CELEX: 62016CJ0472
Trimitere preliminară
Directiva 2001/23/CE
Domeniu de aplicare
Articolul 1 alineatul (1)
Transferuri de întreprinderi
Menținerea drepturilor lucrătorilor
Contract de achiziții de servicii având ca obiect administrarea unei academii municipale de muzică
Încetarea activității primului contractant înainte de încheierea anului școlar în curs și desemnarea unui nou contractant la începutul anului școlar următor
Articolul 4 alineatul (1)
Interzicerea concedierilor motivate de un transfer
Excepție
Concedieri care intervin din motive economice, tehnice sau organizatorice și care implică schimbări în ceea ce privește ocuparea forței de muncă
Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene
Articolul 47

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 alineatul (1) și a articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2001/23/CE a Consiliului din 12 martie 2001 privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități (
JO 2001, L 82, p. 16
, Ediție specială, 05/vol. 6, p.20), precum și a articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Jorge Luís Colino Sigüenza, pe de o parte, și Ayuntamiento de Valladolid (administrația locală din Valladolid, Spania), In‑pulso Musical SC, domnul Miguel del Real Llorente, Administrador Concursal de Músicos y Escuela SL (în calitatea sa de administrator judiciar al Músicos y Escuela), Músicos y Escuela și Fondo de Garantía Salarial (Fogasa) [Fondul de garantare salarială (Fogasa), Spania], pe de altă parte, în legătură cu legalitatea concedierii domnului Colino Sigüenza în cadrul unei proceduri de concediere colectivă.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2001/23 constituie codificarea Directivei 77/187/CEE a Consiliului din 14 februarie 1977 privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități (
JO 1977, L 61, p. 26
), astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/50/CE a Consiliului din 29 iunie 1998 (
JO 1998, L 201, p. 88
).
Articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2001/23 prevede:
„(a)
Prezenta directivă se aplică în cazul oricărui transfer al unei întreprinderi, unități sau al unei părți de întreprindere sau de unitate către un alt angajator, ca rezultat al unei cesiuni convenționale sau al unei fuziuni.
(b)
Sub rezerva literei (a) și a următoarelor dispoziții ale prezentului articol, se consideră transfer în sensul prezentei directive cel al unei unități care își menține identitatea, înțeleasă ca ansamblu organizat de mijloace, care are obiectivul de a desfășura o activitate economică, indiferent dacă acea activitate este centrală sau auxiliară.
(c)
Prezenta directivă se aplică în cazul întreprinderilor publice și private care exercită o activitate economică, indiferent dacă au sau nu scop lucrativ. O reorganizare administrativă a autorităților administrației publice sau transferul unor funcții administrative între autoritățile administrației publice nu reprezintă un transfer în sensul prezentei directive.”
Articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din această directivă prevede:
„Drepturile și obligațiile cedentului care decurg dintr‑un contract de muncă sau un raport de muncă existent la data transferului, în cazul unui astfel de transfer, sunt transferate cesionarului.”
Potrivit articolului 4 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2001/23:
„Transferul unei întreprinderi, unități sau a unei părți din întreprindere sau unitate nu constituie în sine un motiv de concediere pentru cesionar sau cedent. Această dispoziție nu împiedică concedierile care pot interveni din motive economice, tehnice sau organizatorice și care implică schimbări în ceea ce privește ocuparea forței de muncă.”
Dreptul spaniol
Normele aplicabile salariaților în cazul transferului unor entități economice sunt definite prin Real Decreto Legislativo 1/1995 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (Decretul regal legislativ 1/1995 privind aprobarea textului codificat al Legii privind statutul lucrătorilor) din 24 martie 1995 (BOE nr. 75 din 29 martie 1995, p. 9654), în versiunea care rezultă din Legea 12/2001 din 9 iulie 2001 (BOE nr. 164 din 10 iulie 2001, p. 24890) (denumit în continuare „Statutul lucrătorilor”).
Articolul 44 alineatele 1 și 2 din Statutul lucrătorilor prevede:
„1.   Transferul unei întreprinderi, al unui centru de muncă sau al unei unități de producție autonome nu duce, ca atare, la încetarea raportului de muncă; noul angajator se subrogă în drepturile și obligațiile angajatorului precedent în ceea ce privește contractul de muncă și în materie de asigurări sociale, inclusiv în angajamentele referitoare la pensii, în condițiile prevăzute de reglementarea specifică aplicabilă și, în general, în toate obligațiile în materie de protecție socială complementară pe care cedentul le‑ar fi subscris.
2.   În sensul prezentului articol, se consideră transfer al unei întreprinderi transferul unei unități economice care își menține identitatea, înțeleasă ca ansamblu organizat de mijloace, cu obiectivul de a desfășura o activitate economică, indiferent dacă acea activitate este centrală sau auxiliară.”
