21
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 53., str. 62.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140 (u daljnjem tekstu: Direktiva „o ovlaštenju”) i članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva DIGI Communications NV i Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Hivatala (nacionalno tijelo za komunikacije i medije, Mađarska, u daljnjem tekstu: NMHH) u vezi s odlukom koju je to tijelo donijelo nakon postupka dražbe, kojom se dodjeljuju prava korištenja frekvencijama u vezi s potporom uvođenju 5G tehnologije i drugim bežičnim i širokopojasnim komunikacijskim uslugama (u daljnjem tekstu: sporna odluka o dodjeli).
Pravni okvir
Pravo Unije
„Okvirna” direktiva
U skladu s člankom 4. stavkom 1. „Okvirne” direktive naslovljenim „Pravo žalbe”:
„Države članice osiguravaju učinkoviti mehanizam na nacionalnoj razini na temelju kojeg bilo koji korisnik ili poduzeće, koji daju na korištenje elektroničke komunikacijske mreže i/ili pružaju elektroničke komunikacijske usluge, a na koje utječe odluka državnog regulatornog tijela [u daljnjem tekstu: DRT], ima pravo uložiti žalbu protiv te odluke žalbenom tijelu koje je neovisno od umiješanih stranaka. Ovo tijelo, koje može biti sud, mora [raspolagati potrebnom stručnošću koja] mu omogućuje da učinkovito obavi svoje zadaće. Države članice osiguravaju da se osnovanost zahtjeva valjano uzme u obzir te da postoji učinkoviti žalbeni mehanizam.
[…]”
Članak 8. te direktive, naslovljen „Ciljevi politike i [regulat]orna načela”, u stavcima 2. i 5. navodi:
„2.   [DRT‑ovi] promiču tržišno natjecanje u području pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža, elektroničkih komunikacijskih usluga i pripadajuće opreme i usluga,
inter alia
:
(a)
osiguravajući da korisnici, uključujući korisnike s invaliditetom, korisnike starije dobi te korisnike s posebnim društvenim potrebama izvuku najveću korist iz uvjeta odabira, cijene i kakvoće;
(b)
osiguravajući da nema poremećaja ili ograničavanja tržišnog natjecanja u području elektroničkih komunikacija, uključujući prijenos sadržaja;
(d)
poticanjem učinkovitog korištenja i osiguranjem djelotvornog upravljanja radijskim frekvencijama i resursima dodjele brojeva.
[…]
5.   U provođenju ciljeva politike iz stavaka 2., 3. i 4., [DRT‑ovi],
inter alia
, primjenjuju nepristrana, transparentna, nediskriminirajuća i razmjerna regulatorna načela:
[…]
(c)
zaštitom tržišnog natjecanja u korist potrošača i promičući, prema potrebi, infrastrukturnu konkurenciju.
[…]”
Direktiva „o ovlaštenju”
Članak 2. Direktive „o ovlaštenju”, naslovljen „Definicije”, predviđa:
„1.   Za potrebe ove Direktive, primjenjuju se definicije navedene u članku 2. [„Okvirne”] [d]irektive.
2.   Također se primjenjuje sljedeća definicija:
„opće ovlaštenje” znači zakonski okvir koji su ustanovile države članice a kojim se osiguravaju prava davanja na korištenje elektroničkih komunikacijskih mreža i pružanja elektroničkih komunikacijskih usluga i utvrđuju posebne obveze za radiofrekvencijski spektar koje se mogu primijeniti na sve ili posebne vrste elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, u skladu s ovom Direktivom.”
Člankom 3. Direktive „o ovlaštenju”, naslovljenim „Opće ovlaštenje za pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga”, određuje se:
„1.   Države članice osiguravaju slobodu pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga uz poštovanje uvjeta utvrđenih u ovoj Direktivi. U tom cilju, države članice ne mogu spriječiti poduzeće u pružanju elektroničkih komunikacijskih mreža ili usluga, osim kada je to nužno zbog razloga utvrđenih u članku 46. stavku 1. Ugovora.
2.   Pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža ili pružanje elektroničkih komunikacijskih usluga, ne dovodeći u pitanje posebne obveze iz članka 6. stavka 2. ili prava korištenja iz članka 5., može podlijegati jedino općem ovlaštenju. Od poduzeća se može tražiti da dostavi prijavu ali se ne može tražiti da ishodi izričitu dozvolu ni bilo koji drugi [DRT‑ov] upravni akt […] prije početka korištenja prava koja proizlaze iz ovlaštenja. Nakon prijave, kad se ona zahtijeva, poduzeće može započeti djelatnost podložno, gdje je to potrebno, odredbama o pravima korištenja iz članaka 5., 6. i 7.
[…]
3.   Prijava iz stavka 2. ne obuhvaća više od izjave pravne ili fizičke osobe [DRT‑u] o namjeri započinjanja obavljanja djelatnosti elektroničkih komunikacijskih mreža ili usluga i podnošenje minimalnih informacija potrebnih kako bi [DRT] vodi[o] evidenciju ili popis davatelja elektroničkih komunikacijskih mreža ili usluga. Ove informacije moraju biti ograničene na ono što je nužno za identifikaciju davatelja, kao što su registracijski brojevi trgovačkih društava, davateljeve osobe za kontakt, davateljeva adresa, kratki opis mreže ili usluge te procijenjeni datum započinjanja djelatnosti.”
