CELEX: 62018CJ0797
Muutoksenhaku
Euroopan maatalouden tukirahasto (maataloustukirahasto) ja Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahastosta (maaseuturahasto)
Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle jätetyt menot
Helleenien tasavallan menot
Asetus (EY) N:o 1782/2003
Asetus (EY) N:o 796/2004
Asetus (EY) N:o 1120/2009
Asetus (EU) N:o 1306/2013
Pinta-alatukijärjestelmä
Pysyvän laitumen käsite
Kiinteämääräiset rahoitusoikaisut
Asetus (EY) N:o 1698/2005
Menojen tukikelpoisuuden arviointi
Hallintoviranomainen
Asetus (EY) N:o 1290/2005
24 kuukauden määräajan kattamat menot
Asetus (EY) N:o 817/2004
Tehokkaiden, oikeasuhteisten ja varoittavien seuraamusten järjestelmä
Oikaisun laskentamenetelmä

Helleenien tasavalta vaatii valituksessaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 4.10.2018 antaman tuomion Kreikka v. komissio (
T-272/16
, ei julkaistu,
EU:T:2018:651
; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi sen Euroopan maatalouden tukirahastosta (maataloustukirahasto) ja Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahastosta (maaseuturahasto) maksettavien jäsenvaltioiden tiettyjen menojen jättämisestä Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle 17.3.2016 annetusta komission täytäntöönpanopäätöksestä (EU) 2016/417 (
EUVL 2016, L 75, s. 16
; jäljempänä riidanalainen päätös) nostaman kanteen.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Asetus (EY) N:o 2988/95
Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta 18.12.1995 annettu neuvoston asetus (EY, Euratom) N:o 2988/95 (
EYVL 1995, L 312, s. 1
) (jäljempänä asetus N:o 2988/1995) sisältää II osaston, jonka otsikko on ”Hallinnolliset toimenpiteet ja seuraamukset”, johon kuuluu tämän asetuksen 5 artikla. Kyseisen säännöksen 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tahallisista tai huolimattomuudesta johtuvista väärinkäytöksistä voi seurata seuraavia hallinnollisia seuraamuksia:
– –
c)
yhteisön säädösten mukaan myönnetyn etuuden takaisinperiminen kokonaan tai osittain, vaikka toimija on saanut aiheettomasti vain osan tästä etuudesta,
d)
etuuden saamisen epääminen tai takaisinperiminen tietyksi väärinkäytösten jälkeiseksi ajaksi,
– –”
Asetus (EY) N:o 1782/2003
Maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (ETY) N:o 2019/93, (EY) N:o 1452/2001, (EY) N:o 1453/2001, (EY) N:o 1454/2001, (EY) N:o 1868/94, (EY) N:o 1251/1999, (EY) N:o 1254/1999, (EY) N:o 1673/2000, (ETY) N:o 2358/71ja (EY) N:o 2529/2001 muuttamisesta 29.9.2003 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 1782/2003 (
EUVL 2003, L 270, s. 1
) (jäljempänä asetus N:o 1782/2003) sisälsi III osaston, jonka otsikko on ”Tilatukijärjestelmä” ja johon kuului 3 luku, joka koskee tukioikeuksia. Tämän luvun 1 jakso, joka koski pinta-alaan perustuvia tukioikeuksia, sisälsi kyseisen asetuksen 43 artiklan, joka koski tukioikeuksien määräämistä. Tässä artiklassa säädettiin seuraavaa:
”1.   Tukioikeus myönnetään viljelijälle hehtaarikohtaisesti jakamalla viitemäärä niiden kaikkien hehtaarien kolmen vuoden keskiarvolla, jotka viitekaudella oikeuttivat liitteessä VI lueteltuihin suoriin tukiin, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 48 artiklan soveltamista.
Tukioikeuksien kokonaismäärä on yhtä suuri kuin edellä mainittu hehtaarien keskiarvo.
– –
2.   Edellä 1 kohdassa tarkoitettuun hehtaarimäärään sisältyvät lisäksi:
– –
b)
viitekauden koko rehuala.
3.   Tämän artiklan 2 kohdan b alakohdassa 'rehualalla' tarkoitetaan tilan pinta-alaa, joka oli [tiettyjä yhteisön tukijärjestelmiä koskevasta yhdennetystä hallinto- ja valvontajärjestelmästä annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3508/92 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä (
EYVL 2001, L 327, s. 11
) 11.12.2001 annetun] komission asetuksen (EY) N:o 2419/2001 artiklan mukaisesti koko kalenterivuoden käytettävissä eläinten kasvatukseen, mukaan luettuina yhteiskäytössä ja sekaviljelyssä olevat alat. Rehualaan ei lasketa mukaan:
–
rakennuksia, metsiä, lammikoita, teitä
–
– –”
Asetuksen N:o 1782/2003 44 artiklan, jonka otsikko oli ”Tukioikeuksien käyttö”, 2 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”'Tukikelpoisilla hehtaareilla' tarkoitetaan tilan maatalousalaa, joka on ollut peltona tai pysyvänä laitumena, lukuun ottamatta pysyvillä kasveilla, metsänä tai muussa kuin maatalouskäytössä olleita aloja.”
Asetus (EY) N:o 796/2004
Neuvoston asetuksissa N:o 1782/2003 ja (EY) N:o 73/2009 säädettyjen täydentävien ehtojen, tuen mukauttamisen ja yhdennetyn hallinto- ja valvontajärjestelmän sekä neuvoston asetuksessa (EY) N:o 479/2008 säädettyjen täydentävien ehtojen soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 21.4.2004 annetun komission asetuksen (EY) N:o 796/2004 (
EUVL 2004, L 141, s. 18
), sellaisena kuin se on muutettuna 8.5.2009 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 380/2009 (
EUVL 2009, L 116, s. 9
; jäljempänä asetus N:o 796/2004), 2 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Tässä asetuksessa sovelletaan seuraavia määritelmiä:
– –
(1 a)
’viljelylohko’ tarkoittaa yhtenäistä maa-alaa, jolla yksi viljelijä viljelee yhtä viljelykasviryhmää; jos tässä asetuksessa kuitenkin edellytetään erillistä ilmoitusta viljelykasviryhmään kuuluvan alan käytöstä, kyseinen käyttö rajaa viljelylohkoa;
– –
2)
'Pysyvä laidun” tarkoittaa maata, jota käytetään heinäkasvien tai muiden nurmirehukasvien kasvattamiseen joko luonnollisesti (itseuudistuva) tai viljelemällä (kylvämällä) ja joka ei ole vähintään viiteen vuoteen kuulunut tilan viljelykiertojärjestelmään, lukuun ottamatta asetuksen [N:o 1782/2003] 107 artiklan 6 kohdan mukaisiin kesannointijärjestelmiin kuuluvaa maata, [ympäristönsuojelun vaatimusten ja maaseutuympäristön hoidon vaatimusten kanssa sopusointuisista maatalouden tuotantomenetelmistä 30.6.1992 annetun] neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2078/92 [(
EYVL 1992, L 215, s. 85
)] mukaisesti kesannoituja aloja, [Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tuesta maaseudun kehittämiseen ja tiettyjen asetusten muuttamisesta ja kumoamisesta 17.5.1999 annetun] neuvoston asetuksen (EY) N:o 1257/1999 [(
EYVL 1999, L 160, s. 80
)] 22, 23 ja 24 artiklan mukaisesti kesannoituja aloja ja [Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahaston (maaseuturahaston) tuesta maaseudun kehittämiseen 20.9.2005] neuvoston asetuksen (EY) N:o 1698/2005 [(
EUVL 2005, L 277, s. 1
)] 39 artiklan mukaisesti kesannoituja aloja.
(2 a)
'Heinäkasvit tai muut nurmirehukasvit' tarkoittaa kaikkia nurmikasveja, joita jäsenvaltiossa esiintyy luonnonlaitumilla tai jotka tavallisesti sisältyvät keto- tai niittysiemenseoksiin (riippumatta siitä käytetäänkö näitä alueita laiduntamiseen). Jäsenvaltiot voivat ottaa huomioon asetuksen [N:o 1782/2003] liitteessä IX lueteltuja kasveja”.
Tältä osin 11.2.2005 annetun komission asetuksen (EY) N:o 239/2005 (
EUVL 2005, L 42, s. 3
), jolla asetusta N:o 796/2004 muutettiin sen alkuperäisestä sanamuodosta, johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessa todettiin seuraavaa:
”On tarpeen selkeyttää useita komission asetuksen [N:o 796/2004] 2 artiklassa säädettyjä määritelmiä. Erityisesti on tarpeen selkeyttää kyseisen artiklan 2 kohdassa olevaa pysyvän laitumen määritelmää ja ottaa käyttöön ilmaisun ’heinäkasvit tai muut nurmirehukasvit’ määritelmä. Tässä yhteydessä olisi kuitenkin huomioitava, että jäsenvaltioilla olisi oltava tietty joustovara paikallisten maatalousolojensa huomioon ottamiseksi.”
Asetuksen N:o 796/2004 8 artiklan, jonka otsikko oli ”Viljelylohkoja koskevat yleiset periaatteet”, 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Viljelylohkoa, jolla kasvaa puita, pidetään pinta-alatukijärjestelmään kuuluvana tukikelpoisena alana, jos maataloustoimet tai tapauksen mukaan suunniteltu tuotanto voidaan toteuttaa samalla tavalla kuin saman alueen puuttomilla lohkoilla, sanotun kuitenkaan rajoittamatta [yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (EY) N:o 1290/2005, (EY) N:o 247/2006, (EY) N:o 378/2007 muuttamisesta ja asetuksen (EY) N:o 1782/2003 kumoamisesta 19.1.2009 annetun neuvoston] asetuksen (EY) N:o 73/2009 [(
EUVL 2009, L 30, s. 16
) (jäljempänä asetus N:o 73/2009)] 34 artiklan 2 kohdan soveltamista.”
Asetuksen N:o 796/2004 III osastoon, jonka otsikko oli ”Tarkastukset”, sisältyi asetuksen 30 artikla, jonka otsikko oli ”Pinta-alojen määrittäminen”. Tämän artiklan 2 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Viljelylohkon kokonaispinta-ala voidaan ottaa huomioon, jos sitä käytetään kokonaisuudessaan jäsenvaltion tai kyseisen alueen tavanomaisten sääntöjen mukaisesti. Muussa tapauksessa otetaan huomioon tosiasiallisesti käytössä oleva pinta-ala.
Alueilla, joilla tietyt piirteet kuten pensasaidat, ojat tai aidat kuuluvat perinteisesti hyvään viljely- tai maankäyttötapaan, jäsenvaltiot voivat katsoa niitä vastaavan alan kokonaan käytössä olevan alan osaksi edellyttäen, että se ei ylitä jäsenvaltioiden määrittämää kokonaisleveyttä. Leveyden on vastattava kyseisellä alueella perinteisesti käytettyä leveyttä, eikä se saa ylittää kahta metriä.
– –”
Asetus N:o 1290/2005
Yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta 21.6.2005 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1290/2005 (
EUVL 2005, L 209, s. 1
) IV osastoon, jonka otsikko oli ”Komission suorittama tilien tarkastaminen ja hyväksyminen sekä seuranta”, sisältyi kyseisen asetuksen 31 artikla, jonka otsikko oli ”Sääntöjenmukaisuuden tarkastaminen”. Kyseisen artiklan 2–4 kohdan sanamuoto oli seuraava:
”2.   Komissio arvioi rahoituksen ulkopuolelle jätettävät menot ottaen huomioon erityisesti todetun sääntöjenvastaisuuden merkittävyyden. Komissio ottaa tällöin huomioon rikkomuksen laadun ja vakavuuden sekä yhteisölle aiheutuneen taloudellisen vahingon.
3.   Ennen rahoituksen epäämistä koskevan päätöksen tekemistä komission tarkastuksen tulokset ja asianomaisen jäsenvaltion antamat vastaukset annetaan tiedoksi kirjallisina, minkä jälkeen molemmat osapuolet pyrkivät sopimukseen toteutettavista toimenpiteistä.
Jollei sopimukseen päästä, jäsenvaltio voi pyytää sellaisen menettelyn aloittamista, jolla pyritään sovittamaan yhteen molempien osapuolten kannat neljän kuukauden kuluessa. Menettelyn tuloksista toimitetaan komissiolle kertomus, jonka se tutkii ennen mahdollisen rahoituksen epäämistä koskevan päätöksen tekemistä.
4.   Rahoitusta ei voi evätä, kun on kyse
a)
3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista menoista, jotka on toteutettu yli 24 kuukautta ennen komission asianomaiselle jäsenvaltiolle toimittamaa tarkastusten tuloksia koskevaa kirjallista tiedoksiantoa;
b)
monivuotisiin toimenpiteisiin liittyvistä, 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin menoihin tai 4 artiklassa viitattuihin ohjelmiin tarkoitettuihin menoihin sisältyvistä menoista, joita koskeva tuensaajan viimeinen velvollisuus on päättynyt yli 24 kuukautta ennen komission asianomaiselle jäsenvaltiolle toimittamaa tarkastusten tuloksia koskevaa kirjallista tiedoksiantoa;
c)
4 artiklassa tarkoitettuihin ohjelmiin kuuluviin, muihin kuin b alakohdassa tarkoitettuihin toimenpiteisiin liittyvistä menoista, joiden osalta maksajavirasto on suorittanut maksun tai tapauksesta riippuen loppumaksun yli 24 kuukautta ennen komission asianomaiselle jäsenvaltiolle toimittamaa tarkastusten tuloksia koskevaa kirjallista tiedoksiantoa.”
Asetus (EY) N:o 817/2004
Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tuesta maaseudun kehittämiseen annetun neuvoston asetuksen N:o 1257/1999 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 29.4.2004 annetun komission asetuksen (EY) N:o 817/2004 (
EUVL 2004, L 153, s. 30
) 73 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä voimassa olevien velvoitteiden ja asiaa koskevien säännösten rikkomuksiin sovellettava seuraamusjärjestelmä ja toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet tämän järjestelmän täytäntöönpanon varmistamiseksi. Säädettyjen seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia.”
Asetus (EY) N:o 1698/2005
Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahaston (maaseuturahaston) tuesta maaseudun kehittämiseen 20.9.2005 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1698/2005 (
EUVL 2005, L 277, s. 1
) (jäljempänä asetus N:o 1698/2005) 61 ja 64 perustelukappaleessa todettiin seuraavaa:
”(61)
Olisi vahvistettava menojen tukikelpoisuutta koskevat kansalliset säännöt toissijaisuusperiaatteen mukaisesti ja rajoittamatta poikkeuksien vahvistamista.