Articolul 51 din acest statut, intitulat „Concedierea colectivă”, prevede:
„În sensul dispozițiilor prezentei legi, prin «concediere colectivă» se înțelege încetarea contractelor de muncă pentru motive economice, tehnice, organizatorice sau legate de producție, în cazul în care, pentru o perioadă de 90 de zile, această încetare afectează cel puțin:
a)
10 lucrători în întreprinderile care încadrează mai puțin de 100 de lucrători;
b)
10 % din numărul lucrătorilor în întreprinderile care încadrează între 100 și 300 de lucrători;
c)
30 de lucrători în întreprinderile care încadrează mai mult de 300 de lucrători.
Se consideră că există motive economice în cazul în care rezultatele întreprinderii indică o situație economică negativă, cum ar fi cazurile caracterizate prin existența unor pierderi actuale sau prognozate ori prin diminuarea persistentă a nivelului veniturilor obișnuite sau al vânzărilor. În orice caz, diminuarea este considerată persistentă în cazul în care, timp de trei trimestre consecutive, nivelul veniturilor obișnuite sau al vânzărilor în fiecare trimestru este mai scăzut decât cel înregistrat în același trimestru al anului anterior.
[…]
Prin concediere colectivă se înțelege și încetarea contractelor de muncă ale întregului personal al întreprinderii, cu condiția ca numărul lucrătorilor afectați să fie mai mare de cinci, atunci când concedierea colectivă are loc în urma încetării totale a activității întreprinderii pentru aceleași motive cu cele menționate mai sus.
[…]
2.   Concedierea colectivă trebuie să fie precedată de o perioadă de consultări cu reprezentanții legali ai lucrătorilor pentru o durată maximă de 30 de zile calendaristice sau de 15 zile în cazul întreprinderilor cu mai puțin de 50 de lucrători.
[…]
Autoritatea de protecție a muncii asigură eficacitatea perioadei de consultări. Dacă este cazul, aceasta poate adresa părților avertismente și recomandări care nu pot în niciun caz să întrerupă sau să suspende procedura. În plus, fără a aduce atingere alineatului anterior, în perioada de consultări, autoritatea de protecție a muncii poate, la cererea comună a părților, să ia măsurile de mediere adecvate pentru găsirea de soluții la problemele pe care le pune concedierea colectivă. În același scop, aceasta poate de asemenea să își ofere asistența la cererea unei părți sau din proprie inițiativă.
De îndată ce s‑a scurs perioada de consultări, întreprinzătorul comunică rezultatul acesteia autorității de protecție a muncii. În cazul în care s‑a ajuns la un acord, angajatorul transmite o copie integrală a acestuia. În caz contrar, transmite reprezentanților lucrătorilor și autorității de protecție a muncii decizia finală privind concedierea colectivă pe care a adoptat‑o, împreună cu condițiile de concediere.
[…]
4.   Odată comunicată decizia reprezentanților lucrătorilor, angajatorul poate notifica concedierile fiecăruia dintre lucrătorii în cauză în condițiile menționate la articolul 53 alineatul 1 din prezenta lege. În orice situație, cel puțin 30 de zile trebuie să se fi scurs între data la care deschiderea perioadei de consultări este comunicată autorității de protecție a muncii și cea la care produce efecte concedierea colectivă.
[…]
6.   Decizia angajatorului poate face obiectul căilor de atac prevăzute pentru această concediere. Introducerea unei căi de atac de către reprezentanții lucrătorilor suspendă soluționarea acțiunilor individuale până la pronunțarea cu privire la această cale de atac.”
Concedierea colectivă este reglementată de articolul 124 din Ley 36/2011 reguladora de la jurisdicción social (Legea 36/2011 privind organizarea instanțelor sociale și pentru litigii de muncă) din 10 octombrie 2011 (BOE nr. 245 din 11 octombrie 2011, p. 106584). În versiunea în vigoare începând cu 15 iulie 2012, acest articol, intitulat „Concedieri colective din motive economice, organizatorice, tehnice, de producție sau de forță majoră”, prevede:
„1.   Decizia angajatorului poate fi atacată de reprezentanții legali ai lucrătorilor prin intermediul procedurii prevăzute la alineatele următoare. În cazul în care acțiunea este introdusă de reprezentații sindicatelor, aceștia trebuie să fi luat parte la procedura de concediere colectivă.
2.   Acțiunea poate fi întemeiată pe următoarele motive:
a)
lipsește motivul legal indicat în comunicarea scrisă;
b)
perioada de consultare nu a avut loc, documentele menționate la articolul 51 alineatul 2 din Statutul lucrătorilor nu au fost contestate sau procedura prevăzută la articolul 51 alineatul 7 din acest statut nu a fost respectată;
c)
decizia de concediere a fost adoptată prin fraudă, dol, constrângere sau abuz de drept;
d)
decizia de concediere a fost adoptată cu încălcarea drepturilor fundamentale și a libertăților publice.
Cererile referitoare la neaplicarea normelor privind prioritatea menținerii locurilor de muncă prevăzute de legislație, acordurile colective sau acordul adoptat în perioada de consultări nu pot în niciun caz să facă obiectul procedurii respective. Aceste cereri trebuie să fie făcute în cadrul procedurii individuale menționate la alineatul 11 al prezentului articol.
[…]
6.   Acțiunea trebuie introdusă într‑un termen de decădere de 20 de zile de la data acordului încheiat în timpul perioadei de consultări sau de la notificarea către reprezentanții lucrătorilor a deciziei de concediere colectivă adoptate de angajator.