Članak 6. Direktive „o ovlaštenju”, naslovljen „Uvjeti u okviru općeg ovlaštenja i u okviru prava na korištenje radijskih frekvencija i brojeva te posebne obveze“, u svojem stavku 1. propisuje:
„Opće ovlaštenje za davanje na korištenje elektroničkih komunikacijskih mreža i pružanje elektroničkih komunikacijskih usluga i dodjelu prava korištenja radijskih frekvencija i prava korištenja brojeva može podlijegati samo uvjetima navedenim u Prilogu. Takvi su uvjeti nediskriminirajući, razmjerni i transparentni, te su u slučaju prava korištenja radijskih frekvencija, u skladu s člankom 9. Direktive 2002/21/EZ („Okvirna” direktiva).”
U skladu s člankom 7. Direktive „o ovlaštenju”, naslovljenim „Postupak kojim se ograničava broj prava korištenja koja se dodjeljuju za radijske frekvencije”:
„1.   Kada država članica razmatra ograničenje broja prava korištenja koja se dodjeljuju za radijske frekvencije ili produljenje trajanja postojećih prava, a što nije u skladu s uvjetima utvrđenim u tim pravima, ona,
inter alia
:
(a)
uzima u obzir potrebu ostvarenja maksimalne koristi za korisnike i potrebu olakšanja razvoja tržišnog natjecanja;
[…]
3.   Kada dodjelu prava korištenja radijskih frekvencija treba ograničiti, države članice takva prava dodjeljuju na temelju mjerila odabira koja moraju biti nepristrana, transparentna, nediskriminirajuća i razmjerna. Bilo koja takva mjerila odabira moraju u obzir uzimati važnost ostvarenja ciljeva iz članka 8. [„Okvirne” direktive] i zahtjeva iz članka 9. te direktive.
[…]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
NMHH je 18. srpnja 2019. pokrenuo postupak dražbe za dodjelu prava korištenja frekvencijama u vezi s potporom uvođenju 5G mreže i drugim bežičnim širokopojasnim uslugama (u daljnjem tekstu: sporni postupak dražbe) u skladu s detaljnim pravilima navedenima u „dokumentaciji” objavljenoj istog dana.
DIGI Communications, društvo osnovano u Nizozemskoj koje u Mađarskoj nije registrirano kao pružatelj elektroničkih komunikacijskih usluga, prijavilo se za sudjelovanje u spornom postupku dražbe. NMHH je smatrao da ta prijava nije bila formalno valjana jer je, prema njegovu mišljenju, DIGI Communications zloupotrijebio svoje pravo na sudjelovanje u tom postupku i postupao s ciljem zaobilaženja navedenog postupka pokušavajući navedeno tijelo dovesti u zabludu.
Naime, prema mišljenju NMHH‑a, DIGI Communications podnio je prijavu za sudjelovanje na dražbi umjesto svojeg mađarskog društva kćeri DIGI Távközlési és Szolgáltató Korlátolt Felelősségű Társaság, društva koje je registrirano u Mađarskoj i koje ondje pruža elektroničke komunikacijske usluge. Eventualna prijava tog društva kćeri bila bi isključena iz spornog postupka dražbe na temelju razloga za isključenje predviđenog u dokumentaciji.
NMHH je nastavio sporni postupak dražbe nakon svoje odluke da iz njega isključi društvo DIGI Communications.
To je društvo pred sudom osporavalo tu odluku o isključenju. Njegov je zahtjev odbijen u prvom stupnju, a u drugom ga je stupnju odbila Kúria (Vrhovni sud, Mađarska).
U međuvremenu, NMHH je donio spornu odluku o dodjeli kojom su prava korištenja frekvencijama koje su predmet spornog postupka dražbe dodijeljena trima pružateljima elektroničkih komunikacijskih usluga koji djeluju na mađarskom tržištu.
Tužbom podnesenom Fővárosi Törvényszéku (Okružni sud u Budimpešti, Mađarska), sudu koji je uputio zahtjev, društvo DIGI Communications zahtijevalo je poništenje sporne odluke o dodjeli, temeljeći svoju aktivnu procesnu legitimaciju na svojstvu „poduzeća na koje utječe odluka” u smislu članka 4. stavka 1. „Okvirne” direktive.
Sud koji je uputio zahtjev pita o tumačenju navedene odredbe, utvrdivši nepostojanje definicije pojma „poduzeće na koje utječe odluka” u „Okvirnoj” direktivi i pozivajući se, među ostalim, na presude od 21. veljače 2008., Tele2 Telecommunication (
C‑426/05
,
EU:C:2008:103
) i od 22. siječnja 2015., T‑Mobile Austria (
C‑282/13
,
EU:C:2015:24
). Konkretnije, poziva se na tri uvjeta koja je Sud ispitivao u predmetima u kojima su donesene te presude kako bi se utvrdilo je li riječ o poduzeću na koje utječe odluka u smislu članka 4. stavka 1. „Okvirne” direktive.
Prema mišljenju tog suda, ti se uvjeti sastoje od utvrđivanja, kao prvo, toga da predmetno poduzeće daje na korištenje elektroničke komunikacijske mreže ili pruža elektroničke komunikacijske usluge i da je konkurent adresata predmetne odluke DRT‑a, kao drugo, da je ta odluka donesena u okviru postupka čiji je cilj zaštita tržišnog natjecanja i, kao treće, da navedena odluka može utjecati na položaj tog poduzeća na tržištu.
U tim je okolnostima Fővárosi Törvényszék (Okružni sud u Budimpešti) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
(a)
Može li se konkurentom poduzeća na koja se odnosi [DRT‑ova] odluka, u smislu članka 4. stavka 1. [„Okvirne”] direktive, smatrati poduzeće koje je registrirano i koje posluje u drugoj državi članici i koje samo ne pruža elektroničke komunikacijske usluge na tržištu na koje se odluka odnosi, ako je poduzeće pod njegovim izravnim nadzorom prisutno na tom tržištu kao pružatelj usluga i natječe se na njemu s poduzećima na koja se odnosi sporna odluka?