– –
(64)
Jäsenvaltioiden olisi toteutettava toimenpiteitä varmistaakseen hallinto- ja valvontajärjestelmien moitteettoman toiminnan. Tätä varten on tarpeen vahvistaa hallinto- ja valvontajärjestelmien yleiset periaatteet ja perustehtävät. Sen vuoksi on edelleen tarpeen nimetä yksi hallintoviranomainen ja täsmentää sen vastuualat.”
Tämä asetus sisälsi V osaston, jonka otsikko oli ”Maaseuturahaston rahoitusosuus” ja johon kuului kyseisen asetuksen 71 artikla, joka koski menojen tukikelpoisuutta. Kyseisen artiklan 2 ja 3 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”2.   Menot ovat [Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahaston (maaseuturahaston)] tukeen kelpoisia ainoastaan, jos ne ovat aiheutuneet kyseessä olevan ohjelman hallintoviranomaisen päättämistä tai vastuulla olevista toimista toimivaltaisen elimen vahvistamien valintaperusteiden mukaisesti.
3.   Menojen tukikelpoisuussäännöt vahvistetaan kansallisella tasolla lukuun ottamatta tässä asetuksessa tiettyjen maaseudun kehittämistoimenpiteiden osalta säädettyjä poikkeuksia.
– –”
Asetus (EY) N:o 1974/2006
Asetuksen (EY) N:o 1698/2005 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 15.12.2006 annettu komissio asetus (EY) N:o 1974/2006 (
EUVL 2006, L 368, s. 15
) sisälsi III luvun, jonka otsikko oli ”Maaseudun kehittämistoimenpiteet” ja johon kuului 2 jakso, joka koski useita toimenpiteitä koskevia yhteisiä säännöksiä. Tähän jaksoon kuului kyseisen asetuksen 43 artikla, jossa säädettiin seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että investointitoimenpiteiden tuki kohdennetaan selkeästi määriteltyihin tavoitteisiin, jotka kuvastavat tunnistettuja rakenteellisia ja alueellisia tarpeita ja rakenteellisia haittoja.”
Kyseisen asetuksen IV luvun, jonka otsikko oli ”Tukikelpoisuus ja hallinnolliset määräykset”, 1 jakso ”Toimenpiteiden todennettavuus ja valvottavuus sekä tukikelpoisuussäännöt” sisälsi 48 artiklan, jossa säädettiin seuraavaa:
”1.   Asetuksen [N:o 1698/2005] 74 artiklan 1 kohdan soveltamiseksi jäsenvaltioiden on varmistettava, että kaikki maaseudun kehittämistoimenpiteet, joita ne aikovat toteuttaa, ovat todennettavissa ja valvottavissa. Tätä varten jäsenvaltioiden on määriteltävä valvontajärjestelyt, jotka antavat niille kohtuullisen varmuuden siitä, että tukikelpoisuusperusteita ja muita sitoumuksia noudatetaan.
2.   Asetuksen (EY) N:o 1698/2005 31, 38, 39, 40 ja 43–47 artiklan mukaisten maksujen laskennan riittävyyden ja tarkkuuden osoittamiseksi ja vahvistamiseksi jäsenvaltioiden on varmistettava, että laskelmista vastaavat laitokset tai yksiköt saavat tarkoituksenmukaista asiantuntija-apua yksiköiltä tai laitoksilta, joista ne ovat toiminnallisesti riippumattomia. Tällaisen asiantuntija-avun tarjoaminen on näytettävä toteen maaseudun kehittämisohjelmassa.”
Asetus 73/2009
Asetuksen N:o 73/2009 III osaston, jonka otsikko on ”Tilatukijärjestelmä”, 1 luku ”Yleinen täytäntöönpano” sisälsi 34 artiklan, jonka otsikko oli ”Tukikelpoisiin hehtaareihin liittyvien tukioikeuksien aktivoiminen”. Kyseisen artiklan 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Viljelijälle maksetaan tilatukijärjestelmässä tukea, kun tukikelpoisiin hehtaareihin liittyvät tukioikeudet on aktivoitu. Aktivoidut tukioikeudet antavat oikeuden niissä vahvistettujen määrien saamiseen.”
Mainitun asetuksen 36 artikla, jonka otsikko oli ”Tukioikeuksien muuttaminen”, kuului myös tähän lukuun ja siinä säädettiin seuraavaa:
”Hehtaarikohtaisia tukioikeuksia ei saa muuttaa, jollei tässä asetuksessa toisin säädetä.
Komissio vahvistaa 141 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen yksityiskohtaiset säännöt, jotka koskevat tukioikeuksien muuttamista vuodesta 2010 erityisesti tukioikeuksien osien osalta.”
Saman asetuksen 137 artikla, jonka otsikko oli ”Tukioikeuksien vahvistaminen”, kuului sen VII osastoon ”Täytäntöönpano-, siirtymä- ja loppusäännökset”. Kyseisen artiklan 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Viljelijöille ennen 1 päivää tammikuuta 2009 jaettuja tukioikeuksia pidetään laillisina ja sääntöjenmukaisina 1 päivästä tammikuuta 2010.”
Asetus (EY) N:o 1120/2009
Asetuksen N:o 73/2009 III osastossa säädetyn tilatukijärjestelmän täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 29.10.2009 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1120/2009 (
EUVL 2009, L 316, s. 1
) (jäljempänä asetus N:o 1120/2009) 2 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”Asetuksen [N:o 73/2009] III osastossa ja tässä asetuksessa tarkoitetaan
– –
c)
’pysyvällä laitumella’ maata, jota käytetään heinäkasvien tai muiden nurmirehukasvien kasvattamiseen joko luonnollisesti (itseuudistuva) tai viljelemällä (kylvämällä) ja joka ei ole vähintään viiteen vuoteen kuulunut tilan viljelykiertojärjestelmään, lukuun ottamatta [ympäristönsuojelun vaatimusten ja maaseutuympäristön hoidon vaatimusten kanssa sopusointuisista maatalouden tuotantomenetelmistä 30.6.1992 annetun] neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2078/92 [(
EYVL 1992, L 215, s. 85
)] mukaisia kesannoituja aloja, neuvoston asetuksen N:o 1257/1999 22, 23 ja 24 artiklan mukaisia kesannoituja aloja sekä neuvoston asetuksen [N:o 1698/2005] 39 artiklan mukaisesti kesannoituja aloja; lisäksi tässä tarkoituksessa 'heinäkasvit tai muut nurmirehukasvit' tarkoittaa kaikkia nurmikasveja, joita jäsenvaltiossa esiintyy luonnonlaitumilla tai jotka tavallisesti sisältyvät keto- tai niittysiemenseoksiin (riippumatta siitä käytetäänkö näitä alueita laiduntamiseen). Jäsenvaltiot voivat sisällyttää tähän liitteessä I luetteloidut peltokasvit;
– –”
Asetus (EY) N:o 1122/2009
Asetuksen N:o 73/2009 täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä mainitussa asetuksessa säädettyjen viljelijöiden suorien tukien järjestelmien mukaisten täydentävien ehtojen, tuen mukauttamisen ja yhdennetyn hallinto- ja valvontajärjestelmän osalta sekä neuvoston asetuksen (EY) N:o 1234/2007 täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä viinialalle säädetyn tukijärjestelmän mukaisten täydentävien ehtojen osalta 30.11.2009 annettu komission asetus (EY) N:o 1122/2009 (
EUVL 2009, L 316, s. 65
) 34 artiklan otsikko oli ”Pinta-alojen määrittäminen”. Tämän artiklan, joka kuului kyseisen asetuksen III osastoon ”Tarkastukset”, 2 ja 4 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”2.   Viljelylohkon kokonaispinta-ala voidaan ottaa huomioon, jos sitä käytetään kokonaisuudessaan jäsenvaltion tai kyseisen alueen tavanomaisten sääntöjen mukaisesti. Muussa tapauksessa otetaan huomioon tosiasiallisesti käytössä oleva pinta-ala.
Alueilla, joilla tietyt piirteet kuten pensasaidat, ojat tai aidat kuuluvat perinteisesti hyvään viljely- tai maankäyttötapaan, jäsenvaltiot voivat katsoa niitä vastaavan alan kokonaan käytössä olevan alan osaksi edellyttäen, ettei se ylitä jäsenvaltioiden määrittämää kokonaisleveyttä. Leveyden on vastattava kyseisellä alueella perinteisesti käytettyä leveyttä, eikä se saa ylittää kahta metriä.
Jos jäsenvaltiot ovat kuitenkin ilmoittaneet komissiolle asetuksen (EY) N:o 796/2004 30 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan mukaisesti ennen tämän asetuksen voimaantuloa kaksi metriä ylittävän leveyden, kyseistä leveyttä voidaan edelleen soveltaa.
– –
4.   Viljelylohkoa, jolla kasvaa puita, pidetään pinta-alatukijärjestelmään kuuluvana tukikelpoisena alana, jos maataloustoimet tai tapauksen mukaan suunniteltu tuotanto voidaan toteuttaa samalla tavalla kuin saman alueen puuttomilla lohkoilla, sanotun kuitenkaan rajoittamatta asetuksen (EY) N:o 73/2009 34 artiklan 2 kohdan soveltamista.”
Asetus (EU) N:o 1306/2013
Yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta, hallinnoinnista ja seurannasta ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 352/78, (EY) N:o 165/94, (EY) N:o 2799/98, (EY) N:o 814/2000, N:o 1290/2005 ja (EY) N:o 485/2008 kumoamisesta 17.12.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1306/2013 (
EUVL 2013, L 347, s. 549
ja oikaisu
EUVL 2016, L 130, s. 13
) 52 artikla ”Sääntöjenmukaisuuden tarkastaminen” kuuluu IV luvun, jonka itsensä otsikko on ”Tilien tarkastaminen ja hyväksyminen”, 2 jaksoon ”Tilien tarkastaminen ja hyväksyminen”. Kyseisen artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.   Komissio arvioi rahoituksen ulkopuolelle jätettävät menot ottaen huomioon erityisesti todetun sääntöjenvastaisuuden merkittävyyden. Se ottaa tällöin asianmukaisesti huomioon rikkomuksen ja unionille aiheutuneen taloudellisen vahingon laadun. Se käyttää ulkopuolelle jättämisen perusteena aiheettomasti maksettuja määriä ja, jos nämä määrät eivät ole yksilöitävissä oikeasuhteisin ponnistuksin, se voi soveltaa ekstrapoloituja tai kiinteämääräisiä oikaisuja. Kiinteämääräisiä oikaisuja voidaan käyttää vain, jos tapauksen luonteen vuoksi tai koska jäsenvaltio ei ole toimittanut komissiolle tarvittavia tietoja, ei kohtuullisin ponnisteluin voida määrittää tarkemmin unionille aiheutunutta taloudellista vahinkoa.
3.   Ennen rahoituksen epäämistä koskevan päätöksen tekemistä komission tarkastuksen tulokset ja jäsenvaltion antamat vastaukset annetaan tiedoksi kirjallisina, minkä jälkeen molemmat osapuolet pyrkivät sopimukseen toteutettavista toimenpiteistä. Tässä menettelyn vaiheessa jäsenvaltioille on annettava mahdollisuus osoittaa, että noudattamatta jättämisen todellinen laajuus on komission arviota vähäisempi.
Jollei sopimukseen päästä, jäsenvaltio voi pyytää sellaisen menettelyn aloittamista, jolla pyritään sovittamaan yhteen molempien osapuolten kannat neljän kuukauden kuluessa. Menettelyn tuloksesta toimitetaan komissiolle raportti. Komissio ottaa raportin suositukset huomioon ennen mahdollisen päätöksen tekemistä rahoituksen epäämisestä ja ilmoittaa syyt, jos se päättää poiketa näistä suosituksista.”
Asetus (EU) N:o 1307/2013
Yhteisen maatalouspolitiikan tukijärjestelmissä viljelijöille myönnettäviä suoria tukia koskevista säännöistä ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 637/2008 ja asetuksen N:o 73/2009 kumoamisesta 17.12.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 1307/2013 (
EUVL 2013, L 347, s. 608
), sellaisena kuin se oli alkuperäisessä versiossaan (jäljempänä asetus N:o 1307/2013) 4 artiklan 1 kohdan h alakohdassa vahvistettiin seuraava määritelmä:
”'pysyvällä nurmella ja pysyvällä laitumella', yhdessä 'pysyvä nurmi', maata, jota käytetään heinäkasvien tai muiden nurmirehukasvien kasvattamiseen joko luontaisella tavalla (itseuudistuva) tai viljelemällä (kylvämällä) ja joka ei ole kuulunut tilan viljelykiertoon vähintään viiteen vuoteen; se voi sisältää muitakin laidunnettavia lajeja, kuten pensaita ja/tai puita, edellyttäen, että enemmistönä ovat heinäkasvit ja muut nurmirehukasvit, samoin kuin, jos jäsenvaltio niin päättää, maata, joka on laidunnettavaa ja osa vakiintunutta paikallista käytäntöä alueella, jolla heinäkasvit ja muut nurmirehukasvit eivät perinteisesti ole enemmistönä laidunmailla”.
Tämä säännös on 13.12.2017 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 2017/2393 (
EUVL 2017, L 350, s. 15
) muutettu seuraavasti:
”’pysyvällä nurmella ja pysyvällä laitumella’, yhdessä jäljempänä ’pysyvä nurmi’, [tarkoitetaan] maata, jota käytetään heinäkasvien tai muiden nurmirehukasvien kasvattamiseen joko luontaisella tavalla (itseuudistuva) tai viljelemällä (kylvämällä) ja joka ei ole kuulunut tilan viljelykiertoon vähintään viiteen vuoteen ja, jos jäsenvaltio niin päättää, jota ei ole kynnetty vähintään viiteen vuoteen; se voi sisältää muitakin laidunnettavia lajeja, kuten pensaita ja/tai puita ja, jos jäsenvaltio niin päättää, muita lajeja, kuten pensaita ja/tai puita, joista voidaan tuottaa eläinten rehua, edellyttäen, että heinäkasvit ja muut nurmirehukasvit ovat enemmistönä. Jäsenvaltiot voivat myös päättää, että pysyvänä nurmena pidetään
i)
maata, joka on laidunnettavaa ja joka on osa vakiintunutta paikallista käytäntöä, jossa heinäkasvit ja muut nurmirehukasvit eivät perinteisesti ole enemmistönä laidunmailla; ja/tai
ii)
maata, joka on laidunnettavaa ja jolla heinäkasvit ja muut nurmirehukasvit eivät ole enemmistönä tai niitä ei ole laidunmailla”.