[…]
9.   Odată ce acțiunea este declarată admisibilă, grefa o notifică angajatorului pârât și îi solicită să prezinte, în termen de 5 zile și, de preferință, pe un suport electronic, documentele și procesele‑verbale ale perioadei de consultări, precum și comunicarea rezultatului acestei perioade la autoritatea de protecție a muncii.
În aceeași ordonanță, grefa acordă angajatorului un termen de 5 zile pentru a aduce la cunoștința lucrătorilor vizați de concedierea colectivă existența acțiunii introduse de reprezentanții lucrătorilor pentru ca aceștia să comunice instanței în termen de 15 zile o adresă în vederea notificării hotărârii.
[…]
11.   Hotărârea este pronunțată în termen de 5 zile de la ședință și poate face obiectul unui recurs.
Decizia de concediere este declarată validă atunci când, în conformitate cu articolul 51 alineatul 2 sau 7 din Statutul lucrătorilor, angajatorul atestă existența motivului legal invocat.
Hotărârea constată nevaliditatea deciziei de concediere în cazul în care angajatorul nu atestă existența motivului legal indicat în scrisoarea de concediere.
[…]
12.   Odată rămasă definitivă, hotărârea este notificată părților și lucrătorilor vizați de concedierea colectivă care au prezentat instanței o adresă pentru notificare, în scopul prevăzut la alineatul 13 litera b) din prezentul articol.
Hotărârea definitivă este comunicată pentru informare autorității de protecție a muncii, fondului de șomaj, precum și administrației de securitate socială atunci când acestea nu au fost părți la procedură.
13.   În cazul în care procedura are ca obiect contestația individuală a rezilierii contractului de muncă în fața Juzgado de lo Social [(Tribunalul pentru Litigii de Muncă, Spania)], articolele 120-123 din prezenta lege se aplică cu următoarele particularități:
a)
în cazul în care dezbaterea se referă la prioritatea acordată anumitor lucrători, acțiunea trebuie să fie îndreptată și împotriva acestora.
Acțiunea trebuie să fie îndreptată și împotriva reprezentanților lucrătorilor atunci când măsura a fost luată cu consimțământul acestora, cu condiția ca cei care nu au semnat acordul să nu fi contestat decizia de concediere în conformitate cu alineatele anterioare;
b)
dacă, după deschiderea procedurii individuale, reprezentanții lucrătorilor intentează o acțiune împotriva deciziei angajatorului în conformitate cu alineatele anterioare, această procedură se suspendă până în momentul în care acțiunea introdusă de reprezentanții lucrătorilor face obiectul unei hotărâri care, odată rămasă definitivă, are autoritate de lucru judecat în ceea ce privește procedura individuală, în conformitate cu condițiile prevăzute la articolul 160 alineatul 5 din prezenta lege;
c)
pe lângă motivele prevăzute la articolul 122 alineatul 2 din prezenta lege, concedierea este nulă în cazul în care angajatorul nu a deschis perioada de consultări, nu a prezentat documentele prevăzute la articolul 51 alineatul 2 din Statutul lucrătorilor, nu a respectat procedura prevăzută la articolul 51 alineatul 7 din acest statut sau nu a obținut o autorizație judiciară a instanței de insolvență în cazul în care aceasta este impusă de lege.
Rezilierea contractului decisă de angajator fără respectarea priorităților de menținere a locului de muncă care pot rezulta din legislație, din convențiile colective sau din acordul încheiat în perioada consultărilor este de asemenea nulă. Această nulitate nu se extinde la rezilierile unor contracte intervenite în cadrul aceleiași concedieri colective în conformitate cu prioritățile de menținere a postului.”
Articolul 160 alineatul 5 din legea menționată prevede:
„Hotărârea definitivă are autoritate de lucru judecat în ceea ce privește procedurile individuale care au un obiect identic sau direct conex, care sunt pendinte sau care pot fi introduse atât în fața instanțelor sociale, cât și în fața instanțelor de contencios administrativ, care sunt astfel suspendate pe durata soluționării acțiunii colective. Suspendarea se dispune chiar dacă a fost deja pronunțată o hotărâre judecătorească în primă instanță și dacă este pendinte un apel sau un recurs. Hotărârea definitivă care intervine în cadrul recursului colectiv este obligatorie pentru instanța sesizată, inclusiv atunci când hotărârea finală nu a fost invocată drept decizie în sens contrar în cadrul acțiunii introduse la Tribunal Supremo [(Curtea Supremă, Spania)] pentru unificarea jurisprudenței.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
Domnul Colino Sigüenza a lucrat ca profesor de muzică la Academia municipală de muzică din Valladolid (Spania) începând cu 11 noiembrie 1996. Inițial, această academie era gestionată direct de administrația locală din Valladolid, domnul Colino Sigüenza fiind inițial angajat de aceasta din urmă.