(b)
Kako bi se odgovorilo na prvo pitanje pod (a) je li potrebno ispitati čini li matično društvo koje želi podnijeti žalbu gospodarsku cjelinu s poduzećem koje je pod njegovim nadzorom i koje je prisutno na predmetnom tržištu kao konkurent?
2.
(a)
Je li postupak dražbe koji provodi [DRT] u smislu članka 4. stavka 1. „Okvirne” direktive i članka 7. Direktive „o ovlaštenju” i koji se odnosi na prava korištenja frekvencijama u vezi s potporom uvođenju 5G tehnologije i drugim bežičnim širokopojasnim uslugama, postupak za zaštitu tržišnog natjecanja? Treba li također tumačiti da je cilj [DRT‑ove] odluke kojom se proglašava rezultat navedenog postupka dražbe zaštita tržišnog natjecanja u tom smislu?
(b)
U slučaju potvrdnog odgovora Suda na drugo pitanje pod (a), utječe li na cilj zaštite tržišnog natjecanja iz odluke činjenica da je [DRT] konačnom odlukom sadržanom u zasebnoj odluci odbio registrirati prijavu koju je podnijelo poduzeće koje podnosi pravni lijek, što je dovelo do toga da ono nije moglo sudjelovati u postupku dražbe te se stoga odluka kojom se utvrdio rezultat postupka na njega ne odnosi?
3.
(a)
Treba li članak 4. stavak 1. „Okvirne” direktive, u vezi s člankom 47. [Povelje], tumačiti na način da se pravo žalbe protiv odluke [DRT‑a] isključivo dodjeljuje poduzeću:
–
na čiji položaj na tržištu odluka izravno i stvarno utječe; ili
–
u pogledu čijeg se položaja na tržištu pokaže da odluka vrlo vjerojatno ili dokazano može utjecati na njega; ili
–
na čiji položaj na tržištu odluka može izravno ili neizravno utjecati?
(b)
Dokazuje li se sâm utjecaj definiran u trećem pitanju pod (a) činjenicom da je poduzeće dostavilo prijavu u postupku dražbe, odnosno da je željelo u njemu sudjelovati, ali to nije postiglo jer nije ispunjavalo uvjete, ili pak sud od njega može zakonito zahtijevati da osim toga dokazima potkrijepi postojanje tog uvjeta?
4.
S obzirom na odgovore na prvo, drugo i treće pitanje, treba li članak 4. stavak 1. „Okvirne” direktive, u vezi s člankom 47. [Povelje], tumačiti na način da je poduzeće koje pruža elektroničke komunikacijske usluge na koje se odnosi [DRT‑ova] odluka kojom se proglašava rezultat postupka dražbe za prava korištenja frekvencijama u vezi s potporom uvođenju 5G tehnologije i drugim bežičnim širokopojasnim uslugama te koje stoga ima pravo na žalbu, poduzeće:
(a)
koje ne obavlja gospodarsku djelatnost pružanja usluga na predmetnom tržištu, nego provodi izravni nadzor nad poduzećem koje pruža elektroničke komunikacijske usluge na predmetnom tržištu, i
(b)
kojem je pravomoćnom i konačnom odlukom [DRT‑a] odbijena registracija prijave u okviru postupka dražbe, prije nego što je to tijelo donijelo odluku kojom se proglašava rezultat spornog postupka dražbe, čime je ono isključeno iz daljnjeg sudjelovanja u postupku dražbe?”
O prethodnim pitanjima
Dopuštenost
NMHH u svojim očitovanjima tvrdi da prethodna pitanja nisu relevantna za rješavanje spora u glavnom postupku. On u biti smatra da se u ovom slučaju ne postavlja pitanje primjene članka 4. stavka 1. „Okvirne” direktive, s obzirom na činjenicu da mađarski pravni poredak predviđa pravna sredstva dostupna poduzećima koja su, poput DIGI Communicationsa, isključena iz postupka dražbe poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku i za koja se, nakon što su iskoristila ta pravna sredstva, više ne može smatrati da na njih utječe odluka kojom se okončava takav postupak.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, isključivo je na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uzimajući u obzir posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom navedenog, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno dužan donijeti odluku. Odbijanje Suda da odluči o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud moguće je samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima za davanje korisnog odgovora na upućena pitanja (presuda od 2. listopada 2018.Ministerio Fiscal,
C‑207/16
,
EU:C:2018:788
, t.
45.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, postavljena pitanja odnose se osobito na tumačenje članka 4. stavka 1. „Okvirne” direktive i članka 7. Direktive „o ovlaštenju”. Usto, zatraženo tumačenje nužno je za rješavanje spora u glavnom postupku, čije se postojanje uostalom ne osporava, a sud koji je uputio zahtjev u toj je odluci pružio dostatne činjenične i pravne elemente kako bi Sudu omogućio da na koristan način odgovori na ta pitanja. Osim toga, argumenti koje je tako istaknuo NMHH u biti se odnose na područje primjene i na doseg, pa stoga i na tumačenje, odredbi prava Unije na koje se odnose prethodna pitanja. Takvi argumenti pak, koji se odnose na meritum postavljenih pitanja, ne mogu sami po sebi dovesti do njihove nedopuštenosti (vidjeti u tom smislu presudu od 27. listopada 2022., Proximus (Javni elektronički telefonski imenici),
C‑129/21
,
EU:C:2022:833
, t.