Täytäntöönpanoasetus (EU) N:o 809/2014
Asetuksen N:o 1306/2013 soveltamissäännöistä yhdennetyn hallinto- ja valvontajärjestelmän, maaseudun kehittämistoimenpiteiden ja täydentävien ehtojen osalta 17.7.2014 annetun komission täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 809/2014 (
EUVL 2014, L 227, s. 69
) (jäljempänä asetus N:o 809/2014) 63 artiklassa, jonka otsikko on ”Maaseudun kehittämistuen osittaiset tai täysimääräiset peruutukset ja hallinnolliset seuraamukset”, säädetään seuraavaa:
”1.   Tuet on laskettava 48 artiklassa tarkoitetuissa hallinnollisissa tarkastuksissa tukikelpoisiksi todettujen määrien perusteella.
Toimivaltaisen viranomaisen on tutkittava tuensaajalta saatu maksupyyntö ja vahvistettava tukikelpoiset määrät. Sen on vahvistettava
a)
tuensaajalle maksupyynnön ja tukipäätöksen perusteella maksettava määrä;
b)
tuensaajalle maksupyynnössä ilmoitettujen menojen tukikelpoisuutta koskevan tarkastelun jälkeen maksettava määrä.
Jos toisen alakohdan a alakohdan mukaisesti vahvistettu määrä on yli 10 prosenttia suurempi kuin saman alakohdan b alakohdan mukaisesti vahvistettu määrä, kyseisen b alakohdan mukaisesti vahvistettuun määrään on sovellettava hallinnollista seuraamusta. Seuraamuksen on oltava yhtä suuri kuin kyseisten kahden määrän välinen ero, mutta se ei voi olla kokonaan peruutettavaa tukea suurempi.
Seuraamuksia ei kuitenkaan sovelleta, jos tuensaaja pystyy osoittamaan toimivaltaista viranomaista tyydyttävällä tavalla, ettei tukikelpoisiin menoihin sisältymättömien menojen ilmoittaminen ole hänen syytään, tai jos toimivaltainen viranomainen vakuuttuu muutoin siitä, ettei syy ole kyseisen tuensaajan.
2.   Edellä 1 kohdassa tarkoitettua hallinnollista seuraamusta on sovellettava menoihin, jotka 49 artiklassa tarkoitetuissa paikalla tehdyissä tarkastuksissa todetun perusteella eivät ole tukikelpoisia, soveltuvin osin. Tällöin on tarkasteltavan menon oltava kyseisestä toimesta aiheutunut kumuloituva meno. Tällä ei kuitenkaan ole vaikutusta kyseisiä toimia koskevien aiemmin paikalla tehtyjen tarkastusten tuloksiin.”
Täytäntöönpanoasetus (EU) N:o 908/2014
Asetuksen (EU) N:o 1306/2013 soveltamissäännöistä maksajavirastojen ja muiden elinten, varainhoidon, tilien tarkastamisen ja hyväksymisen, tarkastuksia koskevien sääntöjen, vakuuksien ja avoimuuden osalta 6.8.2014 annetun komission täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 908/2014 (
EUVL 2014, L 255, s. 59
) (jäljempänä asetus N:o 908/2014) 34 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.   Jos komissio selvityksen perusteella katsoo, ettei menoja ole toteutettu unionin sääntöjen mukaisesti, se antaa asianomaiselle jäsenvaltiolle tiedoksi havaintonsa sekä tulevan sääntöjenmukaisuuden varmistamiseksi toteutettavat korjaavat toimenpiteet ja ilmoittaa rahoitusoikaisun alustavan tason, jonka se kyseisessä menettelyn vaiheessa katsoo vastaavan havaintoja. Se esittää tiedonannossaan myös kahdenvälisen kokouksen pitämistä neljän kuukauden kuluessa jäsenvaltion vastaukselle asetetun määräajan päättymisestä. Tiedonannossa on viitattava tähän artiklaan.
Jäsenvaltion on annettava vastaus kahden kuukauden kuluessa tiedonannon vastaanottamisesta. Jäsenvaltiolla on vastauksessaan mahdollisuus erityisesti
a)
osoittaa komissiolle, että noudattamatta jättämisen todellinen laajuus tai [maaseuturahastolle tai Euroopan maatalouden tukirahastolle (maataloustukirahasto)] aiheutuva riski on komission arviota vähäisempi;
b)
antaa komissiolle tiedoksi unionin sääntöjen noudattamisen varmistamiseksi toteuttamansa korjaavat toimenpiteet sekä niiden tosiasiallinen toteuttamispäivä.
Komissio voi jäsenvaltion perustellusta pyynnöstä jatkaa ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettua kahden kuukauden määräaikaa enintään kahdella kuukaudella. Pyyntö on esitettävä komissiolle ennen kyseisen määräajan päättymistä.
Jos jäsenvaltio katsoo, ettei kahdenvälistä kokousta tarvita, se ilmoittaa tästä komissiolle edellä mainittuun tiedonantoon antamassaan vastauksessa.
3.   Kahdenvälisessä kokouksessa molempien osapuolten on pyrittävä pääsemään sopuun toteutettavista toimenpiteistä, rikkomuksen vakavuuden arvioinnista ja unionin talousarviolle aiheutuneesta taloudellisesta vahingosta.
– –”
Asiakirja VI/5330/97
Kiinteämääräisiä oikaisuja koskevat suuntaviivat on määritelty 23.12.1997 päivätyssä komission asiakirjassa nro VI/5330/97, jonka otsikko on ”Rahoituksellisten seuraamusten määrittäminen EMOTR:n tukiosaston tilien tarkastamista ja hyväksymistä koskevaa päätöstä valmisteltaessa” (jäljempänä asiakirja VI/5330/97). Kiinteämääräisiä oikaisuja voidaan käyttää silloin, kun tarkastuksen yhteydessä saatujen tietojen avulla ei voida arvioida yhteisön kärsimiä tappioita näiden tappioiden ekstrapoloinnilla, tilastollisin keinoin tai muihin tarkastettavissa oleviin tietoihin viittaamalla. Sovellettu oikaisukerroin riippuu tarkastusten toteuttamisessa todettujen puutteiden merkittävyydestä. Kyseisessä asiakirjassa täsmennetään seuraavaa:
”Kun yksi tai useampi olennainen tarkastus on jäänyt toteuttamatta tai ne on toteutettu niin puutteellisesti tai niin harvoin, että niiden perusteella ei voida määritellä maksuvaatimuksen tukikelpoisuutta tai ehkäistä sääntöjenvastaisuuksia, on perusteltua soveltaa 10 prosentin korjausta, koska on mahdollista todeta kohtuullisella varmuudella, että rahaston varoihin kohdistuva merkittävien tappioiden riski oli suuri.
– –
Jos jäsenvaltio ei sovella valvontajärjestelmää lainkaan tai valvontatoimenpiteitä sovelletaan huomattavan puutteellisesti ja on olemassa todisteita huomattavista sääntöjenvastaisuuksista ja vilpillisiin menettelyihin puuttuminen on laiminlyöty, on kuitenkin perusteltua soveltaa 25 prosentin korjausta, koska voidaan todeta kohtuullisella varmuudella, että vapaus esittää sääntöjenvastaisia maksuvaatimuksia ilman seuraamuksia aiheuttaa rahastolle erityisen korkean riskin.
– –
[Kiinteämääräisiä korjauksia] sovelletaan jäljelle jääviin menoihin yksittäisten tositeaineistojen osalta hyljättyjen määrien vähentämisen jälkeen tai asetuksen - - 296/96 soveltamiseksi.”
Asian tausta
Unionin yleinen tuomioistuin on esittänyt asian taustan valituksenalaisen tuomion 1–22 kohdassa, ja se voidaan tiivistää seuraavasti.
Komissio suoritti vuoden 2012 syyskuussa tutkinnan, joka koski Helleenien tasavallan menoja maaseuturahaston maaseudun kehittämistoimenpiteiden (2007–2013) perusteella varainhoitovuosien 2010–2013 osalta. Vuoden 2013 marraskuussa kyseinen toimielin suoritti tämän jälkeen tutkinnan, joka koski Helleenien tasavallan menoja pinta-alatukien perusteella hakuvuosien 2012 ja 2013 osalta.
Komissio esitti Helleenien tasavallalle pinta-alatukia koskevat huomautuksensa 15.1.2014 päivätyssä kirjeessä. Helleenien tasavalta vastasi siihen 17.3.2014, minkä jälkeen komissio toimitti uudelleen huomautuksensa Helleenien tasavallalle 28.5.2014.
Kahdenvälinen kokous pidettiin 23.6.2014 ja Helleenien tasavalta reagoi siihen 18.9.2014 päivätyllä kirjeellä.
Tämän jälkeen komissio esitti, että Helleenien tasavaltaan kohdistetaan 167399260,04 euron suuruinen kiinteämääräinen ja kertaluontoinen kokonaisoikaisu siitä syystä, että kyseisen toimielimen mukaan suorien pinta-alatukien myöntämisjärjestelmä Kreikassa ei ollut Euroopan unionin sääntöjen mukainen hakuvuosien 2012 ja 2013 osalta.
Sovittelumenettely aloitettiin ja sovitteluelimen lausunto saatiin 13.7.2015.
Komissio ilmoitti 23.11.2015 lopullisen kantansa pysyttämällä alkuperäisen kantansa ja ilmoittamalla haluavansa jättää rahoituksen ulkopuolelle Helleenien tasavallalle suorien tukien alalla määrätyn lopullisen bruttomääräisen 167399260,04 euron suuruisen oikaisun.
Maaseudun kehittämistoimenpiteiden osalta komissio esitti 9.1.2013 päivätyssä kirjeessä huomautuksensa Helleenien tasavallalle. Helleenien tasavalta vastasi siihen 6.3.2013.
Kahdenvälinen kokous pidettiin 5.9.2013, ja sen johdosta Helleenien tasavalta esitti huomautuksensa 27.12.2013.
Komissio ilmoitti Helleenien tasavallalle 27.5.2014 aikovansa jättää 4106349,91 euron määrän unionin rahoituksen ulkopuolelle. Kyseinen toimielin katsoi, että Kreikassa oli todettu heikkouksia maaseuturahaston maaseudun kehittämisohjelman (2007–2013) soveltamisessa varainhoitovuosina 2010–2013.
Helleenien tasavallan 1.7.2014 esittämän sovittelupyynnön johdosta sovitteluelin antoi lausuntonsa 28.1.2015 päivätyssä lopullisessa kertomuksessa.
Komissio esitti 29.9.2015 lopullisen kantansa rajoittamalla oikaisuehdotuksensa 3880460,50 euroon niin, että 3107504,18 euroa koski toimenpidettä 125, joka kuului tämän tuomion 35 kohdassa tarkoitettuun maaseuturahaston maaseudun kehittämisohjelmaan (jäljempänä toimenpide 125), johon lisättiin 772956,32 euroa tähän samaan ohjelmaan kuuluvan toimenpiteen 121 perusteella (jäljempänä toimenpide 121).
Komissio antoi 17.3.2016 riidanalaisen päätöksen, jossa se ilmoitti maataloustukirahastosta ja maaseuturahastosta maksettavien jäsenvaltioiden niiden menojen määrät, jotka jätetään unionin rahoituksen ulkopuolelle. Helleenien tasavallan osalta komissio on soveltanut kiinteämääräisiä ja kertaluontoisia oikaisuja varainhoitovuosien 2010–2013 osalta nyt käsiteltävässä asiassa merkityksellisillä aloilla eli tuotannosta irrotettujen suorien tukien ja maaseuturahastosta maaseudun kehittämiseen maksettavien tukien suhteen. Suorien tukien osalta komissio määräsi 167399260,01 euron kokonaismääräisen netto-oikaisun, josta 166797866,22 euron määrä koski erityisesti puutteita tukikelpoisen pysyvän laitumen määrittelyssä, ilmeisiä virheitä ja puutteita paikalla tehtäviin tarkastuksiin liittyvissä kaukokartoituksissa. Maaseudun kehittämisen osalta komissio määräsi kokonaismäärältään 3880460,50 euron suuruisen netto-oikaisun.
Riidanalaiseen päätökseen liitetyssä yhteenvetokertomuksessa, joka on mainittu valituksenalaisen tuomion 16–22 kohdassa (jäljempänä yhteenvetokertomus), komissio perusteli kiinteämääräisten ja kertaluontoisten oikaisujen määräämistä seuraavin perustein.
Tuotannosta irrotetuista suorista tuista komissio totesi, että Helleenien tasavalta oli hakuvuosien 2012 ja 2013 aikana pitänyt tukikelpoisina pysyviä laitumia, jotka eivät täyttäneet asetuksen N:o 73/2009 34 artiklan ja asetuksen N:o 1120/2009 2 artiklan c alakohdan mukaisia edellytyksiä, koska näiden alojen kasvillisuutta ei voitu pitää näissä säännöksissä tarkoitettuina heinäkasveina tai nurmirehukasveina. Tämä Kreikan viranomaisten virheellinen luokittelu oli myös todettu asetuksen N:o 1122/2009 mukaisesti tehdyissä ristiintarkastuksissa.
Kreikan viranomaiset olivat hakuvuoden 2012 osalta arvioineet tämän virheen seuraukseksi 40113184,84 euron määrän. Komissio arvioi kuitenkin, että tähän määrään oli päädytty soveltamalla vuoden 2013 lokakuussa määriteltyjä tukikelpoisuuskertoimia, joissa ei otettu huomioon vuoden 2014 huhtikuussa tarkistetun toimintasuunnitelman loppuun saattamista. Se katsoi myös, että Kreikan viranomaisten laskemassa määrässä ei otettu huomioon seuraamuksia, jotka on määrättävä, kun määrät ilmoitetaan liian suuriksi. Hakuvuoden 2013 osalta kyseinen toimielin totesi, että Kreikan viranomaisten laskemassa määrässä ei otettu huomioon seuraamuksia, jotka oli määrättävä liian suurien ilmoitusten yhteydessä niiden määrien osalta, joita ei ole maksettu. Lisäksi näiden kahden hakuvuoden osalta komissio katsoi myös, että kyseiset määrät oli saatu ottamatta huomioon pysyviä laitumia koskevien pro rata ‑tekijöiden muutosten taloudellista vaikutusta, sellaisina kuin niihin oli päädytty 30.4.2014.
Komissio totesi lisäksi, että puutteet olivat ominaisia paikalla tehdyissä tarkastuksissa, joista tehdyt päätelmät olivat tietyissä tapauksissa perustuvanlaatuisesti erilaiset kuin kaukokartoituksista tehtyjen päätelmien, mikä johti 9470 viljelylohkon uudelleen tarkasteluun hakuvuoden 2013 osalta (muttei hakuvuoden 2012 osalta). Komissio arvioi lopuksi, että Kreikan viranomaiset olivat tietyissä tapauksissa ja merkityksellistä käytäntöä laajasti soveltamalla todenneet ”ilmeisen virheen” oikaistakseen maksujen määrää määräämättä kuitenkaan säädettyjä seuraamuksia.