Din anul 1997, administrația locală din Valladolid nu a mai gestionat în mod direct respectiva academie și a emis cereri de ofertă publice succesive pentru atribuirea acestui serviciu. Ofertantul desemnat câștigător în urma acestor proceduri succesive a fost, în mod neîntrerupt începând de la data respectivă și până la 31 august 2013, Músicos y Escuela, care a continuat activitatea academiei asumându‑și administrarea spațiilor, a mobilierului și a instrumentelor utile pentru prestarea acestui serviciu. Músicos y Escuela a preluat de asemenea o parte dintre lucrătorii care au fost angajați de administrația locală menționată, printre aceștia numărându‑se domnul Colino Sigüenza. Această activitate a continuat să fie percepută ca un serviciu oferit cetățenilor de administrația locală din Valladolid, ca academie municipală de muzică.
Ca urmare a reducerii numărului de elevi ai Academiei municipale de muzică din Valladolid în anul școlar 2012-2013, sumele plătite de elevi pentru acest serviciu nu au mai fost în concordanță cu valoarea contraprestației ce revenea în sarcina administrației locale din Valladolid în temeiul contractului încheiat cu Músicos y Escuela, ceea ce a determinat‑o pe aceasta din urmă să solicite administrației o sumă de 58403,73 euro pentru primul trimestru al anului școlar menționat și de 48592,74 euro pentru al doilea trimestru al acestuia.
Întrucât administrația locală din Valladolid a refuzat plata acestor sume, Músicos y Escuela a solicitat, la 19 februarie 2013, rezilierea contractului de atribuire a serviciului din cauza neîndeplinirii de către respectiva administrație a obligațiilor care îi reveneau și a solicitat despăgubiri corespunzătoare. Ca răspuns, în luna august a anului 2013, această administrație locală a reziliat contractul din culpa Músicos y Escuela pentru că și‑a încetat activitatea înainte de termenul convenit. Cauza a fost adusă în fața Sala de lo Contencioso‑Administrativo del Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León (Secția de contencios administrativ a Curții Supreme de Justiție din Castilia și León, Spania), care, printr‑o serie de hotărâri definitive pronunțate în cursul anilor 2014 și 2015, a decis, pe de o parte, că administrația locală din Valladolid a încălcat contractul încheiat cu Músicos y Escuela, în măsura în care acesta prevedea o garanție de venituri independentă de numărul elevilor înscriși, și că, prin nerespectarea acesteia, respectiva administrație locală a împiedicat continuarea activităților de către Músicos y Escuela, fapt care ar justifica rezilierea contractului din culpa aceleiași administrații locale. Pe de altă parte, întrucât Músicos y Escuela nu și‑a îndeplinit obligațiile prin faptul că a decis în mod unilateral să își înceteze activitatea începând cu 31 martie 2013, daunele interese pe care le‑a solicitat i‑au fost refuzate.
Între timp, la 4 martie 2013, Músicos y Escuela inițiase perioada de negocieri și de consultări necesară pentru a trece la concedierea colectivă a personalului său din cauza situației economice rezultate din conflictul cu administrația locală din Valladolid. La 27 martie 2013, în lipsa unui acord cu reprezentanții angajaților, Músicos y Escuela a luat decizia de a concedia colectiv întregul personal.
La 31 martie 2013, respectiv cu câteva luni înainte de încheierea anului școlar în curs, Músicos y Escuela și‑a încetat activitatea și, la 1 aprilie 2013, a restituit administrației locale din Valladolid spațiile, instrumentele și resursele destinate funcționării Academiei municipale de muzică din Valladolid, a cărei administrare i‑a fost încredințată. La 4 aprilie 2013, Músicos y Escuela a prezentat întregului său personal, inclusiv domnului Colino Sigüenza, o scrisoare de concediere cu efect de la 8 aprilie 2013. Această societate a fost declarată în faliment la 30 iulie 2013.
Întrucât numai reprezentanții lucrătorilor Músicos y Escuela pot introduce, în temeiul Legii privind organizarea instanțelor sociale și pentru litigii de muncă, o acțiune în cadrul unei concedieri colective, aceștia au formulat o acțiune împotriva deciziei de concediere colectivă la Sala de lo Social de Valladolid del Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León (Camera socială din Valladolid a Curții Superioare de Justiție din Castilia și León, Spania), care, prin decizia din 19 iunie 2013, a respins această acțiune.
Reprezentanții lucrătorilor au declarat apel împotriva acestei decizii la Tribunal Supremo (Curtea Supremă), care, prin hotărârea din 17 noiembrie 2014, a respins acțiunea. Această hotărâre a rămas definitivă.
Între timp, în luna august a anului 2013, administrația locală din Valladolid a atribuit In‑pulso Musical administrarea Academiei municipale de muzică din Valladolid și i‑a încredințat, așa cum făcuse cu Músicos y Escuela, utilizarea spațiilor, a instrumentelor și a resurselor necesare în acest scop. In‑pulso Musical și‑a început activitatea în luna septembrie a anului 2013, pentru anul școlar 2013-2014. În urma unei noi proceduri de cerere de ofertă, administrația locală din Valladolid a desemnat din nou In‑pulso Musical în calitate de ofertant câștigător al contractului pentru anii școlari 2014-2015 și 2015-2016. Această societate nu a angajat pe niciunul dintre salariații care au lucrat anterior la respectiva academie municipală de muzică și care au fost concediați colectiv de Músicos y Escuela.