59.
i navedenu sudsku praksu).
U tim okolnostima valja utvrditi da su ta pitanja dopuštena.
Meritum
Valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljenog člankom 267. UFEU‑a, dužnost Suda da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji mu omogućuje rješavanje spora koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud će, prema potrebi, preoblikovati pitanja koja su mu postavljena. Osim toga, Sud može uzeti u obzir pravna pravila Unije na koja se nacionalni sud nije pozvao u svojem pitanju (presuda od 14. svibnja 2020., T‑Systems Magyarország,
C‑263/19
,
EU:C:2020:373
, t.
45.
i navedena sudska praksa).
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem, koje valja ispitati na prvome mjestu, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. Direktive „o ovlaštenju” tumačiti na način da postupak odabira u svrhu dodjele prava korištenja frekvencijama i odluka o dodjeli do koje taj postupak dovodi imaju za cilj zaštititi tržišno natjecanje i, u slučaju potvrdnog odgovora na to pitanje, može li se smatrati da je činjenica da takav postupak obuhvaća fazu ispitivanja usklađenosti eventualnih prijava s pripadajućom dokumentacijom za nadmetanje koja može dovesti do konačnog isključenja podnositelja prijava iz tog postupka protivna tom cilju.
Kao prvo, valja istaknuti, s jedne strane, da članak 7. stavak 1. točka (a) Direktive „o ovlaštenju” od država članica zahtijeva da prilikom razmatranja je li primjereno ograničiti broj prava korištenja koja se dodjeljuju za radijske frekvencije ili produljiti trajanje postojećih prava na načine koji nisu predviđeni tim pravima, valjano uzmu u obzir potrebu poticanja tržišnog natjecanja. S druge strane, stavak 3. tog članka pojašnjava da, kada dodjelu takvih prava korištenja treba ograničiti, države članice dodjeljuju takva prava na temelju nepristranih, transparentnih, nediskriminirajućih i razmjernih kriterija odabira koji moraju valjano uzeti u obzir ostvarenje ciljeva iz članka 8. „Okvirne” direktive.
Kao što je to Sud već presudio, člankom 8. „Okvirne” direktive državama članicama nameće se obveza da osiguraju da DRT‑ovi poduzmu sve razumne mjere promicanja tržišnog natjecanja u području pružanja usluga elektroničkih komunikacija, vodeći računa o tome da tržišno natjecanje u području elektroničkih komunikacija ne bude narušeno ili ograničeno i otklanjajući preostale prepreke pružanju navedenih usluga na razini Unije (presuda od 26. srpnja 2017., Persidera,
C‑112/16
,
EU:C:2017:597
, t.
37.
i navedena sudska praksa).
Osim toga, regulatorni okvir koji se primjenjuje u ovom slučaju temelji se, među ostalim, na cilju učinkovitog i nenarušenog tržišnog natjecanja i ima za cilj njegov razvoj, osobito poštujući načela jednakog postupanja i proporcionalnosti (presuda od 26. srpnja 2017., Persidera,
C‑112/16
,
EU:C:2017:597
, t.
42.
).
Iz prethodno navedenog proizlazi da postupak kao što je sporni postupak dražbe i, slijedom toga, odluka o dodjeli do koje taj postupak dovodi imaju za cilj promicanje i razvoj djelotvornog i nenarušenog tržišnog natjecanja, uz poštovanje načela jednakog postupanja i proporcionalnosti.
Kao drugo, valja istaknuti da sud koji je uputio zahtjev želi znati je li taj cilj promicanja i razvoja učinkovitog i nenarušenog tržišnog natjecanja doveden u pitanje činjenicom da je zasebnom odlukom dotični DRT odbio registrirati prijavu poduzeća koje zbog toga više nije adresat odluke kojom se okončava predmetni postupak dražbe.
Kad je riječ o postupcima dodjele radiofrekvencija, regulatorni okvir koji se primjenjuje u ovom slučaju načelno omogućuje da se zbog malobrojnosti radijskih frekvencija i potrebe osiguranja njihova učinkovitog korištenja, ograniči broj prava na korištenje radijskim frekvencijama koje treba dodijeliti (presuda od 26. srpnja 2017., Europa Way i Persidera,
C‑560/15
,
EU:C:2017:593
, t.
73.
). Države članice u tom pogledu uživaju, poštujući ciljeve i obveze utvrđene primjenjivim regulatornim okvirom, slobodu izbora između uvođenja konkurentnih ili usporednih postupaka, besplatnih ili naplatnih, pri čemu nacionalni sud mora provjeriti je li takav postupak odabira u skladu s tim ciljevima i obvezama (presuda od 26. srpnja 2017., Europa Way i Persidera,
C‑560/15
,
EU:C:2017:593
, t.
65.
i
66.
).
Iz toga slijedi da države članice raspolažu marginom prosudbe kad je riječ o prirodi i modalitetima postupaka dodjele frekvencija koje organiziraju i da ništa načelno ne upućuje na to da takav postupak ne može obuhvaćati fazu ispitivanja usklađenosti eventualnih prijava s dokumentacijom za nadmetanje koju određuje DRT, što podrazumijeva, prema potrebi, isključenje određenih subjekata koji su podnijeli prijavu, pod uvjetom da se može smatrati da je navedeni postupak u cijelosti u skladu sa zahtjevima i uvjetima iz članka 7. Direktive „o ovlaštenju”.