Kreikan viranomaisten komissiolle 4.12.2014 toimittamista tiedoista ilmeni, että ne ehdottivat 52225465,79 euron suuruista oikaisua hakuvuodelle 2012 ja 37133161,78 euron suuruista oikaisua hakuvuodelle 2013. Komissio katsoi kuitenkin, että nämä oikaisut olivat riittämättömiä, koska tarkastuksissa oli todettu suuri määrä virheitä, jotka viittasivat laajoihin sääntöjenvastaisuuksiin, joita ei vielä riittävästi ollut torjuttu.
Hakuvuoden 2012 osalta komissio sovelsi siten 25 prosentin oikaisua riskiperusjoukkoon. Se otti huomioon tilanteen parantumisen ja pienensi hakuvuoden 2013 osalta oikaisua 10 prosenttiin sellaisen perustan perusteella, joka puolestaan oli alennettu 37163161,78 euroon, jonka Kreikan viranomaiset olivat ilmoittaneet tunnetuksi virheeksi.
Maaseudun kehittämisen ja erityisesti pääasiallisesti keinokasteluinfrastruktuuria koskevan toimenpiteen 125 osalta komissio katsoi, että tukikelpoisten hankkeiden valinta ei vastannut asetuksen N:o 1698/2005 71 artiklan vaatimuksia. Tarkastus oli osoittanut, että tämä valinta sisälsi toisen ongelmallisen Kreikan maaseudun kehitysministeriön teknisten tutkimusten ja rakennelmien osaston suorittaman esivalintavaiheen. Tämän esivalintavaiheen aikana tarkastettiin paitsi hankkeiden valmius, myös niiden asianmukaisuus prioriteettien kannalta yksinomaan tämän osaston tiedossa olleiden kriteerien perusteella. Siten oli otettu käyttöön valintaperusteet, jotka eivät olleet toimivaltaisen hallintoviranomaisen (OPEKEPE) vahvistamia. Komissio päätti näin ollen soveltaa 5 prosentin kiinteämääräistä oikaisua, joka vastasi 3107504,18 euron määrää.
Olennaisesti yritysten nykyaikaistamiseen tarkoitetun toimenpiteen 121 osalta tarkastus oli paljastanut, että tietyissä tukikelpoisten menojen ilmoittamistapauksissa tuensaajien hakemuksia oli pienennetty ilman, että niille oli määrätty mitään seuraamuksia. Komission mukaan seuraamuksetta jääminen voisi rohkaista tuensaajia ilmoittamaan tukikelvottomia menoja, koska pahimmassa tapauksessa niiltä yksinkertaisesti evättäisiin vastaavan määrän maksaminen. Se katsoi näin ollen, että tämä käytäntö luo riskin kyseessä olevalle rahastolle, ja päätti analogisesti täytäntöönpanoasetuksen N:o 809/2014 63 artiklan kanssa soveltaa 772956,32 euron suuruista oikaisua.
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Helleenien tasavalta nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 25.5.2016 toimittamallaan kannekirjelmällä kumoamiskanteen riidanalaisesta päätöksestä ja vetosi pääasiallisesti kahdeksaan kanneperusteeseen.
Ensimmäinen kanneperuste koski hakuvuoteen 2012 sovellettua 25 prosentin kiinteämääräistä oikaisua, hakuvuoteen 2013 sovellettua 10 prosentin kiinteämääräistä oikaisua sekä 37163161,78 euron kertaluontoista oikaisua, joita sovellettiin tukikelpoisen pysyvän laitumen määrittelyssä todettujen puutteiden perusteella. Tämä kanneperuste perustui asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdan ja asetuksen N:o 1120/2009 2 artiklan c alakohdan virheelliseen tulkintaan.
Toinen kanneperuste koski asiakirjan nro VI/5330/97 niiden edellytysten virheellistä tulkintaa ja soveltamista, joiden on täytyttävä, jotta vuoden 2012 osalta voidaan määrätä 25 prosentin suuruinen kiinteämääräinen oikaisu.
Kolmas kanneperuste koski 10 prosentin kiinteämääräistä oikaisua ja kertaluontoista oikaisua, joita sovellettiin hakuvuoden 2013 osalta tukikelpoisen pysyvän laitumen määrittelyssä ja tarkastuksissa todettujen puutteiden ja virheiden perusteella, ja se perustui niiden lainvastaiseen luonteeseen ja niihin liittyviin väärinkäytöksiin, niiden perustelujen ristiriitaisuuteen, asiakirjan nro VI/5330/97 virheelliseen soveltamiseen 10 prosentin kiinteämääräisen oikaisun määräämisedellytysten täyttymisen osalta sekä hyvän hallinnon periaatteen, suhteellisuusperiaatteen, ne bis in idem ‑periaatteen sekä puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen.
Neljäs ja viides kanneperuste koskivat riidanalaista päätöstä siltä osin kuin siinä määrättiin 5 prosentin kiinteämääräisestä oikaisusta toimenpiteen 125 valintaperusteiden soveltamisessa todettujen puutteiden vuoksi. Neljäs kanneperuste perustui riidanalaisen päätöksen oikeusperustan ja perustelujen puuttumiseen sekä tosiseikkoja koskevaan virheeseen varainhoitovuosiin 2010–2013 sovelletun kiinteämääräisen oikaisun osalta, kun taas viides kanneperuste perustui asetuksen N:o 1290/2005 31 artiklan rikkomiseen.
Kuudes ja seitsemäs kanneperuste koskivat varainhoitovuosien 2011–2013 osalta seuraamuspolitiikassa todettujen puutteiden vuoksi toimenpiteen 121 osalta sovellettua kertaluontoista oikaisua. Kuudes kanneperuste perustui sen oikaisun laskentamenetelmän lainvastaisuuteen, joka johti todettuihin puutteisiin nähden kohtuuttomiin tuloksiin, kun taas seitsemäs kanneperuste perustui riidanalaisen päätöksen oikeusperustan ja perustelujen puuttumiseen sekä asiakirjan nro VI/5330/97 rikkomiseen.
Helleenien tasavalta luopui kahdeksannesta kanneperusteesta unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyn menettelyn aikana.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteen valituksenalaisella tuomiolla.
Asianosaisten vaatimukset unionin tuomioistuimessa
Helleenien tasavalta vaatii, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen ja
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että valitus hylätään perusteettomana. Lisäksi komissio vaatii, että Helleenien tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
Helleenien tasavalta esittää valituksensa tueksi kuusi valitusperustetta. Ensimmäinen valitusperuste koskee riidanalaista päätöstä siltä osin kuin siinä sovelletaan 25 ja 10 prosentin kiinteämääräistä oikaisua laidunten pinta-alatukiin hakuvuosien 2012 ja 2013 osalta sekä 37163161,78 euron kertaluontoista oikaisua hakuvuoden 2013 osalta. Tämä peruste perustuu siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on valittajan mukaan tulkinnut virheellisesti asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdan ja asetuksen N:o 1120/2009 2 artiklan c alakohdan mukaista pysyvän laitumen käsitettä. Toinen valitusperuste perustuu siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut ja soveltanut väärin asiakirjaa nro VI/5330/97 niiden edellytysten täyttymisen osalta, jotka oikeuttavat laidunten pinta-alatukiin sovellettavan 25 prosentin kiinteämääräisen oikaisun hakuvuoden 2012 osalta. Kolmas valitusperuste koskee sitä, että unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut ja soveltanut virheellisesti asetuksen N:o 1290/2005 31 artiklan 2 kohtaa, asetuksen N:o 1306/2013 52 artiklan 2 kohtaa ja täytäntöönpanoasetuksen N:o 908/2014 34 artiklaa, sellaisina kuin niitä tarkastellaan asiakirjan nro VI/5330/97 perusteella, ne bis in idem ‑periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta hakuvuoden 2013 osalta laidunten pinta-alatukiin sovelletun 10 prosentin kiinteämääräisen rahoitusoikaisun ja kertaluontoisen oikaisun päällekkäisyyden vuoksi. Neljäs ja viides valitusperuste koskevat unionin yleisen tuomioistuimen arviointia 5 prosentin kiinteämääräisestä rahoitusoikaisusta, jota on sovellettu Helleenien tasavaltaan toimenpiteeseen 125 liittyvien hankkeiden valintaperusteiden soveltamisen puutteiden vuoksi varainhoitovuosina 2010–2013. Neljäs valitusperuste perustuu asetuksen N:o 1698/2005 71 artiklan 2 ja 3 kohdan virheelliseen tulkintaan ja soveltamiseen sekä valituksenalaisen tuomion riittämättömiin perusteluihin, kun taas viides valitusperuste perustuu asetuksen N:o 1290/2005 31 artiklan 4 kohdan c alakohdan rikkomiseen sekä kyseisen tuomion riittämättömiin ja ristiriitaisiin perusteluihin. Kuudes valitusperuste koskee unionin yleisen tuomioistuimen arviointia siitä kertaluontoisesta oikaisusta, jota sovellettiin varainhoitovuosina 2011–2013 Helleenien tasavaltaan toimenpidettä 121 koskevan seuraamuspolitiikan soveltamisessa todettujen puutteiden vuoksi. Tämä valitusperuste perustuu asetuksen N:o 817/2004 73 artiklan ja täytäntöönpanoasetuksen N:o 809/2014 63 artiklan rikkomiseen.
Ensimmäinen valitusperuste
Asianosaisen ja muun osapuolen lausumat
Ensimmäisessä valitusperusteessaan Helleenien tasavalta väittää lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 35–66 kohdassa tulkinnut ja soveltanut virheellisesti asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohtaa ja asetuksen N:o 1120/2009 2 artiklan c alakohtaa, joissa on pysyvän laitumen määrittely.
Helleenien tasavalta moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on valituksenalaisen tuomion 39, 40, 49 ja 56 kohdassa hyväksynyt virheellisen arviointiperusteen siitä kasvillisuustyypistä, joka kattaa pinta-alat, jotka komissio on ottanut huomioon määrittääkseen, muodostavatko nämä pinta-alat unionin oikeudessa tarkoitetun pysyvän laitumen. Unionin yleinen tuomioistuin on sen mukaan luokitellut pysyviksi laitumiksi vain heinäkasvien tai muiden nurmirehukasvien kattamat pinta-alat lukuun ottamatta niitä, joita peittävät pensaikot ja puuvartiset kasvit, jotka ovat ominaisia niin kutsutuille ”Välimeren alueen laitumille”. Helleenien tasavallan mukaan unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt käyttää toista arviointiperustetta, jonka nojalla ”pysyviä laitumia” ovat maa-alat, jotka kuuluvat vakiintuneiden paikallisten käytäntöjen piiriin, joita on perinteisesti käytetty laidunmaina ja joilla nurmi ja nurmirehukasvit eivät ole enemmistönä. Myöskään sitä, että puuvartiset kasvit ovat enemmistönä kyseessä olevilla maa-aloilla, ei voida pitää osoituksena maataloustoimista luopumisesta.
Helleenien tasavallan mukaan asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ja asetuksen N:o 1120/2009 2 artiklan sanamuoto ja kyseisten asetusten asiayhteys ja näillä asetuksilla tavoitellut päämäärät sallivat tällaisen tulkinnan. Se korostaa siten, että tämä pysyvän laitumen käsitteen laaja tulkinta ilmenee komission yhteisen tutkimuskeskuksen (JRC) 2.4.2008 julkaisemasta oppaasta, jolla on tarkoitus antaa jäsenvaltioille ohjeita siitä, miten yhteistä maatalouspolitiikkaa koskevaa voimassa olevaa lainsäädäntöä noudatetaan parhaiten, sekä Kreikan viranomaisten vuoden 2012 lokakuussa yhteistyössä komission kanssa laatimasta toimintasuunnitelmasta, joka koskee laitumien tukikelpoisuuden arviointia satelliittikuvien kuvatulkinnan avulla viitelohkon tasolla (yksikkö) ja suhteellisen laskentajärjestelmän (suhdeluku) soveltamista silloin, kun lohkolla on hajanaisia pensaita (jäljempänä vuoden 2012 toimintasuunnitelma). Lisäksi mainittua pysyvän laitumen käsitteen laajaa tulkintaa tukee myös sekä asetuksen N:o 1307/2013 4 artiklan 1 kohdan h alakohdan, sellaisena kuin se on alkuperäisessä versiossaan, sanamuoto että kyseisen säännöksen sanamuoto sellaisena kuin se on muutettuna asetuksen N:o 2017/2393 3 artiklalla.
Komissio ehdottaa, että tämä valitusperuste hylätään perusteettomana. Kyseinen toimielin katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi ja sovelsi asianmukaisesti asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdassa ja asetuksen N:o 1120/2009 2 artiklan c alakohdassa olevaa käsitettä ”pysyvä laidun”. Kyseisestä määritelmästä ilmenee komission mukaan, että ratkaiseva arviointiperuste liittyy asianomaisen maatalousmaan peittävän kasvillisuuden laatuun. Lisäksi tämän tuomion 60 kohdassa mainituilla ohjeilla, vuoden 2012 toimintasuunnitelmalla ja asetuksella N:o 1307/2013, jota on sovellettu 1.1.2015 lähtien ja jossa ”pysyvän laitumen” käsite määritellään laajemmin, ei ole komission mukaan merkitystä nyt käsiteltävän asian tosiseikkojen ajankohtana sovellettavien oikeussääntöjen tulkinnassa eikä komission päättämän rahoitusoikaisun arvioimisessa.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisellä valitusperusteellaan Helleenien tasavalta moittii unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, että se teki oikeudellisen virheen asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdassa ja asetuksen N:o 1120/2009 2 artiklan c alakohdassa tarkoitetusta käsitteestä ”pysyvä laidun” tekemässään tulkinnassa, kun se totesi valituksenalaisen tuomion 40 kohdassa, että tähän käsitteeseen kuuluvat vain heinäkasvien tai nurmirehukasvien peittämät maa-alat sellaisia maa-aloja lukuun ottamatta, joita peittävät puuvartiset kasvit ja pensaikot, jotka ovat ominaisia niin kutsutuille ”Välimeren alueen laitumille”. Kreikan mukaan arviointiperuste, joka koskee kyseessä olevan maatalousmaan kattaman kasvillisuuden luonnetta, ei nimittäin ole ratkaiseva ”pysyvän laitumen” luokittelemisessa.