Domnul Colino Sigüenza a sesizat, cu titlu individual, Juzgado de lo Social n
o
4 de Valladolid (Tribunalul pentru Litigii de Muncă nr. 4 din Valladolid, Spania) cu o acțiune împotriva Músicos y Escuela, a administrației locale din Valladolid și a In‑pulso Musical pentru a contesta concedierea sa.
Prin hotărârea din 30 septembrie 2015, această instanță a respins acțiunea domnului Colino Sigüenza pentru motivul că autoritatea de lucru judecat a hotărârii Tribunal Supremo (Curtea Supremă) din 17 noiembrie 2014, prin care a fost respinsă acțiunea împotriva deciziei de concediere colectivă introdusă de reprezentanții lucrătorilor, este obligatorie pentru aceasta în ceea ce privește acțiunea individuală formulată de persoana interesată împotriva concedierii sale, deși aceasta din urmă nu a fost parte, cu titlu individual, în procedura aflată la originea acestei hotărâri. În plus, Juzgado de lo Social n
o
4 de Valladolid (Tribunalul pentru Litigii de Muncă nr. 4 din Valladolid) a considerat că In‑pulso Musical nu a succedat Músicos y Escuela în calitate de angajator al domnului Colino Sigüenza, întrucât între concedierea sa și preluarea administrării Academiei municipale de muzică din Valladolid de către In‑pulso Musical s‑au scurs aproape cinci luni.
Domnul Colino Sigüenza a declarat apel împotriva acestei decizii la instanța de trimitere, Tribunal Superior de Justicia de Castilla y Léon (Curtea Superioară de Justiție din Castilia și Léon, Spania).
În susținerea acțiunii formulate, acesta susține în esență, pe de o parte, că autoritatea de lucru judecat a hotărârii pronunțate de Tribunal Supremo (Curtea Supremă) la 17 noiembrie 2014, prin care a fost respinsă acțiunea introdusă împotriva deciziei de concediere colectivă, nu îl poate afecta, cu titlu individual, întrucât nu a fost parte la această procedură, astfel încât o asemenea extindere a autorității de lucru judecat îi încalcă dreptul la o cale de atac eficientă, garantat de articolul 47 din cartă. Pe de altă parte, acesta arată că, în speță, a existat un transfer de întreprindere în favoarea In‑pulso Musical, astfel încât această operațiune nu poate justifica rezilierea contractului său de muncă.
Prin urmare, această instanță se întreabă în esență, pe de o parte, dacă întreruperea temporară de către Músicos y Escuela a prestării de servicii între 1 aprilie 2013 și începutul lunii septembrie a anului 2013, data la care administrarea Academiei municipale de muzică din Valladolid a fost preluată de In‑pulso Musical, se opune stabilirii faptului că este vorba despre un „transfer” de întreprindere sau de unitate în sensul articolului 1 din Directiva 2001/23 și, pe de altă parte, dacă, într‑o situație precum cea cu care este sesizată, aplicarea legislației naționale privind autoritatea de lucru judecat are ca efect încălcarea dreptului la o cale de atac eficientă al domnului Colino Sigüenza.
În aceste condiții, Tribunal Superior de Justicia de Castilla y Léon (Curtea Superioară de Justiție din Castilia și Leon, Spania) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Trebuie să se considere că există un transfer în sensul Directivei 2001/23, în cazul în care concesionarul unei academii municipale de muzică, care primește toate resursele materiale de la această administrație locală (spații, instrumente, săli de clasă, mobilier), angajează personal propriu și prestează servicii în timpul anilor școlari, își încetează activitatea la 1 aprilie 2013, cu două luni înainte de încheierea anului școlar, restituind toate resursele materiale administrației locale, iar aceasta nu reia activitatea în vederea încheierii anului școlar 2012-2013, ci efectuează o nouă atribuire unui nou contractant – care reia activitatea în luna septembrie 2013, la începutul noului an școlar 2013-2014 –, transferându‑i în acest scop resursele materiale necesare aflate anterior la dispoziția contractantului precedent (spații, instrumente, săli de clasă, mobilier)?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, în condițiile prezentate, în care încălcarea obligațiilor de către entitatea principală (administrația locală) determină primul contractant să își înceteze activitatea și să concedieze tot personalul, iar ulterior, entitatea principală transferă resursele materiale unui al doilea contractant, care continuă să desfășoare aceeași activitate, trebuie să se considere, în sensul articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2001/23, că concedierea angajaților celui dintâi contractant a avut loc din «motive economice, tehnice sau organizatorice și care implică schimbări în ceea ce privește ocuparea forței de muncă» sau că aceasta a avut ca motiv «transferul unei întreprinderi, unități sau al unei părți din întreprindere sau din unitate», care este interzis de acest articol?