S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 7. Direktive „o ovlaštenju” treba tumačiti na način da postupak odabira radi dodjele prava korištenja frekvencijama i odluka o dodjeli do koje taj postupak dovodi imaju za cilj promicanje i razvoj djelotvornog i nenarušenog tržišnog natjecanja, uz poštovanje načela jednakog postupanja i proporcionalnosti. Činjenica da takav postupak uključuje fazu ispitivanja usklađenosti eventualnih prijava s pripadajućom dokumentacijom za nadmetanje nije protivna tom cilju, pod uvjetom da je navedeni postupak u cjelini u skladu sa zahtjevima i uvjetima predviđenima u tom članku 7.
Prvo, treće i četvrto pitanje
Najprije valja podsjetiti na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, članak 4. „Okvirne” direktive proizlazi iz načela djelotvorne sudske zaštite, zajamčenog člankom 47. Povelje, prema kojem je na sudovima država članica da osiguraju sudsku zaštitu prava koja za pojedince proizlaze iz prava Unije (presuda od 13. listopada 2016., Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej i Petrotel,
C‑231/15
,
EU:C:2016:769
, t.
20.
i navedena sudska praksa).
Pod pretpostavkom iz članka 4. „Okvirne” direktive zahtjev pružanja djelotvorne sudske zaštite, iz kojeg proizlazi taj članak, treba se primijeniti i na korisnike i na poduzeća čija se prava mogu izvesti iz pravnog poretka Unije, osobito iz direktiva o elektroničkim komunikacijama, i čija su prava povrijeđena odlukom nekog DRT‑a (presuda od 22. siječnja 2015., T‑Mobile Austria,
C‑282/13
,
EU:C:2015:24
, t.
34.
i navedena sudska praksa).
Osim toga, budući da su DRT‑ovi, kao što je to navedeno u točki 26. ove presude, u skladu s člankom 8. stavkom 2. „Okvirne” direktive, obvezni promicati tržišno natjecanje u području davanja na korištenje elektroničkih komunikacijskih mreža, pružanja elektroničkih komunikacijskih usluga i pripadajuće opreme i usluga, osobito osiguravajući da tržišno natjecanje u sektoru elektroničkih komunikacija ne bude narušeno ili ograničeno, usko tumačenje članka 4. stavka 1. „Okvirne” direktive, prema kojemu ta odredba daje pravo žalbe samo osobama koje su adresati odluka DRT‑ova, bilo bi teško uskladivo s općim ciljevima i regulatornim načelima koja za DRT‑ove proizlaze iz članka 8. te direktive, a osobito s ciljem promicanja tržišnog natjecanja (presuda od 22. siječnja 2015., T‑Mobile Austria,
C‑282/13
,
EU:C:2015:24
, t.
36.
i navedena sudska praksa).
Stoga valja smatrati da se u skladu s ustaljenom sudskom praksom, članak 4. stavak 1. „Okvirne” direktive odnosi kako na adresate odluke o kojoj je riječ tako i na druga poduzeća koja pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge i koja tim adresatima mogu biti konkurenti ako predmetna odluka može utjecati na njihov položaj na tržištu (presuda od 22. siječnja 2015., T‑Mobile Austria,
C‑282/13
,
EU:C:2015:24
, t.
37.
).
Međutim, suprotno onomu što se čini da je pretpostavka suda koji je uputio zahtjev i kao što je to također istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 24. svojeg mišljenja, iz te sudske prakse ne može se zaključiti da je područje primjene članka 4. stavka 1. „Okvirne” direktive, osim na te adresate, ograničeno samo na poduzeća koja konkuriraju takvim adresatima.
Naime, iz samog teksta te odredbe proizlazi da države članice imaju obvezu priznati pravo na žalbu svakom korisniku ili poduzeću koje, s jedne strane, „daj[e] na korištenje elektroničke komunikacijske mreže i/ili pruža[a] elektroničke komunikacijske usluge” i na koje, s druge strane, „utječe” odluka DRT‑a koju namjerava osporiti, bez ograničavanja tog prava samo na konkurente jednog ili više adresata te odluke.
S obzirom na prethodno navedeno i uzimajući u obzir sudsku praksu navedenu u točki 23. ove presude, valja smatrati da svojim prvim, trećim i četvrtim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 1. „Okvirne” direktive, u vezi s člankom 47. Povelje, tumačiti na način da se pravo na žalbu daje poduzeću:
–
koje se prijavilo za sudjelovanje u postupku dražbe u sektoru elektroničkih komunikacija koji vodi DRT države članice različite od one u kojoj to poduzeće ima poslovni nastan i vodi svoje poslove,
–
koje samo ne pruža elektroničku komunikacijsku uslugu na tržištu države članice na koju se taj postupak odnosi, ali koji izravno kontrolira poduzeće koje je prisutno na tom tržištu, i
–
koje je bilo predmet odluke tog DRT‑a o odbijanju prijave u okviru navedenog postupka zato što ne ispunjava tražene uvjete i koja je zatim postala konačna,
kako bi ono osporilo naknadnu odluku kojom je taj DRT ugovor o dražbama dodijelio trećima.
S tim u vezi valja naglasiti da tumačenje Suda u pogledu članka 4. stavka 1. „Okvirne” direktive, koje je, kao što je to navedeno u točki 33. ove presude, izraz načela djelotvorne sudske zaštite, zajamčenog odredbama članka 47. Povelje, treba uzeti u obzir važnost tog temeljnog prava koja proizlazi iz sustava koji je potonja uspostavila u cijelosti. Osobito treba uzeti u obzir da, iako doduše članak 52. stavak 1. Povelje dopušta ograničenja u izvršenju prava zaštićenih Poveljom, tom se odredbom ipak zahtijeva da svako ograničenje poštuje bitan sadržaj predmetnog temeljnog prava i da, uz poštovanje načela proporcionalnosti, ono bude nužno i doista odgovara ciljevima općeg interesa koje priznaje Unija (vidjeti u tom smislu presudu od 4. lipnja 2013., ZZ,
C‑300/11
,
EU:C:2013:363
, t.