Tältä osin on todettava yhtäältä, että asetuksen N:o 1120/2009 2 artiklan c alakohdassa on ”pysyvän laitumen” käsitteen määritelmä, jonka sanamuoto on vastaavanlainen kuin asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdassa käytetty sanamuoto. Toisaalta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että ratkaiseva arviointiperuste ”pysyvän laitumen” määrittelemisessä ei ole maatalousmaan kattavan kasvillisuuden tyyppi vaan kyseisen maa-alan tosiasiallinen käyttö sellaiseen maataloustoimintaan, joka on ”pysyvälle laitumelle” tyypillinen. Näin ollen puuvartisten kasvien tai pensaiden olemassaolo ei voi olla sellaisenaan esteenä maa-alan luokittelemiselle pysyväksi laitumeksi, kunhan niiden olemassaolo ei haittaa kyseisen maa-alan tosiasiallista käyttöä maataloustoimintaan (tuomio 15.5.2019, Kreikka v. komissio,
C‑341/17 P
,
EU:C:2019:409
,
kohta ja tuomio 13.2.2020, Kreikka v. komissio,
C‑252/18 P
,
EU:C:2020:95
,
kohta).
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdassa ja asetuksen N:o 1120/2009 2 artiklan c alakohdassa tarkoitetun ”pysyvän laitumen” käsitteen tulkinnassa ja soveltamisessa katsoessaan valituksenalaisen tuomion 40 kohdassa, että ratkaiseva kriteeri oli kyseisen alan kasvillisuustyyppi, ja tehdessään sitten arviointinsa tämän kriteerin perusteella. Tästä seuraa, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 46 kohdassa esittämä toteamus, jonka mukaan Kreikka ei ole osoittanut komission arviointien paikkansapitämättömyyttä, on virheellinen.
Helleenien tasavallan ensimmäinen kanneperuste on näin ollen hyväksyttävä. Tästä seuraa, että valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 1 kohta on kumottava siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi Helleenien tasavallan kanteen, joka koski 25 ja 10 prosentin kiinteämääräisiä oikaisuja, joita sovellettiin hakuvuosien 2012 ja 2013 osalta laidunten pinta-alatukiin, sekä hakuvuoden 2013 osalta 37163161,78 euron kertaluontoista oikaisua, joka oli määrätty hakuvuosien 2012 ja 2013 osalta tukikelpoisen pysyvän laitumen määrittelyssä ja tarkastuksessa todettujen puutteiden vuoksi.
Toinen valitusperuste
Asianosaisen ja muun osapuolen lausumat
Toisella valitusperusteellaan Helleenien tasavalta väittää lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 78, 93, 96, 101, 104, 106 ja 107 kohdassa tulkinnut ja soveltanut virheellisesti asiakirjaa nro VI/5330/97 25 prosentin oikaisukertoimen soveltamiseksi tarpeellisten edellytysten täyttymisen osalta hakuvuoden 2012 osalta. Tämä valitusperuste sisältää yhdeksän osaa.
Toisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa Helleenien tasavalta väittää, että valituksenalaisen tuomion 85 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että hakuvuoden 2012 osalta lopulliset maksut suoritettiin 30.6.2013 sen jälkeen kun hakemukset tarkastettiin uudelleen vuoden 2012 toimintasuunnitelman perusteella, sellaisena kuin se oli kyseisenä päivänä täytäntöön pantuna. Siten tässä uudelleentarkastelussa suljettiin pois erityisen suuri tappioriski, joka oikeuttaa 25 prosentin kiinteämääräisen oikaisun, ja se osoitti, että Helleenien tasavalta ei ollut syyllistynyt toistuviin puutteisiin tai huolimattomuuteen tai teon uusimiseen. Siten valituksenalaisen tuomion 78, 93, 96, 101, 104, 106 ja 107 kohdat ovat vailla oikeudellista perustaa.
Toisen valitusperusteen toinen osa koskee sitä, että unionin yleinen tuomioistuin on ottanut vääristyneellä tavalla huomioon yhteenvetokertomuksen sisällön ja muuttanut oikeusriidan kohdetta, kun se on valituksenalaisen tuomioin 79 kohdassa katsonut, että viitelohkojen rajat ja niiden tukikelpoinen enimmäispinta-ala on määriteltävä täsmällisesti. Oikeusriidan kohteena ei kuitenkaan ole lohkojen täsmällinen rajaaminen, vaan se koskee niiden tukikelpoisuutta pysyvien laidunten määritelmään nähden.
Helleenien tasavallan toisen valitusperusteen kolmas osa perustuu perustelujen ristiriitaisuuteen, koska unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 88 kohdassa todennut, että vuoden 2012 toimintasuunnitelman asteittaisesta täytäntöönpanosta huolimatta maataloustukirahastolle aiheutuva riski oli kohonnut ja että erittäin suuret tappiot olivat todennäköisiä, mikä oikeutti 25 prosentin kertoimen.
Helleenien tasavalta väittää toisen valitusperusteensa neljännessä osassa, että unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut asiakirjaa nro VI/5330/97 vaatiessaan valituksenalaisen tuomion 88 kohdassa, että rahoitusoikaisukertoimen pienentämiseksi on tarpeen, että kyseessä oleva jäsenvaltio poistaa kaiken maataloustukirahastolle aiheutuvan riskin.
Kyseisen valitusperusteen viidennessä osassa Helleenien tasavalta väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 89 kohdassa rikkonut asetuksen N:o 73/2009 34 ja 36 artiklaa sekä asetuksen N:o 1782/2003 43 ja 44 artiklaa katsoessaan, että virhe, josta tätä jäsenvaltiota moitittiin ja joka koski laidunten tukikelpoisuutta, oli vaikuttanut viljelijöiden maksuoikeuksien laskemiseen ja siten näiden oikeuksien lukumäärään, mikä aiheutti maataloustukirahastolle hyvin suuren riskin. Sitä paitsi tällainen arviointi on lainvastainen, koska siinä sovelletaan taannehtivasti asetusten N:o 796/2004 ja N:o 73/2009 2 artiklaa viitekauteen tukioikeuksien laskemiseksi (2000–2002).
Helleenien tasavalta väittää toisen valitusperusteen kuudennessa osassa, että unionin yleinen tuomioistuin oli ottanut vääristyneellä tavalla huomioon tämän tuomion 36 kohdassa tarkoitetun sovitteluelimen lopullisen kertomuksen sisällön katsoessaan valituksenalaisen tuomion 92 kohdassa, että osa pinta-aloista, joille tukea myönnettiin, ei ollut tukikelpoista. Kyseisestä kertomuksesta ilmenee kuitenkin, että vuoden 2012 toimintasuunnitelman johdosta 1,6 miljoonan laidunhehtaarin pinta-ala pysyi tukikelpoisena.
Kyseisen valitusperusteen seitsemännessä osassa Helleenien tasavalta väittää, että valituksenalaisen tuomion 100 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut asetuksen N:o 1306/2013 52 artiklan 3 kohdan toista alakohtaa tyytyessään toteamaan, että sovitteluelimen kertomukset eivät sido komissiota tarkastamatta, oliko viimeksi mainittu perustellut päätöstään sivuuttaa mainittujen kertomusten päätelmät.
Toisen valitusperusteen kahdeksas osa perustuu valituksenalaisen tuomion 85 ja 104 kohdan perustelujen väliseen ristiriitaan siltä osin kuin asiakirjassa nro VI/5330/97 tarkoitettujen poikkeuksellisten olosuhteiden edellytykset eivät olleet täyttyneet.
Toisen valitusperusteensa yhdeksännessä osassa Helleenien tasavalta väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 114–116 kohdassa soveltanut ja tulkinnut virheellisesti asiakirjassa nro VI/5330/97 olevia suuntaviivoja jättäessään ottamatta huomioon vuoden 2012 toimintasuunnitelman taannehtivan täytäntöönpanon. Tämä oli poistanut laidunten pinta-alojen virheellistä yksilöintiä koskevat puutteet viljelylohkojen tunnistusjärjestelmässä, joten jos oletetaan, että kiinteämääräistä oikaisua voidaan soveltaa, 25 prosentin oikaisukerroin ei ole perusteltu.
Komissio vaatii tämän perusteen hylkäämistä perusteettomana, koska mikään Helleenien tasavallan sen tueksi esittämistä väitteistä ei voi horjuttaa unionin yleisen tuomioistuimen arviointia 25 prosentin kiinteämääräisen oikaisun soveltamisen lainmukaisuudesta.
Komissio väittää siten vastauksena toisen valitusperusteen ensimmäiseen osaan, että Helleenien tasavalta tarkastelee valituksessaan hakemusten uudelleentarkastelua vuoden 2012 toimintasuunnitelman perusteella erillisenä ja vaikenee muista valvontajärjestelmän lukuisista sääntöjenvastaisuuksista ja vakavista puutteista, joista unionin yleinen tuomioistuin on muistuttanut valituksenalaisen tuomion 77 kohdassa ja jotka ovat yhdessä tarkasteluina johtaneet maataloustukirahastolle aiheutuvan äärimmäisen suurten tappioiden riskin olemassaoloon.
Vastauksena tämän valitusperusteen toiseen osaan komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 77 kohdassa muistuttanut niistä valvontajärjestelmän lukuisista vakavista puutteista, jotka oikeuttivat 25 prosentin kiinteämääräisen oikaisun. Valituksenalaisen tuomion 79 kohdassa käsitelty kysymys lohkojen rajaamisesta oli vain yksi unionin yleisen tuomioistuimen perustelujen yleisistä tekijöistä, jonka tarkoituksena oli korostaa tehokkaan valvontajärjestelmän merkittävyyttä.
Mainitun valitusperusteen kolmanteen osaan, joka perustuu perustelujen ristiriitaisuuteen, komissio vastaa, että valituksenalaisen tuomion 85 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin on vain todennut, että vuoden 2012 toimintasuunnitelman asteittainen täytäntöönpano sisälsi toimenpiteitä, joilla kaikilla ei ollut tarkoitus saada aikaan välittömiä vaikutuksia, joten kyseisen toimintasuunnitelman asteittainen täytäntöönpano osoittautui riittämättömäksi hakuvuotta 2012 koskevan riskin poistamiseksi.
Vastauksena saman valitusperusteen neljänteen osaan komissio väittää, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole valituksenalaisen tuomion 88 kohdassa asettanut kiinteämääräisen oikaisun pienentämisen edellytykseksi riskin puuttumisen osoittamista, vaan todennut ainoastaan, että vuoden 2012 toimintasuunnitelman täytäntöönpanolla ei ollut mitään konkreettista vaikutusta maataloustukirahastolle vuonna 2012 aiheutuneeseen riskiin.
Komissio väittää, että valituksenalaisen tuomion 89 kohtaa vastaan kohdistetun toisen valitusperusteen viides osa on tehoton siltä osin kuin tämä osa koskee toissijaista perustelua. Helleenien tasavalta ei missään tapauksessa ole riitauttanut tehokkaasti unionin yleisen tuomioistuimen tässä kohdassa esittämää toteamusta siitä, että käytettävissä olevia hehtaareja koskeva laskuvirhe johti maataloustukirahastolle aiheutuneeseen erittäin suureen riskiin.
Komissio väittää vastauksena tämän valitusperusteen kuudenteen osaan, joka koskee valituksenalaisen tuomion 92 kohtaa, että Helleenien tasavalta ei horjuta toteamusta siitä, että ne lukuisat pinta-alat, joille tukea oli myönnetty, eivät yleisesti olleet tukikelpoisia, koska ne eivät täyttäneet edellytyksiä niiden pitämiselle pysyvinä laitumina.
Valituksenalaisen tuomion 100 kohtaan kohdistetusta mainitun valitusperusteen seitsemännestä osasta komissio väittää, että Helleenien tasavalta ei ole vedonnut unionin yleisessä tuomioistuimessa riidanalaisen päätöksen perustelujen puuttumista koskevaan perusteeseen sillä perusteella, että komissio on kyseisessä päätöksessä sivuuttanut sovitteluelimen suositukset. Siten unionin yleinen tuomioistuin on oikeudellisesti riittävällä tavalla vastannut Helleenien tasavallan väitteisiin.
Vastauksena valituksenalaisen tuomion 104 kohtaan kohdistettuun saman valitusperusteen kahdeksanteen osaan komissio väittää, että näillä ylimääräisillä perusteluilla unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että vaikka poikkeuksellisten olosuhteiden toteaminen oli tarpeen 25 prosentin kiinteämääräisen oikaisun soveltamiseksi, tällaisia olosuhteita ei nyt käsiteltävässä asiassa ollut todettu.
Toisen valitusperusteen yhdeksännen osan osalta, joka koskee vuoden 2012 toimintasuunnitelman sivuuttamista ja valituksenalaisen tuomion 114–116 kohtaa, komissio toistaa kantansa siitä, että tämä toimintasuunnitelma on merkityksetön sen kysymyksen suhteen, voidaanko sääntöjenvastaisuuden rahoituksellinen laajuus todeta täsmällisesti tai onko määrättävä rahoitusoikaisu.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Asiakirjasta nro VI/5330/97 ilmenee, että 25 prosentin kiinteämääräinen oikaisu on perusteltu, kun siinä mainitut kumulatiiviset edellytykset täyttyvät eli kun jäsenvaltion täytäntöön panema valvontajärjestelmä puuttuu kokonaan tai sen soveltamisessa ilmenee vakavia puutteita ja on olemassa viitteitä usein toistuvista sääntöjenvastaisuuksista ja laiminlyönneistä sääntöjenvastaisten ja petollisten käytäntöjen torjumisessa, koska voidaan perustellusti katsoa, että vapaus toimittaa perusteettomia maksuvaatimuksia ilman seuraamuksia aiheuttaa huomattavan korkeita tappioita maataloustukirahastolle.
Unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 78–82 kohdassa katsonut, että komissio oli perustellusti todennut, että nyt käsiteltävässä asiassa Helleenien tasavaltaa voitiin moittia vakavasti puutteellisen valvontajärjestelmän täytäntöön panosta sellaisten toistuvien sääntöjenvastaisuuksien kumuloitumisen vuoksi, joihin kuuluivat – kuten valituksenalaisen tuomioin 77 kohdassa todetaan – tukikelpoisten pysyvien laidunten määrittelyyn liittyvät heikkoudet, jotka olivat johtaneet siihen, että kyseinen jäsenvaltio oli toteuttanut puutteellisesti ristiintarkastuksia ja paikalla tehtyjä tarkastuksia.