3)
În cazul în care răspunsul la a doua întrebare este în sensul că motivul concedierii a fost transferul și, prin urmare, acesta este contrar Directivei 2001/23, articolul 47 din [cartă] trebuie interpretat în sensul că nu permite ca legislația națională să interzică unei instanțe să se pronunțe pe fond cu privire la argumentele invocate de un angajat care contestă concedierea sa, care s‑a realizat cu ocazia unei concedieri colective, în cadrul unui proces individual, cu scopul de a‑și apăra drepturile care rezultă din aplicarea Directivei 2001/23 și a Directivei 98/59/CE a Consiliului din 20 iulie 1998 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la concedierile colective (
JO 1998, L 225, p. 16
, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 95), ca urmare a faptului că s‑a pronunțat o hotărâre definitivă cu privire la concedierea colectivă într‑un proces în care lucrătorul nu a putut fi parte, cu toate că sindicatele din cadrul întreprinderii și/sau reprezentanții statutari colectivi ai angajaților au fost parte sau puteau fi parte în proces?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2001/23 trebuie interpretat în sensul că, în domeniul de aplicare al acestei directive, poate intra o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care ofertantul câștigător al unui contract de achiziții de servicii privind administrarea unei academii municipale de muzică, căruia administrația locală i‑a furnizat toate mijloacele materiale necesare pentru desfășurarea acestei activități, pune capăt acesteia cu două luni înainte de încheierea anului școlar în curs, concediind personalul și restituind aceste mijloace materiale administrației locale, care efectuează o nouă licitație numai pentru anul școlar următor și furnizează noului contractant aceleași mijloace materiale.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că Curtea a decis că domeniul de aplicare al Directivei 2001/23 se extinde la toate situațiile în care, în cadrul unor raporturi contractuale, se schimbă persoana fizică sau juridică responsabilă pentru exploatarea întreprinderii, care, ca urmare a acestui fapt, contractează obligațiile angajatorului față de angajații întreprinderii, fără a fi necesar să se stabilească dacă proprietatea elementelor corporale este transferată (Hotărârea din 26 noiembrie 2015, Aira Pascual și Algeposa Terminales Ferroviarios,
C‑509/14
,
EU:C:2015:781
, punctul
și jurisprudența citată).
Potrivit jurisprudenței constante a Curții, Directiva 2001/23 urmărește să asigure continuitatea raporturilor de muncă existente în cadrul unei unități economice, independent de o schimbare a proprietarului. Criteriul decisiv pentru a dovedi existența unui transfer, în sensul acestei directive, constă, așadar, în împrejurarea că unitatea în discuție își menține identitatea, ceea ce rezultă în special din continuarea efectivă a exploatării sau din reluarea acesteia (Hotărârea din 9 septembrie 2015, Ferreira da Silva e Brito și alții,
C‑160/14
,
EU:C:2015:565
, punctul
și jurisprudența citată).
Pentru a stabili dacă această condiție este îndeplinită, trebuie să se ia în considerare ansamblul împrejurărilor de fapt ce caracterizează operațiunea în cauză, printre care figurează și tipul de întreprindere sau de unitate în cauză, dacă sunt transferate elemente corporale precum clădirile și bunurile mobile, valoarea elementelor necorporale la momentul transferului, dacă majoritatea personalului a fost sau nu preluat de noul angajator, dacă a fost sau nu transferată clientela, precum și gradul de similitudine între activitățile exercitate înainte și după transfer și durata unei eventuale suspendări a acestor activități. Aceste elemente nu constituie însă decât aspecte parțiale ale evaluării globale care se impune și de aceea nu pot fi apreciate izolat (Hotărârea din 9 septembrie 2015, Ferreira da Silva e Brito și alții,
C‑160/14
,
EU:C:2015:565
, punctul
și jurisprudența citată).
În special, Curtea a subliniat că importanța respectivă care trebuie acordată diverselor criterii variază în mod necesar în funcție de activitatea desfășurată, chiar de metodele de producție sau de exploatare utilizate în întreprindere, în unitate sau în partea de unitate în cauză (Hotărârea din 9 septembrie 2015, Ferreira da Silva e Brito și alții,
C‑160/14
,
EU:C:2015:565
, punctul
și jurisprudența citată).
Curtea a statuat în această privință că, într‑un sector în care activitatea se bazează mai ales pe forța de muncă, identitatea unei entități economice nu poate fi menținută dacă majoritatea personalului acestei entități nu a fost preluată de cesionarul prezumat (Hotărârea din 26 noiembrie 2015, Aira Pascual și Algeposa Terminales Ferroviarios,
C‑509/14
,
EU:C:2015:781
, punctul
și jurisprudența citată).
În schimb, într‑un sector în care activitatea se bazează mai ales pe echipamente, nepreluarea de către noul antreprenor a efectivelor pe care predecesorul său le afecta desfășurării aceleiași activități nu este suficientă pentru a exclude existența unui transfer al unei entități care își menține identitatea în sensul Directivei 2001/23 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 noiembrie 2015, Aira Pascual și Algeposa Terminales Ferroviarios,
C‑509/14
,
EU:C:2015:781
, punctul
).
În special în lumina acestor concluzii jurisprudențiale trebuie să se aprecieze întrebarea adresată, ținând seama de principalele elemente de fapt prezentate de instanța națională în decizia de trimitere.