51.
).
Osim toga, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (presuda od 22. siječnja 2015., T‑Mobile Austria,
C‑282/13
,
EU:C:2015:24
, t.
32.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju valja, kao prvo, podsjetiti na to da ni „Okvirna” direktiva ni Direktiva „o ovlaštenju” ne sadržavaju definiciju pojma „pružatelj elektroničkih komunikacijskih usluga” (presuda od 30. travnja 2014., UPC DTH,
C‑475/12
,
EU:C:2014:285
, t.
55.
). Stoga, kako bi se pojasnio doseg tog pojma, valja uputiti na normativni okvir uspostavljen Direktivom „o ovlaštenju” kao i na ciljeve svih relevantnih odredbi.
Valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 3. Direktive „o ovlaštenju”, države članice osiguravaju slobodu pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga uz poštovanje uvjeta utvrđenih u toj direktivi. U skladu s člankom 3. stavkom 2. pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža ili pružanje elektroničkih komunikacijskih usluga može podlijegati jedino općem ovlaštenju koje u skladu s člankom 2. stavkom 2. navedene direktive čini zakonski okvir koji je ustanovila država članica a kojim se osiguravaju prava davanja na korištenje elektroničkih komunikacijskih mreža i pružanja elektroničkih komunikacijskih usluga i utvrđuju posebne obveze za sektor koje se mogu primijeniti na sve ili na posebne vrste elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, u skladu s tom direktivom.
U skladu s člankom 6. stavkom 1. Direktive „o ovlaštenju”, opće ovlaštenje za davanje na korištenje elektroničkih komunikacijskih mreža i pružanje elektroničkih komunikacijskih usluga može podlijegati samo uvjetima navedenima u Prilogu toj direktivi koji moraju biti nediskriminirajući, razmjerni i transparentni.
Osim toga, na temelju članka 3. stavka 2. druge rečenice navedene direktive „[o]d poduzeća se može tražiti da dostavi prijavu ali se ne može tražiti da ishodi izričitu dozvolu ni bilo koji drugi upravni akt od [DRT‑a] prije početka korištenja prava koja proizlaze iz ovlaštenja”. Stavak 3. tog članka u tom pogledu pojašnjava da se prijava iz tog stavka 2. ograničava na izjavu fizičke ili pravne osobe upućenu DRT‑u kojom se, među ostalim, obavještava „o namjeri započinjanja obavljanja djelatnosti [pružanja] elektroničkih komunikacijskih mreža ili usluga”.
Iz prethodno navedenog proizlazi da u državi članici kao što je, prema informacijama koje je na raspravi pružio NMHH, Mađarska, koja zainteresiranim poduzećima nalaže podnošenje prijave u smislu članka 3. stavka 2. Direktive „o ovlaštenju”, ta poduzeća tu prijavu moraju podnijeti samo prije početka stvarnog pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža ili usluga. Stoga se ne može isključiti da poduzeće koje namjerava započeti takvu djelatnost može sudjelovati u postupku kao što je sporni postupak dražbe prije nego što takvu prijavu podnese predmetnom DRT‑u.
S obzirom na to utvrđenje, priznati samo poduzećima koja su već podnijela prijavu nadležnom DRT‑u status poduzeća koje „daj[e] na korištenje elektroničke komunikacijske mreže i/ili pruža[…] elektroničke komunikacijske usluge”, u smislu članka 4. stavka 1. „Okvirne” direktive, načelno bi isključilo iz sudske zaštite koja je u njoj zajamčena svakog novog sudionika koji želi ući na tržište, uključujući operatore koji su preuzeli inicijativu da sudjeluju u postupku dražbe podnošenjem prijave kako bi doista ušli na to tržište. Takvo tumačenje članka 4. stavka 1. „Okvirne” direktive, u vezi s prethodno navedenim odredbama Direktive „o ovlaštenju”, ne bi poštovalo bitan sadržaj temeljnog prava na djelotvoran pravni lijek iz članka 47. Povelje, s obzirom na to da bi takvim subjektima oduzelo svaku mogućnost osporavanja odluke koja im može nanijeti štetu te bi bilo protivno ciljevima navedenima u točki 26. ove presude i sudskoj praksi navedenoj u njezinim točkama 33. do 36.
Stoga, kako bi mu se priznalo svojstvo poduzeća koje „daj[e] na korištenje elektroničke komunikacijske mreže i/ili pruža[…] elektroničke komunikacijske usluge” u smislu članka 4. stavka 1. „Okvirne” direktive, poduzeće ne mora nužno nadležnim tijelima predmetne države članice podnijeti službenu prijavu u slučajevima u kojima se takva prijava zahtijeva pravom te države članice na temelju članka 3. stavka 2. Direktive „o ovlaštenju”, niti mora, općenitije, već biti prisutno na tržištu te države članice, pod uvjetom da ono ispunjava objektivne uvjete kojima u toj državi članici podliježe opće ovlaštenje iz potonje odredbe, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
Stoga se smatra da ispunjava zahtjeve navedene u prethodnoj točki poduzeće koje, iako još nije ušlo na tržište, podnošenjem prijave sudjeluje u postupku kao što je to sporni postupak dražbe, pod uvjetom da ispunjava te objektivne uvjete, i to neovisno o tome ima li ono društvo kćer koje je prisutno na tržištu.