Koska yhtäältä unionin yleisen tuomioistuimen suorittama arviointi pysyvien laidunten määritelmää ja tarkastuksia koskevista heikkouksista perustuu määritelmällisesti pysyvien laidunten käsitteen tulkintaan ja toisaalta – kuten tämän tuomion 65 kohdassa on todettu – unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut virheellisesti tätä käsitettä, tämä virhe vaikuttaa väistämättä sen valituksenalaisen tuomion 78 kohdassa suorittamaan arviointiin, joka koskee valvontajärjestelmän vakavia puutteita sisältävää täytäntöönpanoa koskevaa edellytystä sääntöjenvastaisuuksien kumuloitumiseen nähden.
Kun otetaan huomioon, että Helleenien tasavallan väitteet tukikelpoisten pysyvien laidunten tarkastuksista liittyvät kaikki unionin yleisen tuomioistuimen pysyvien laidunten käsitteestä tekemään virheelliseen tulkintaan, toinen valitusperuste on hyväksyttävä kokonaisuudessaan.
Kolmas valitusperuste
Asianosaisen ja muun osapuolen lausumat
Helleenien tasavalta väittää kolmannella valitusperusteellaan lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 138–141 kohdassa tulkinnut ja soveltanut virheellisesti asetuksen N:o 1290/2005 131 artiklan 2 kohtaa, asetuksen N:o 1306/2013 52 artiklan 2 kohtaa, täytäntöönpanoasetuksen N:o 908/2014 34 artiklaa sekä asiakirjaa nro VI/5330/97 hakuvuotta 2013 koskevan rahoitusoikaisun laskentamenetelmään nähden, joten se on katsonut ne bis in idem ‑periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen mukaisesti lainmukaiseksi 10 prosentin kiinteämääräisen oikaisun ja kertaluontoisen oikaisun kumuloitumisen samojen sääntöjenvastaisuuksien osalta. Helleenien tasavallan mukaan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan kiinteämääräisen ja kertaluontoisen oikaisun kumuloituminen on kuitenkin mahdollista vain, jos todetaan useita sääntöjenvastaisuuksia.
Komissio vaatii, että tämä valitusperuste hylätään perusteettomana.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Yhtäältä on muistutettava, ettei asetuksen N:o 1290/2005 31 artiklan 2 kohdassa eikä asetuksen N:o 1306/2013 52 artiklan 2 kohdassa kielletä komissiota kumuloimasta kertaluontoista oikaisua ja kiinteämääräistä oikaisua.
Unionin tuomioistuin on siten jo katsonut kiinteämääräisten rahoitusoikaisujen ja muiden oikaisujen kumuloitumisen olevan mahdollista. Jos osoittautuu, että maataloustukirahaston riskiä ei voida kattaa yksinomaan kertaluontoisilla oikaisuilla, on voitava tehdä myös muita, kiinteämääräisiä oikaisuja. Maataloustukirahaston rahoitusjärjestelmän vastaista olisi, että muut vahingot tai riskit, joita ei voida määritellä yhtä selvästi, jäisivät sen vastattaviksi, jos on olemassa syitä, joiden perusteella voidaan tehdä kertaluonteinen oikaisu. Näin ollen ei ole mitään periaatteellista estettä kertaluontoisen oikaisun ja kiinteämääräisen oikaisun päällekkäisyydelle (ks. vastaavasti tuomio 28.10.1999, Italia v. komissio,
C-253/97
,
EU:C:1999:527
,
–
kohta ja tuomio 15.6.2017, Espanja v. komissio,
C‑279/16 P
, ei julkaistu,
EU:C:2017:461
,
kohta).
Toisaalta asiakirjasta nro VI/5330/97 ilmenee, että kertaluontoisen oikaisun ja kiinteämääräisen oikaisun kumuloituminen on mahdollista – kuten unionin yleinen tuomioistuin on muistuttanut valituksenalaisen tuomion 136 kohdassa – siltä osin kuin tässä asiakirjassa todetaan, että kiinteämääräisiä kertoimia sovelletaan tuen ulkopuolelle jätettyjen menojen jälkeen jäljelle jäävään osuuteen yksittäisten asioiden osalta.
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että Helleenien tasavalta moittii kolmannessa valitusperusteessaan unionin yleistä tuomioistuinta vain siitä, että sen on valituksenalaisen tuomion 138–141 kohdassa rikkonut asetuksen N:o 1290/2005 31 artiklan 2 kohtaa, asetuksen N:o 1306/2013 52 artiklan 2 kohtaa sekä asiakirjaa nro VI/5330/97 sivuuttamalla Helleenien tasavallan väitteet samoja sääntöjenvastaisuuksia saman hakuvuoden 2013 osalta koskevasta kaksinkertaisesta oikaisusta.
Helleenien tasavalta ei kuitenkaan tällä valitusperusteellaan kiistä unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 120–125 ja 131 kohdassa esittämiä arviointeja, joissa se yksilöi selvästi perustelut, joiden vuoksi komissio on päätynyt määräämään 10 prosentin kiinteämääräisen oikaisun ja kertaluontoisen oikaisun.
Siten valituksenalaisen tuomion 123 kohdasta ilmenee, että hakuvuodelle 2013 määrätty 10 prosentin kiinteämääräinen oikaisu oli perusteltu yhtäältä komission esiin tuomien laidunten tukikelpoisuuden ja Helleenien tasavallan käyttöön ottamaa valvontajärjestelmää koskeviin tekijöihin liittyvien virheiden päällekkäisyyden perusteella ja toisaalta sillä perusteella, että tilanne oli parantunut hakuvuoteen 2012 nähden. Unionin yleinen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 124 kohdassa, että sillä perusteella, että Kreikan viranomaiset olivat laskeneet maataloustukirahastolle aiheutuvan 37163161,78 euron määrän riskin viljelylohkojen tunnistusjärjestelmän ajan tasalle saatettujen tietojen perusteella, ei voida määrittää sen riskin kokonaismäärää, joka tälle rahastolle aiheutui erityisesti sen vuoksi, ettei otettu huomioon niitä seuraamuksia, joita olisi pitänyt soveltaa, ja sen vuoksi, että vuoden 2014 marraskuussa suoritettu tarkastus oli tuonut esiin viljelylohkojen tunnistusjärjestelmää koskevien virheiden toistumisen. Unionin yleinen tuomioistuin on päätellyt tästä valituksenalaisen tuomion 125 kohdassa, että kun otetaan huomioon nämä viimeiset puutteet, komissio oli kykenemätön määrittämään tarkasti mainitulle rahastolle aiheutuneen riskin kokonaismäärän, joten yhtäältä kiinteämääräisen oikaisun määrääminen oli perusteltua ja toisaalta Kreikan viranomaisten tarkastetuista pinta-aloista suorittamien laskelmien perusteella ei voitu määrittää sen riskin kokonaismäärää, joka tähän samaan rahastoon kohdistui.
Tästä johtuu, että unionin yleinen tuomioistuin on soveltanut oikein asetuksen N:o 1290/2005 31 artiklan 2 kohtaa, asetuksen N:o 1306/2013 52 artiklan 2 kohtaa ja asiakirjaa nro VI/5330/97 todetessaan, että kun komissio on vähentänyt Kreikan viranomaisten laskeman määrän siitä määrästä, jonka perusteella se on laskenut 10 prosentin kiinteämääräisen oikaisun, tämä toimielin on varmistanut, ettei se määrää kaksinkertaista oikaisua niille yksityisille tuensaajille, jotka oli jo otettu huomioon Kreikan viranomaisten laskemassa määrässä. 10 prosentin kiinteämääräinen oikaisu ei nimittäin kata pinta-aloja, jotka olivat olleet Kreikan viranomaisten tarkastusten kohteena ja joiden perusteella ne olivat laskeneet 37163161,78 euron määrän.
Unionin yleinen tuomioistuin on siten oikeudellista virhettä tekemättä katsonut valituksenalaisen tuomion 138 ja 141 kohdassa, että komission käyttämä laskentamenetelmä ei johtanut samoja sääntöjenvastaisuuksia koskevaan kaksinkertaiseen oikaisuun saman hakuvuoden osalta.
Edellä esitetyn perusteella kolmas valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
Neljäs valitusperuste
Asianosaisen ja muun osapuolen lausumat
Helleenien tasavallan neljäs valitusperuste perustuu asetuksen N:o 1698/2005 71 artiklan 2 ja 3 kohdan virheelliseen tulkintaan ja soveltamiseen sekä unionin yleisen tuomioistuimen perusteluvelvollisuuden täyttämisessä olleeseen useaan puutteeseen.
Neljännen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa, joka koskee valituksenalaisen tuomion 158–160 kohtaa, Helleenien tasavalta väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut ja soveltanut virheellisesti asetuksen N:o 1698/2005 71 artiklan 2 ja 3 kohtaa moittiessaan Helleenien tasavaltaa siitä, että hallintoviranomaisten suorittaman valinnan alkuvaiheessa Kreikan maaseudun kehitysministeriön teknisten tutkimusten ja rakennelmien osasto oli suorittanut tämän kansallisen elimen omiin kriteereihin perustuvan hankkeiden esivalinnan, joka ei siten kuulunut pelkkään hankkeiden muodolliseen arviointiin, vaan jossa oli kyse todellisesta aineellisesta tarkastuksesta, vaikka edellä mainittujen säännösten nojalla vain hallintoviranomainen sai arvioida sellaisten hankkeiden tukikelpoisuuden, joita toimenpide 125 koski. Kreikan mukaan asetuksen N:o 1698/2005 71 artiklan 3 kohdassa annetaan jäsenvaltioille lähtökohtainen toimivalta vahvistaa menojen tukikelpoisuutta koskevat säännöt maataloustukirahaston varojen tehokkaamman kohdistamisen takaamiseksi eikä siinä siten kielletä jäsenvaltioita säätämästä sellaisen Kreikan maaseudun kehitysministeriön teknisten tutkimusten ja rakennelmien osaston kaltaisen kansallisen elimen puuttumisesta asiaan, joka soveltaa tukikelpoisuuskriteerejä hankkeisiin, jotka voivat olla toimenpiteen 125 kohteena, komission hyväksymän maaseudun kehittämisohjelman tavoitteiden rajoissa.
Helleenien tasavallan tämän valitusperusteen toinen osa perustuu perustelujen puutteellisuuteen siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 158 kohdassa todennut, että Kreikan maaseudun kehitysministeriön teknisten tutkimusten ja rakennelmien osasto suoritti sen omien kolmen kriteerin perusteella todellisen aineellisen arvioinnin niistä hankkeista, jotka sille oli esitetty. Unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan ole täsmentänyt, mitkä nämä kriteerit olivat.
Kyseisen valitusperusteen kolmannessa osassa tämä jäsenvaltio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 160 kohdassa täydentänyt yhteenvetokertomusta ja siten riidanalaisen päätöksen perusteluja todetessaan, että Kreikan maaseudun kehitysministeriön teknisten tutkimusten ja rakennelmien osaston suorittaman esitarkastuksen jälkeen tiettyä määrää hankkeista ei siirretty hallintoviranomaisen käsiteltäviksi.
Saman valitusperusteen neljäs osa perustuu perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiin siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin ei ole vastannut Helleenien tasavallan väitteeseen siitä, että Kreikan maaseudun kehitysministeriön teknisten tutkimusten ja rakennelmien osaston suorittama ennakkotarkastus oli institutionalisoitu vuosikymmeniä sitten ilman, että komissio olisi koskaan esittänyt huomautuksia tästä tai että tämä toiminta olisi voinut johtaa johonkin sääntöjenvastaisuuteen.
Helleenien tasavalta väittää neljännen valitusperusteensa viidennessä osassa, että unionin yleinen tuomioistuin on myös jättänyt vastaamatta väitteeseen siitä, että kaikki toimenpiteen 125 puitteisiin kuuluvat toiminnot koskivat suuria julkisia infrastruktuuriurakoita ja että tässä yhteydessä Kreikan maaseudun kehitysministeriön teknisten tutkimusten ja rakennelmien osasto puuttui asiaan vasta suoritettaessa esitoimia, joilla ei ollut mitään vaikutusta itse valintaan.
Komissio vaatii, että tämä valitusperuste on jätettävä osittain tutkimatta ja osittain todettava perusteettomaksi.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisestä osasta, joka perustuu asetuksen N:o 1698/2005 71 artiklan rikkomiseen valituksenalaisen tuomion 158–160 kohdassa, on huomattava, että kyseisen säännöksen 3 kohdan sanamuodosta, luettuna kyseisen asetuksen 61 perustelukappaleen valossa, ilmenee, että toissijaisuusperiaatteen puitteissa menojen tukikelpoisuussäännöt vahvistetaan periaatteessa kansallisella tasolla (ks. vastaavasti tuomio 7.7.2016, Občina Gorje (
C-111/15
,
EU:C:2016:532
,
ja
kohta).
Se, että jäsenvaltiot vahvistavat nämä menojen tukikelpoisuussäännöt, ei kuitenkaan merkitse, että ne voisivat luovuttaa hankkeiden valintaa koskevan toimivaltansa hallintoviranomaisesta erilliselle yksikölle tai yksikölle, joka ei kuulu viimeksi mainitun vastuualueeseen.
Mainitun asetuksen 71 artiklan 3 kohdassa, luettuna sen 64 perustelukappaleen valossa, annetaan tämä päätösvalta ainoastaan hallintoviranomaiselle tai sen vastuulla toimivalle yksikölle, joka käyttää tätä päätösvaltaa toimivaltaisen elimen vahvistamien valintaperusteiden mukaisesti.
Unionin yleinen tuomioistuin on siten oikeudellista virhettä tekemättä todennut valituksenalaisen tuomion 158–160 kohdassa, että Kreikan maaseudun kehitysministeriön teknisten tutkimusten ja rakennelmien osaston mahdollisesti toimenpiteeseen 125 kuuluvista hankkeista suorittama esivalinta oli ristiriidassa mainitun asetuksen 71 artiklan kanssa, koska se merkitsi hankkeiden tukikelpoisuuden aineellista tarkastusta sen omiin kriteereihin nähden, joita toimivaltainen elin ei ollut vahvistanut.
Tästä johtuu, että Helleenien tasavallan neljännen valitusperusteen tämä osa on hylättävä perusteettomana.
Tämän valitusperusteen toisesta osasta, joka perustuu valituksenalaisen tuomion puutteellisiin perusteluihin siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin ei ole kyseisen tuomion 158 kohdassa täsmentänyt niitä kriteerejä, joita Kreikan maaseudun kehitysministeriön teknisten tutkimusten ja rakennelmien osasto arvioi hankkeiden aineellisen tutkimisen yhteydessä, riittää, kun todetaan, että tämän valitusperusteen kyseinen osa perustuu mainitun tuomion virheelliseen lukemiseen siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin mainitsee sen tässä kohdassa kolme kriteeriä ja painotuskertoimet, jotka olivat Kreikan maaseudun kehitysministeriön teknisten tutkimusten ja rakennelmien osaston omia ja erosivat hallintoviranomaisen soveltamista.