Trebuie subliniat mai întâi că, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, activele corporale, precum instrumentele muzicale, echipamentele și spațiile apar ca elemente indispensabile desfășurării activității economice în cauză, aceasta din urmă fiind legată de administrarea unei academii de muzică. Or, în speță, este cert că autoritatea locală din Valladolid a pus la dispoziția noului contractant toate mijloacele materiale pe care le încredințase contractantului anterior.
În plus, întrucât activitatea economică în discuție în litigiul principal nu pare să poată fi considerată o activitate care se bazează mai ales pe forța de muncă, deoarece aceasta impune echipamente semnificative, simpla împrejurare că In‑pulso Musical nu a preluat salariații Músicos y Escuela nu permite să se excludă existența unui transfer de întreprindere în sensul Directivei 2001/23.
În continuare, în ceea ce privește împrejurarea că elementele corporale indispensabile desfășurării activității în discuție în litigiul principal au aparținut întotdeauna administrației locale din Valladolid, trebuie amintit că, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 28 din prezenta hotărâre, aspectul dacă proprietatea elementelor corporale este transferată nu este pertinent în vederea aplicării Directivei 2001/23.
În această privință, Curtea a statuat în special că împrejurarea că elementele corporale preluate de noul antreprenor nu aparțineau predecesorului său, ci erau pur și simplu puse la dispoziție de cesionar nu poate conduce la excluderea existenței unui transfer de întreprinderi în sensul directivei menționate (Hotărârea din 26 noiembrie 2015, Aira Pascual și Algeposa Terminales Ferroviarios,
C‑509/14
,
EU:C:2015:781
, punctul
și jurisprudența citată).
Rezultă că o interpretare a articolului 1 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2001/23, care ar exclude din domeniul de aplicare al acestei directive situația în care elementele corporale indispensabile desfășurării activității în cauză nu au încetat niciodată să aparțină cedentului (administrația locală din Valladolid), ar priva directiva menționată de o parte a efectului său util (a se vedea Hotărârea din 26 noiembrie 2015, Aira Pascual și Algeposa Terminales Ferroviarios,
C‑509/14
,
EU:C:2015:781
, punctul
).
În sfârșit, alte elemente prezentate Curții confirmă, având în vedere criteriile amintite la punctul 30 din prezenta hotărâre, existența în cauza principală a unui „transfer al unei întreprinderi” în sensul articolului 1 alineatul (1) din Directiva 2001/23. Situația este aceeași în cazul preluării elevilor Músicos y Escuela de către In‑pulso Musical și al preluării de către aceasta din urmă, începând cu luna septembrie a anului 2013, a serviciilor furnizate de Músicos y Escuela până la 1 aprilie 2013.
În plus, din jurisprudența Curții reiese că suspendarea temporară, pentru doar câteva luni, a activităților întreprinderii nu este de natură să excludă faptul că entitatea economică în discuție în litigiul principal și‑a menținut identitatea și să înlăture, așadar, existența unui transfer al unei întreprinderi în sensul aceleiași directive (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 septembrie 2015, Ferreira da Silva e Brito și alții,
C‑160/14
,
EU:C:2015:565
, punctul
).
În această privință, Curtea a statuat în special că faptul că întreprinderea era, la momentul transferului, închisă temporar și nu avea angajați în serviciul său constituie, desigur, un element care trebuie luat în considerare pentru a aprecia dacă o entitate economică existentă încă a fost transferată. Cu toate acestea, închiderea temporară a întreprinderii și lipsa ulterioară a personalului la momentul transferului nu sunt, în sine, de natură să excludă existența unui transfer al unei întreprinderi în sensul articolului 1 alineatul (1) din Directiva 2001/23 (Hotărârea din 15 iunie 1988, Bork International și alții,
101/87
,
EU:C:1988:308
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Această concluzie se impune în special într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care, deși încetarea activității întreprinderii s‑a extins pe o perioadă de cinci luni, aceasta a inclus trei luni de vacanță școlară.
Prin urmare, suspendarea temporară a activităților întreprinderii, precum și nepreluarea lucrătorilor Músicos y Escuela de către In‑pulso Musical nu sunt de natură să excludă faptul că entitatea economică în discuție în litigiul principal și‑a menținut identitatea și să înlăture, așadar, existența unui transfer al unei întreprinderi în sensul aceleiași directive.
În definitiv, va reveni instanței de trimitere sarcina de a stabili, în lumina considerațiilor care precedă și ținând seama de toate împrejurările de fapt ce caracterizează operațiunea în cauză, existența sau nu a unui transfer al unei întreprinderi în cauza principală.
În aceste condiții, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2001/23 trebuie interpretat în sensul că poate intra în domeniul de aplicare al acestei directive o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care ofertantul câștigător al unui contract de achiziții de servicii privind administrarea unei academii municipale de muzică, căruia administrația locală i‑a furnizat toate mijloacele materiale necesare desfășurării acestei activități, pune capăt acesteia cu două luni înainte de încheierea anului școlar în curs, concediind personalul și restituind aceste mijloace materiale administrației locale, care efectuează o nouă licitație numai pentru anul școlar următor și furnizează noului contractant aceleași mijloace materiale.