Kao drugo, kad je riječ o uvjetu navedenom u članku 4. stavku 1. „Okvirne” direktive, u skladu s kojim na poduzeće „utječe” odluka koju je donio DRT i koju ono namjerava pobijati, taj uvjet treba smatrati ispunjenim pod uvjetom da ta odluka može utjecati na položaj navedenog poduzeća na tržištu ili ako navedena odluka potencijalno može utjecati na prava koja za njega proizlaze iz prava Unije (vidjeti u tom smislu presude od 21. veljače 2008., Tele2 Telecommunication,
C‑426/05
,
EU:C:2008:103
, t.
32.
i
39.
i od 22. siječnja 2015., T‑Mobile Austria,
C‑282/13
,
EU:C:2015:24
, t.
37.
). Tako je taj uvjet ispunjen ako predmetna odluka DRT‑a potencijalno utječe na prava predmetnog poduzeća zbog, s jedne strane, svojeg sadržaja i, s druge strane, djelatnosti koju to poduzeće obavlja ili planira (vidjeti u tom smislu presudu od 24. travnja 2008., Arcor,
C‑55/06
,
EU:C:2008:244
, t.
176.
).
Prema tome, na poduzeće koje je podnošenjem prijave sudjelovalo u postupku kao što je sporni postupak dražbe, u smislu članka 4. stavka 1. „Okvirne” direktive, kako je tumači Sud u sudskoj praksi navedenoj u prethodnoj točki, utječe odluka koju DRT donosi na kraju tog postupka.
Naime, konkretno djelovanje takvog poduzeća, koje se sastoji od toga da se prijavi za sudjelovanje u postupku dražbe radi stvarnog ulaska na tržište na koje se odnosi taj postupak, načelno je dovoljno kako bi se utvrdilo da odluka kojom DRT okončava taj postupak dodjeljujući trećim osobama prava korištenja radijskim frekvencijama koja je navedeno poduzeće očekivalo da će dobiti, svojim sadržajem utječe na aktivnost koju planira to poduzeće i, slijedom toga, potencijalno utječe na njegova prava u smislu te odredbe.
Puka činjenica da je takvo poduzeće bilo isključeno iz postupka dražbe koji je doveo do donošenja odluke o dodjeli kojom je taj postupak okončan odlukom koja je postala konačna, kao što je to slučaj u ovom predmetu, što je, međutim, na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, ne može navedenom poduzeću oduzeti svojstvo poduzeća na kojeg utječe odluka u smislu članka 4. stavka 1. „Okvirne” direktive.
Važno je dodati da je točno da je Sud doduše već presudio, u kontekstu ugovora o javnoj nabavi obuhvaćenih Direktivom Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima (
SL 1989., L 395, str. 33
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 3. i ispravak
SL 2016., L 63, str. 44
.), da se pravni interes neuspješnog ponuditelja iz postupka sklapanja ugovora protiv odluke o dodjeli tog ugovora ne može temeljiti na tome da bi se tom ponuditelju eventualno mogao dodijeliti ugovor ako bi nakon poništenja te odluke javni naručitelj odlučio pokrenuti novi postupak dodjele (rješenje od 17. svibnja 2022., Estaleiros Navais de Peniche,
C‑787/21
, neobjavljeno,
EU:C:2022:414
, t.
27.
).
Međutim, tom se direktivom u biti u članku 2.a stavku 2. određuje da ponuditelji i natjecatelji moraju imati pravo na pravni lijek protiv odluke o dodjeli ako su „zainteresirani”, u smislu da „još nisu konačno isključeni ”. U presudi od 21. prosinca 2021., Randstad Italia (
C‑497/20
,
EU:C:2021:1037
, t.
72.
i
75.
), Sud je tako upućivanjem na tu odredbu zaključio da ne postoji pravni interes za takve neuspješne ponuditelje.
Valja utvrditi da „Okvirna” direktiva ne sadržava nijednu odredbu sličnu članku 2.a stavku 2. Direktive 89/665. Stoga, kad je riječ o odredbi koja ograničava temeljno pravo na djelotvornu sudsku zaštitu, i uzimajući u obzir sudsku praksu navedenu u točki 40. ove presude u kojoj se naglašava važnost načela proporcionalnosti u tom kontekstu, isti pristup ne treba po analogiji primijeniti u svrhu tumačenja članka 4. stavka 1. „Okvirne” direktive, s obzirom na to da zakonodavac nije smatrao da je potrebno uključiti takvu odredbu u potonju direktivu.
Stoga valja smatrati da, u kontekstu tužbe koju je poduzeće podnijelo na temelju članka 4. stavka 1. „Okvirne” direktive kako bi osporilo odluku o dodjeli kojom se okončava postupak dražbe u kojem je to poduzeće sudjelovalo podnošenjem prijave, ali je iz njega isključeno ranijom odlukom koja je postala konačna, to poduzeće može imati pravni interes osobito s obzirom na činjenicu da bi eventualno moglo sudjelovati u novom postupku dražbe u odnosu na dodjelu istih prava korištenja radijskim frekvencijama i da bi mu se, ovisno o okolnostima slučaja, ta prava mogla dodijeliti, u slučaju da nakon poništenja navedene odluke javni naručitelj odluči pokrenuti takav postupak.