Tästä seuraa, että Helleenien tasavallan neljännen valitusperusteen toinen osa on perusteeton.
Kyseisen valitusperusteen kolmannesta osasta, joka perustuu unionin yleisen tuomioistuimen perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiin, koska se oli täydentänyt yhteenvetokertomuksen perusteluja todetessaan valituksenalaisen tuomion 160 kohdassa, että näiden perusteiden soveltaminen oli aiheuttanut sen, että tiettyä määrää hankkeista ei ollut siirretty hallintoviranomaisen käsiteltäviksi, on todettava, että vaikka pitääkin paikkansa, että yhteenvetokertomus ei sisällä nimenomaisesti tällaista arviointia, se muodostaa kuitenkin vain loogisen päätelmän esivalintaperusteiden soveltamisesta. Siten ei voida katsoa, että unionin yleinen tuomioistuin olisi laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa.
Tästä seuraa, että Helleenien tasavallan neljännen valitusperusteen kolmas osa ei ole perusteltu.
Mainitun valitusperusteen neljännestä osasta, joka perustuu unionin yleisen tuomioistuimen puuttuvaan vastaukseen Helleenien tasavallan siitä väitteestä, että Kreikan maaseudun kehitysministeriön teknisten tutkimusten ja rakennelmien osaston esitarkastus oli institutionalisoitu vuosikymmeniä sitten, riittää, kun todetaan, että valituksenalaisen tuomion 161 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin on hylännyt tämän väitteen vaikutuksettomana kyseessä olevan menettelyn kannalta.
Siten toisin kuin Helleenien tasavalta väittää, unionin yleinen tuomioistuin on vastannut tähän väitteeseen hylkäämällä sen eikä se siten ole laiminlyönyt perusteluvelvollisuuttaan.
Tästä seuraa, että Helleenien tasavallan neljännen valitusperusteen neljäs osa on perusteeton.
Saman valitusperusteen viidennestä osasta, joka perustuu unionin yleisen tuomioistuimen puuttuvaan vastaukseen siihen Helleenien tasavallan väitteeseen, jonka mukaan toimenpiteeseen 125 kuuluvat toiminnat koskivat suuria infrastruktuuriurakoita, on todettava, että tätä väitettä ei ole esitetty ensimmäisessä asteessa.
Ensimmäisessä asteessa toimitetun kannekirjelmän 69 kohta, johon Helleenien tasavalta viittaa valituskirjelmässään, on puhtaasti kuvaileva ja siinä vain korostetaan sitä, että toimenpiteeseen 125 kuuluvat toimet koskivat suuria julkisia infrastruktuuriurakoita ja merkitsivät suuria julkisia investointeja kansantaloudelle ilman, että Helleenien tasavalta olisi vetänyt mitään oikeudellista johtopäätöstä tästä yleisestä toteamuksesta.
Tämä väite on siten jätettävä tutkimatta, koska se on uusi ja esitetty valitusvaiheessa. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että koska unionin tuomioistuimen valvonta rajoittuu valituksen yhteydessä sen oikeudellisen ratkaisun arviointiin, joka on annettu ensimmäisessä asteessa esitetyistä kanneperusteista ja väitteistä, asianosainen ei voi esittää ensimmäisen kerran unionin tuomioistuimessa väitettä, johon se ei ole vedonnut unionin yleisessä tuomioistuimessa (tuomio 28.11.2019, ABB v. komissio,
C‑593/18 P
, ei julkaistu,
EU:C:2019:1027
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Edellä esitetyn perusteella neljäs valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan, koska sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset eivät osittain täyty ja osittain se on perusteeton.
Viides valitusperuste
Asianosaisen ja muun osapuolen lausumat
Viides valitusperuste jakautuu kahteen osaan.
Viidennen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa Helleenien tasavalta moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on rikkonut asetuksen N:o 1290/2005 31 artiklan 4 kohdan c alakohtaa sekä esittänyt puutteelliset ja ristiriitaiset perustelut valituksenalaisen tuomion 183, 185, 186, 189 ja 193 kohdassa.
Se riitauttaa erityisesti unionin yleisen tuomioistuimen tulkinnan kyseisen asetuksen 31 artiklasta valituksenalaisen tuomion näissä kohdissa; kyseisen tulkinnan perusteella maaseudun kehittämisohjelmiin liittyvien toimenpiteiden osalta silloin, kun tuen loppumaksun maksamista edeltävät välimaksut ja tilapäiset maksut, ainoastaan tämän loppumaksun lopullinen maksaminen on otettava huomioon sovellettaessa kyseisessä artiklassa säädetyn 24 kuukauden määräaikaa kaikkien kyseessä olevien maaseudun kehittämisohjelmien menojen sulkemiseksi rahoituksen ulkopuolelle. Yhtäältä tämä tulkinta on sen mukaan ristiriidassa mainitun asetuksen 31 artiklan 4 kohdan c alakohdan kanssa, jonka nojalla 24 kuukauden määräaika koskee erottamattomalla tavalla sekä lopullisia loppumaksuja että välimaksuja tai ennakoita. Tältä osin unionin yleisen tuomioistuimen tulkintansa tueksi esittämä oikeuskäytäntö ei ole merkityksellistä, koska se koskee tilapäisiä maksuja, jotka liittyvät vakuuksien antamiseen EMOTR:n alalla. Toisaalta Helleenien tasavallan ehdottamaa tulkintaa tukee tavoite vahvistaa ajallinen raja komission toimivallalle evätä tiettyjen menojen rahoitus.
Viidennen valitusperusteensa toisessa osassa Helleenien tasavalta väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 189 kohdassa esittänyt puutteelliset ja ristiriitaiset perustelut, koska se ei ole varmistanut, suoritettiinko toimenpiteeseen 125 kuuluvien kyseessä olevien hankkeiden osalta loppumaksu tämän 24 kuukauden kuluessa.
Komissio vaatii, että tämä valitusperuste hylätään kokonaisuudessaan.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Viidennen valitusperusteen ensimmäisen osan osalta asetuksen N:o 1290/2005 31 artiklan 4 kohdan c alakohdan sanamuodosta ilmenee, että rahoitusta ei voi evätä, kun on kyse tämän asetuksen 4 artiklassa tarkoitettuihin ohjelmiin kuuluviin, muihin kuin 31 artiklan 4 kohdan b alakohdassa tarkoitettuihin toimenpiteisiin liittyvistä menoista, joiden osalta maksajavirasto on suorittanut maksun tai loppumaksun yli 24 kuukautta ennen komission asianomaiselle jäsenvaltiolle toimittamaa tarkastusten tuloksia koskevaa kirjallista tiedoksiantoa.
Siten mainitun asetuksen 31 artiklan 4 kohdan c alakohdan sanamuodosta ilmenee nimenomaisesti, että 24 kuukauden aika, joka edeltää komission tarkastusten tuloksia koskevaa kirjallista tiedoksiantoa, lasketaan maksun tai loppumaksun suorittamispäivästä alkaen eli lopullisesta maksamisesta alkaen.
Siten toisin kuin Helleenien tasavalta väittää, unionin yleinen tuomioistuin on oikeudellista virhettä tekemättä katsonut tämän säännöksen perusteella valituksenalaisen tuomion 183, 185 ja 186 kohdassa, että kun suoritetaan välimaksuja ja tilapäisiä maksuja, joita seuraa loppumaksu, vain viimeksi mainittu on otettava huomioon 24 kuukauden määräajan laskemiseksi.
Viidennen valitusperusteen toisesta osasta, joka perustuu puutteellisiin perusteluihin sillä perusteella, että unionin yleinen tuomioistuin on jättänyt tutkimatta, oliko kyseessä olevien hankkeiden loppumaksu suoritettu mainitussa määräajassa, on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 189–191 kohdassa, joita Helleenien tasavalta ei osittain riitauta, laajasti perustellut tätä edellytystä koskevaa arviointiaan.
Unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 189 kohdassa katsonut, että toimenpidettä 125 koskevaa rahoitusoikaisua on sovellettu kaikkiin vuosia 2010–2013 koskeviin menoihin, koska kyseisenä aikana mitään näistä hankkeista ei saatettu loppuun eikä mikään maksu, joka suoritettiin varainhoitovuodelta 2010, ollut lopullinen maksu.
Unionin yleinen tuomioistuin on lisäksi valituksenalaisen tuomion 190 ja 191 kohdassa arvioinut maaseudun kehittämisohjelman 2007–2013 puitteissa vuonna 2010 ja sitä seuranneina vuosina toimenpiteen 125 yhteydessä maksetuista menoista laaditun taulukon tosiseikkoja ja yksilöinyt, että yhtäältä viitteellä 109464 merkityn hankkeen osalta vuoden 2010 aikana esitetyt maksut eivät olleet menneet vuoden 2012 yli ilman, että Helleenien tasavalta olisi osoittanut, ettei näitä maksuja voida pitää asetuksen N:o 1290/2005 31 artiklan 4 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla lopullisina. Toisaalta unionin yleinen tuomioistuin on muiden tässä taulukossa mainittujen hankkeiden osalta, joista on suoritettu maksuja vuosien 2010–2013 osalta, katsonut, että Helleenien tasavalta ei ollut esittänyt näyttöä siitä, että näitä hankkeita ei ollut vielä saatettu loppuun ja ettei mitään lopullista maksua ollut suoritettu.
Tästä seuraa, että tämän valitusperusteen toinen osa on hylättävä ja siten viides valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan perusteettomana.
Kuudes valitusperuste
Asianosaisen ja muun osapuolen lausumat
Helleenien tasavallan kuudes valitusperuste jakaantuu kahteen osaan.
Tämän valitusperusteen ensimmäisessä osassa, joka sisältää kolme väitettä, Helleenien tasavalta riitauttaa lähinnä unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnin siitä, että kyseisellä jäsenvaltiolla ei ollut käytettävissään asetuksen N:o 817/2004 73 artiklan mukaista tehokkaiden, oikeasuhteisten ja varoittavien seuraamusten järjestelmää.
Helleenien tasavalta moittii ensimmäisellä väitteellään unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on tehnyt valituksenalaisen tuomion 207–209 kohdassa oikeudellisen virheen, kun se ei ole katsonut, että tuen määrän pienentämistoimenpiteet ja tuen ulkopuolelle jättäminen olivat asetuksen N:o 817/2004 73 artiklassa tarkoitettuja seuraamuksia samoin kuin maaseuturahaston kaiken tuen ulkopuolelle jättäminen kahden vuoden ajaksi. Helleenien tasavallan mukaan sekä asetuksen N:o 2988/95 5 artiklan 1 kohdan c ja d alakohdasta että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä johtuu, että unionin oikeudessa myönnetyn etuuden poistaminen kokonaan tai osittain sekä tämän etuuden ulkopuolelle jättäminen taikka poistaminen sääntöjenvastaisuuden jälkeiseksi ajaksi ovat hallinnollisia seuraamuksia. Siten todettujen sääntöjenvastaisuuksien tapauksessa palauttamisvelvollisuus joko tukea pienentämällä taikka sen ulkopuolelle jättämällä on itsessään seuraamus. Unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan asian olevan päinvastoin.
Helleenien tasavalta väittää toisella moitteellaan, että valituksenalaisen tuomion 208 kohtaan liittyy oikeudellinen virhe. Unionin yleinen tuomioistuin on tässä kohdassa katsonut, että seuraamuksena voidaan pitää vain kyseessä olevan hankkeen tuen ulkopuolelle sulkemista sen tukikelpoisuusedellytystä koskevan sääntöjenvastaisuuden vuoksi. Helleenien tasavallan mukaan sääntöjenvastaisuuden käsite on kuitenkin laajempi ja kattaa kaikki asetuksen N:o 817/2004 jonkun säännöksen noudattamatta jättämiset.
Kolmannella moitteellaan Helleenien tasavalta väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 206 kohdassa ottanut ilmeisen vääristyneellä tavalla huomioon yhteenvetokertomuksen. Unionin yleinen tuomioistuin vetosi valituksenalaisen tuomion tässä kohdassa kahteen komission tosiseikkoja koskevaan toteamukseen, vaikka ne eivät sisältyneet yhteenvetokertomukseen ja vaikka komissio oli nimenomaisesti poistanut toisen näistä toteamuksista hallinnollisessa menettelyssä.
Kuudennen valitusperusteen toisessa osassa Helleenien tasavalta väittää lähinnä, että se, että komissio sovelsi sovellettavan rahoitusoikaisun laskemiseksi analogisesti täytäntöönpanoasetuksen N:o 809/2014 63 artiklaa, joka tuli voimaan oikeusriidan tosiseikkojen jälkeen, on oikeudellinen virhe ja siltä puuttuvat perustelut. Erityisesti perustellakseen 772956,32 euron rahoitusoikaisun määräämistä, joka on pienempi kuin joka olisi pitänyt määrätä ajallisesti sovellettavien sääntöjen mukaisesti, unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 224–229 kohdassa tuonut esiin pienemmän rangaistuksen taannehtivaa soveltamista koskevan oikeuskäytännön ja viitannut yhteisön taloudellisten etujen suojaamisesta annettuun asetukseen N:o 2988/95. Nämä näkemykset eivät kuitenkaan liity asetuksen N:o 1306/2013 52 artiklan nojalla sovellettavan rahoitusoikaisun perustan määrittämiseen. Helleenien tasavallan mukaan se, että unionin yleinen tuomioistuin on siten hylännyt moitteen, jolla se riitautti täytäntöönpanoasetuksen N:o 809/2014 63 artiklan analogisen soveltamisen mainittujen perustelujen perusteella, pitäisi rinnastaa valituksenalaisen tuomion tältä osin puuttuviin perusteluihin.
Komissio vaatii, että tämän valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä kokonaisuudessaan perusteettomana. Vastauksena tämän valitusperusteen toiseen osaan se katsoo lähinnä, että se on hylättävä, sillä se perustuu tehottomiin perusteluihin, ja toissijaisesti se on hylättävä perusteettomana.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuudennen valitusperusteen ensimmäisen osan tueksi esitetystä ensimmäisestä moitteesta on todettava, että asetuksen N:o 817/2004 73 artiklassa vaaditaan, että jäsenvaltiot säätävät kyseisen asetusten säännösten rikkomuksiin sovellettavan seuraamusjärjestelmän ja että nämä seuraamukset ovat tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia.