Kao treće, ipak valja podsjetiti na važnost načela pravomoćnosti kako u pravnom poretku Unije tako i u nacionalnim pravnim sustavima. Naime, kako bi se osigurala stabilnost prava i pravnih odnosa kao i dobro sudovanje, važno je da sudske odluke koje su postale pravomoćne nakon što su iscrpljena sva raspoloživa pravna sredstva ili nakon isteka rokova predviđenih za podnošenje tih pravnih sredstava više ne mogu biti dovedene u pitanje (presuda od 14. svibnja 2020., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság,
C‑924/19 PPU i C‑925/19 PPU
,
EU:C:2020:367
, t.
185.
i navedena sudska praksa).
Stoga, u slučaju da je poduzeće koje je bilo isključeno iz postupka dražbe poput spornog postupka dražbe odlukom DRT‑a koja je postala konačna nakon donošenja sudske odluke, podnijelo žalbu na temelju članka 4. stavka 1. „Okvirne” direktive radi osporavanja odluke o dodjeli kojom se okončava taj postupak, ta žalba ne smije ugroziti pravomoćnost te sudske odluke.
U tom pogledu valja naglasiti da se, prema sudskoj praksi Suda, pravomoćnost odnosi na činjenična i pravna pitanja koja su stvarno ili nužno riješena sudskom odlukom (presuda od 16. srpnja 2009., Komisija/Schneider Electric,
C‑440/07 P
,
EU:C:2009:459
, t.
102.
i navedena sudska praksa). U skladu s time, primjena načela pravomoćnosti u ovom slučaju načelno ovisi o dosegu žalbe koju je društvo DIGI Communications podnijelo radi osporavanja sporne odluke o dodjeli i stoga o mogućem preklapanju tog dosega i sudske odluke kojom je njegova žalba kojom se osporava odluka o njegovu isključenju iz spornog postupka dražbe konačno odbijena. Konkretnije, kao što to u biti ističe nezavisni odvjetnik u točki 86. svojeg mišljenja, ona ovisi o pitanju pobija li društvo DIGI Communications spornu odluku o dodjeli kako bi dovelo u pitanje svoje isključenje iz tog postupka dražbe, osporavajući primjenu nezakonitog kriterija isključenja u odnosu na njega ili dovodi u pitanje zakonitost dodjele prava korištenja frekvencijama zbog razloga različitih od onih kojima je obrazloženo njegovo isključenje iz navedenog postupka.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo, treće i četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. stavak 1. „Okvirne” direktive, u vezi s člankom 47. Povelje, treba tumačiti na način da daje pravo na žalbu poduzeću:
–
koje je podnijelo prijavu za sudjelovanje u postupku dražbe u sektoru elektroničkih komunikacija koji vodi DRT države članice različite od one u kojoj to poduzeće ima poslovni nastan i vodi svoje poslove,
–
koje samo ne pruža elektroničku komunikacijsku uslugu na tržištu države članice na koju se odnosi taj postupak, ali ispunjava objektivne uvjete kojima u toj državi članici podliježe opće ovlaštenje iz članka 3. stavka 2. Direktive „o ovlaštenju”, neovisno o tomu kontrolira li ono, prema potrebi, drugo poduzeće koje je prisutno na tom tržištu, i
–
koje je bilo predmet odluke DRT‑a o odbijanju registracije njegove prijave u okviru navedenog postupka zato što ne ispunjava tražene uvjete, koja je postala konačna nakon što je sudskom odlukom odbijena žalba protiv te odluke,
u svrhu osporavanja naknadne odluke kojom je DRT o kojem je riječ dodijelio predmetni ugovor u okviru postupka dražbe trećima, pod uvjetom da žalba koju je podnijelo to poduzeće ne dovodi u pitanje pravomoćnost te sudske odluke.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 7. Direktive 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009.,
treba tumačiti na način da:
–
postupak odabira radi dodjele prava korištenja frekvencijama i odluka o dodjeli do koje taj postupak dovodi imaju za cilj promicanje i razvoj djelotvornog i nenarušenog tržišnog natjecanja, uz poštovanje načela jednakog postupanja i proporcionalnosti;
–
činjenica da takav postupak uključuje fazu ispitivanja usklađenosti eventualnih prijava s pripadajućom dokumentacijom za nadmetanje nije protivna tom cilju, pod uvjetom da je navedeni postupak u cijelosti u skladu sa zahtjevima i uvjetima predviđenima u tom članku 7.

2.
Članak 4. stavak 1. Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge, kako je izmijenjena Direktivom 2009/140, u vezi s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da daje pravo na žalbu poduzeću:
–
koje je podnijelo prijavu za sudjelovanje u postupku dražbe u sektoru elektroničkih komunikacija koji vodi državno regulatorno tijelo države članice različite od one u kojoj to poduzeće ima poslovni nastan i vodi svoje poslove,
–
koje samo ne pruža elektroničku komunikacijsku uslugu na tržištu države članice na koju se odnosi taj postupak, ali ispunjava objektivne uvjete kojima u toj državi članici podliježe opće ovlaštenje iz članka 3. stavka 2. Direktive 2002/20, kako je izmijenjena Direktivom 2009/140, neovisno o tomu kontrolira li ono, prema potrebi, drugo poduzeće koje je prisutno na tom tržištu, i
–
koje je bilo predmet odluke državnog regulatornog tijela o odbijanju registracije njegove prijave u okviru navedenog postupka zato što ne ispunjava tražene uvjete, koja je postala konačna nakon što je sudskom odlukom odbijena žalba protiv te odluke,
u svrhu osporavanja naknadne odluke kojom je državno regulatorno tijelo o kojem je riječ dodijelilo predmetni ugovor u okviru postupka dražbe trećima, pod uvjetom da žalba koju je podnijelo to poduzeće ne dovodi u pitanje pravomoćnost te sudske odluke.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: mađarski