Tästä seuraa, että vaikka tässä artiklassa ei yksilöidäkään täsmällisesti sitä seuraamusjärjestelmää, joka jäsenvaltion on otettava käyttöön, siinä vaaditaan kuitenkin, että se säätää toimenpiteistä, jotka ovat riittävän tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia kyseisen asetuksen säännösten rikkomisen estämiseksi.
Kun unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 207 ja 208 kohdassa, että maksuvaatimusten ja menojen tukikelpoisuuden tarkistamistoimet, tiukkuus tukikelpoisten menojen ylittämistapauksessa, mahdollisesti todettujen sääntöjenvastaisuuksien osalta vaadittu palautus tai perusteettomasti maksettujen määrien takaisin periminen eivät ole seuraamuksia vaan hankkeiden tukikelpoisuusedellytysten tarkastamiseksi välttämättömiä menettelyjä tuen myöntämiseksi, unionin yleinen tuomioistuin ei ole tehnyt oikeudellista virhettä. Tällaiset toimenpiteet eivät ole luonteeltaan varoittavia, vaan niillä ainoastaan varmistetaan rahoitushakemuksen lainmukaisuus ja evätään maaseuturahaston tuki sellaisten menojen osalta, jotka ovat osittain tai kokonaan tukikelvottomia, eli toisin sanoen estetään perusteeton etu.
Analysoituaan niitä toimenpiteitä, joiden Helleenien tasavalta katsoo olevan asetuksen N:o 817/2004 73 artiklassa tarkoitettu seuraamusjärjestelmä, unionin yleinen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 209 kohdassa, että vain maaseuturahaston kaiken tuen pois sulkemista kahden vuoden ajaksi koskeva toimenpide on todellinen seuraamus.
Unionin yleinen tuomioistuin on siten oikeudellista virhettä tekemättä katsonut valituksenalaisen tuomion 207–214 kohdassa, että Kreikan lainsäädännössä säädetyt toimenpiteet eivät voi olla asetuksen N:o 817/2004 73 artiklassa tarkoitettujen tehokkaiden, oikeasuhteisten ja varoittavien seuraamusten järjestelmä. Vaikka tällaista tilapäistä poissulkemistoimenpidettä voitaisiin sen asianmukaisen rangaistuksen ja varoittavuuden luonteen perusteella pitää seuraamuksena, se on yksinään riittämätön, jotta voitaisiin katsoa, että kyseessä on asetuksen N:o 817/2004 73 artiklan mukainen seuraamusjärjestelmä.
Näin ollen kuudennen valitusperusteen ensimmäisen osan tueksi esitetty ensimmäinen moite on hylättävä perusteettomana.
Tämän osan toisesta moitteesta riittää, kun todetaan, että Helleenien tasavallan perustelut perustuvat valituksenalaisen tuomion 208 kohdan virheelliseen lukemiseen.
Unionin yleinen tuomioistuin ei ole valituksenalaisen tuomion tässä kohdassa edellyttänyt, että sääntöjenvastaisuus koskee välttämättä tukikelpoisuusedellytystä, vaan se on vain vastannut Helleenien tasavallan väitteeseen siitä, että kyseisen jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset olivat toteuttaneet poissulkemistoimenpiteitä määrätäkseen seuraamuksia hankkeille, jotka eivät täyttäneet tukikelpoisuusedellytyksiä.
Siten tämän osan tueksi esitetty toinen moite on hylättävä.
Yhteenvetokertomuksen väitetystä vääristyneestä huomioon ottamisesta esitetystä kolmannesta moitteesta on todettava, että pitää paikkansa, että unionin yleinen tuomioistuin tuo valituksenalaisen tuomion 206 kohdassa esiin kaksi tuen pienentämistapausta, joita ei mainita kyseisessä kertomuksessa. Nämä tapaukset esitetään valituksenalaisen tuomion tässä kohdassa kuitenkin vain esimerkkeinä havainnollistamaan Helleenien tasavallan seuraamuspolitiikan täytäntöönpanoa ilman, että viimeksi mainittu kyseenalaistaa komission arvioinnin siitä, että kyseinen jäsenvaltio vain pienensi tukea seuraamuksia määräämättä.
Kuudennen valitusperusteen toisesta osasta, joka koskee lähinnä täytäntöönpanoasetuksen N:o 809/2014 63 artiklan taannehtivaa ja analogista soveltamista ja valituksenalaisen tuomion 224–229 kohtaa, on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on kyseisen tuomion 216–221 kohdassa todennut ensinnäkin, että asiakirjan nro VI/5330/97 mukaan seuraamuksen puuttumista toimenpiteen 121 yhteydessä on käsiteltävä samoin kuin riittämätöntä olennaista valvontaa, mikä oikeuttaa ainakin 5 prosentin kiinteämääräisen oikaisun soveltamisen.
Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 222 kohdassa, jota Helleenien tasavalta ei ole sitä paitsi riitauttanut, todennut nimenomaisesti, että tämän oikaisun oikeusperustana oli asetuksen N:o 1306/2013 52 artikla, jolla oli korvattu asetuksen N:o 1290/2005 31 artikla.
Unionin yleinen tuomioistuin on vasta valituksenalaisen tuomion 223–229 kohdassa hyväksynyt täytäntöönpanoasetuksen N:o 809/2014 63 artiklan analogisen soveltamisen siltä osin kuin tämä myöhempi Helleenien tasavallalle suotuisampi säännös on johtanut siihen, että komissio on pienentänyt mainitun oikaisun määrää.
Siten Helleenien tasavallan väite perustuu valituksenalaisen tuomion virheelliseen lukemiseen. Toisin kuin tämä jäsenvaltio väittää, unionin yleinen tuomioistuin ei ole valituksenalaisen tuomion 224–229 kohdassa perustanut päätelmäänsä oikeusperustaan, joka ei ole sovellettavissa nyt käsiteltävässä asiassa.
Ei myöskään voida katsoa, että kun unionin yleinen tuomioistuin on yhtäältä maininnut valituksenalaisen tuomion 225 kohdassa lievemmän seuraamuksen taannehtivan soveltamisen periaatteen ja toisaalta tämän tuomion 226 kohdassa asetuksen N:o 2988/95, se olisi korvannut tällä periaatteella tai kyseisellä asetuksella asetuksen N:o 1306/2013 52 artiklan rahoitusoikaisun oikeusperustana. Nämä viittaukset kuuluvat päinvastoin unionin oikeuden oikeuskäytäntöön, jonka mukaan mainittua periaatetta sovelletaan unionin oikeuden yleisenä periaatteena lievempiin hallinnollisiin seuraamuksiin (ks. vastaavasti tuomio 1.7.2004, Gerken,
C-295/02
,
EU:C:2004:400
,
ja
kohta; tuomio 8.3.2007, Campina,
C-45/06
,
EU:C:2007:154
,
,
ja
kohta ja tuomio 11.3.2008, Jager,
C-420/06
,
EU:C:2008:152
,
ja
kohta).
Siten toisin kuin Helleenien tasavalta väittää, unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 224–229 kohdassa esittämä perustelu ei ole riittämätön eikä virheellinen.
Siten kuudes valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan perusteettomana.
Koska kaikkien edellä esitettyjen päätelmien perusteella ensimmäinen ja toinen valitusperuste on hyväksyttävä, on yhtäältä kumottava valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 1 kohta siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on hylännyt Helleenien tasavallan kanteen, joka koski laitumien pinta-alatukiin hakuvuosien 2012 ja 2013 osalta sovellettavia 25 ja 10 prosentin kiinteämääräisiä rahoitusoikaisuja sekä hakuvuoden 2013 osalta sovellettavaa 37163161,78 euron kertaluontoista oikaisua, joista oli määrätty riidanalaisella päätöksellä tukikelpoisten pysyvien laidunten määritelmässä ja tarkastuksissa ilmenneiden puutteiden vuoksi, ja toisaalta valitus on hylättävä muilta osin.
Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostettu kanne
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan unionin tuomioistuin voi, jos unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisu kumotaan, joko palauttaa asian unionin yleisen tuomioistuimen ratkaistavaksi tai itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen.
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen on ratkaistava lopullisesti asia, joka on ratkaisukelpoinen.
Kuten tämän tuomion 63 kohdasta ilmenee, sen määrittämiseksi, onko asianomainen pinta-ala luokiteltava asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdassa ja asetuksen N:o 1120/2009 2 artiklan c alakohdassa tarkoitetuksi pysyväksi laitumeksi, ratkaisevana perusteena huomioon otettava seikka ei ole kyseistä pinta-alaa peittävän kasvillisuuden tyyppi vaan kyseisen pinta-alan tosiasiallinen käyttö pysyvälle laitumelle tyypilliseen maataloustoimintaan.
On kuitenkin todettava, että hakuvuoden 2012 pinta-alatukien osalta komissio on yhteenvetokertomuksessa perustellut 25 prosentin kiinteämääräisen oikaisukertoimen soveltamista kaikkiin niihin sääntöjenvastaisuuksiin nähden, jotka koskevat pysyvien laidunten määritelmää ja tarkastusta ja joiden perusteella yhdessä tarkasteluina se on voinut katsoa, että sellaisen valvontajärjestelmän käyttöön otto, jolla on tarkoitus taata menojen paikkansapitävyys, oli vakavasti puutteellista ja se oli todennäköisesti aiheuttanut erittäin suuria tappioita maataloustukirahastolle.
Siltä osin kuin 25 prosentin kiinteämääräinen oikaisu yhtäältä perustui joukkoon sääntöjenvastaisuuksia, joista yksi kuitenkin johtuu asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdan ja asetuksen N:o 1120/2009 2 artiklan c alakohdan virheellisestä tulkinnasta, ja toisaalta tällä virheellisellä tulkinnalla on voinut olla vaikutusta komission toteamistaan muista puutteista tekemään arviointiin, kyseisen toimielimen on tässä yhteydessä arvioitava uudestaan kokonaisuus tarkistaakseen, että kyseinen oikaisukerroin on edelleen perusteltu.
Hakuvuotta 2013 koskevien pinta-alatukien osalta komissio on yhteenvetokertomuksessa perustellut yhtäältä 37163161,78 euron suuruisen kertaluontoisen oikaisun soveltamista kaikkiin sääntöjenvastaisuuksiin nähden, joihin kuuluivat puutteet pysyvän laitumen määrittelyssä, ja toisaalta 10 prosentin kiinteämääräisen oikaisun soveltamista kaikkiin samanlaisiin sääntöjenvastaisuuksiin, joihin kuului myös pysyvän laitumen määrittely. Viimeksi mainitusta kiinteämääräisestä oikaisusta komissio kuitenkin katsoi, että 10 prosentin oikaisu oli asianmukainen hakuvuoden 2013 osalta todettujen sääntöjenvastaisuuksien ja Helleenien tasavallan kyseisen vuoden aikana tilanteen parantamiseksi suorittamien ponnistelujen vuoksi.
On todettava myös, että sitä osin kuin yhtäältä hakuvuotta 2013 koskevat oikaisut perustuivat joukkoon sääntöjenvastaisuuksia, joista yksi johtui asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdan ja asetuksen N:o 1120/2009 2 artiklan c alakohdan virheellisestä tulkinnasta, ja toisaalta tällä virheellisellä tulkinnalla on voinut olla vaikutusta komission toteamistaan muista puutteista tekemään arviointiin, kyseisen toimielimen on tässä yhteydessä arvioitava uudelleen kokonaisuutta tarkistaakseen, että kertaluontoinen oikaisu ja 10 prosentin kiinteämääräinen oikaisukerroin ovat edelleen perusteltuja.
Tästä seuraa, että Helleenien tasavallan unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämä ensimmäinen kanneperuste on hyväksyttävä ja siten kumottava riidanalainen päätös siltä osin kuin siinä määrätään hakuvuosien 2012 ja 2013 osalta laidunten pinta-alatukiin sovelletuista 25 ja 10 prosentin kiinteämääräisistä oikaisuista sekä hakuvuoden 2013 osalta sovelletusta 37163161,78 euron kertaluontoisesta oikaisusta tukikelpoisen pysyvän laitumen määrittelyssä ja tarkastuksessa todettujen puutteiden vuoksi.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan silloin, kun valitus on perusteltu ja unionin tuomioistuin ratkaisee itse riidan lopullisesti, se päättää oikeudenkäyntikuluista.
Kyseisen työjärjestyksen 138 artiklan 3 kohdan, jota sovelletaan saman työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla muutoksenhakumenettelyssä, mukaan on niin, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, kukin asianosainen vastaa omista kuluistaan.
Koska asiassa osa vaatimuksista on ratkaistu Helleenien tasavallan ja osa komission hyväksi, niiden on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan ensimmäisessä oikeusasteessa ja muutoksenhakuasteessa.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (yhdeksäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Unionin yleisen tuomioistuimen 4.10.2018 antaman tuomion Kreikka vastaan komissio (
T-272/16
, ei julkaistu,
EU:T:2018:651
) tuomiolauselman 1 kohta kumotaan siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on hylännyt Helleenien tasavallan kanteen, joka koskee hakuvuosien 2012 ja 2013 osalta laidunten pinta-alatukiin sovellettuja 25 ja 10 prosentin kiinteämääräisiä oikaisuja sekä hakuvuoden 2013 osalta 37163161,78 euron suuruista kertaluontoista oikaisua, jotka on määrätty Euroopan maatalouden tukirahastosta (maataloustukirahasto) ja Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahastosta (maaseuturahasto) maksettavien jäsenvaltioiden tiettyjen menojen jättämisestä Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle 17.3.2016 annetulla komission täytäntöönpanopäätöksellä (EU) 2016/417 tukikelpoisen pysyvän laitumen määrittelyssä ja tarkastuksessa olevien puutteiden vuoksi.

2)
Unionin yleisen tuomioistuimen 4.10.2018 antaman tuomion Kreikka vastaan komissio (
T-272/16
, ei julkaistu,
EU:T:2018:651
) tuomiolauselman 2 kohta kumotaan siltä osin kuin siinä määrätään oikeudenkäyntikuluista.

3)
Valitus hylätään muilta osin.

4)
Täytäntöönpanopäätös 2016/417 kumotaan siltä osin kuin siinä määrätään hakuvuosien 2012 ja 2013 osalta Helleenien tasavallalle laidunten pinta-alatukiin sovelletut 25 ja 10 prosentin kiinteämääräiset oikaisut sekä hakuvuoden 2013 osalta 37163161,78 euron kertaluontoinen oikaisu tukikelpoisen pysyvän laitumen määrittelyssä ja tarkastuksessa olevien puutteiden vuoksi.

5)
Helleenien tasavalta ja Euroopan komissio vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan ensimmäisessä oikeusasteessa ja muutoksenhaussa.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: kreikka.