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2001/23 trebuie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, în care ofertantul câștigător al unui contract de achiziții de servicii având ca obiect administrarea unei academii municipale de muzică pune capăt acestei activități cu două luni înainte de încheierea anului școlar în curs, concediind personalul, noul contractant reluând activitatea la începutul anului școlar următor, trebuie să se considere că concedierea angajaților a fost efectuată din „motive economice, tehnice sau organizatorice și care implică schimbări în ceea ce privește ocuparea forței de muncă” sau că această concediere s-a făcut din cauza „transferul[ui] unei întreprinderi, unități sau al unei părți de întreprindere sau de unitate”.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, astfel cum Curtea a statuat în mod repetat, Directiva 2001/23 urmărește să asigure menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul unei schimbări a angajatorului, permițându‑le să continue să lucreze pentru noul angajator în aceleași condiții ca acelea convenite cu cedentul (Hotărârea din 27 noiembrie 2008, Juuri,
C‑396/07
,
EU:C:2008:656
, punctul
și jurisprudența citată). Obiectul directivei menționate este să garanteze, în măsura în care este posibil, continuarea contractelor sau a raporturilor de muncă, fără modificări, cu cesionarul, pentru a evita ca lucrătorii în cauză să fie plasați într‑o poziție mai puțin favorabilă doar ca urmare a transferului (Hotărârea din 17 decembrie 1987, Ny Mølle Kro,
287/86
,
EU:C:1987:573
, punctul
, și Hotărârea din 26 mai 2005, Celtec,
C‑478/03
,
EU:C:2005:321
, punctul
).
În aceste condiții, astfel cum reiese din dispozițiile articolului 3 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2001/23, protecția pe care această directivă urmărește să o asigure nu privește decât lucrătorii care au un contract de muncă sau un raport de muncă existent la data transferului.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, cu excepția unei dispoziții specifice contrare, Directiva 2001/23 poate fi invocată numai de lucrătorii care au un contract sau un raport de muncă în curs la data transferului. Existența sau nu a unui contract sau a unui raport de muncă la această dată trebuie apreciată în funcție de dreptul național, sub rezerva respectării însă a normelor imperative ale acestei directive cu privire la protecția lucrătorilor împotriva concedierii din cauza transferului (Hotărârea din 15 iunie 1988, Bork International și alții,
101/87
,
EU:C:1988:308
, punctul
).
În privința acestui aspect, trebuie arătat că, în temeiul articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2001/23, transferul unei întreprinderi, unități sau al unei părți din întreprindere sau unitate nu constituie în sine un motiv de concediere pentru cesionar sau pentru cedent.
În consecință, lucrătorii al căror contract sau raport de muncă a încetat cu efect de la o dată anterioară celei a transferului, cu încălcarea articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2001/23, trebuie considerați încă angajați de întreprindere la data transferului, cu consecința, printre altele, că obligațiile angajatorului față de aceștia sunt transferate de plin drept de la cedent la cesionar (Hotărârea din 12 martie 1998, Dethier Équipement,
C‑319/94
,
EU:C:1998:99
, punctul
și jurisprudența citată).
Pentru a stabili dacă concedierea a fost motivată prin simplul fapt al transferului, cu încălcarea articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2001/23, trebuie să se țină seama de împrejurările obiective în care concedierea a avut loc (Hotărârea din 15 iunie 1988, Bork International și alții,
101/87
,
EU:C:1988:308
, punctul
).
În această privință, în decizia de trimitere se precizează că concedierea domnului Colino Sigüenza a avut loc la o dată mult anterioară celei a transferului activității către In‑pulso Musical și că această întrerupere a raportului de muncă a fost motivată prin imposibilitatea Músicos y Escuela de a‑și remunera personalul, situație care rezultă dintr‑o încălcare de către administrația locală din Valladolid a dispozițiilor contractului încheiat cu Músicos y Escuela. Astfel, aceste împrejurări par să pledeze în favoarea unei calificări a concedierii angajaților Músicos y Escuela ca fiind din „motive economice, tehnice sau organizatorice” în sensul articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2001/23, cu condiția însă ca împrejurările care au condus la concedierea întregului personal, precum și desemnarea tardivă a unui nou furnizor de servicii să nu constituie o măsură deliberată menită să îi priveze pe angajații respectivi de drepturile pe care Directiva 2001/23 le conferă acestora, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2001/23 trebuie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, în care ofertantul câștigător al unui contract de achiziții de servicii având ca obiect administrarea unei academii municipale de muzică pune capăt acestei activități cu două luni înainte de încheierea anului școlar în curs, concediind personalul, noul contractant preluând activitatea la începutul anului școlar următor, concedierea angajaților a fost efectuată din „motive economice, tehnice sau organizatorice și care implică schimbări în ceea ce privește ocuparea forței de muncă” în sensul acestei dispoziții, cu condiția ca împrejurările care au condus la concedierea tuturor lucrătorilor, precum și desemnarea tardivă a unui nou prestator de servicii să nu constituie o măsură deliberată menită să îi priveze pe acești lucrători de drepturile conferite de Directiva 2001/23, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.
Cu privire la a treia întrebare
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă Directiva 2001/23, precum și dreptul la o cale de atac eficientă, consacrat la articolul 47 din cartă, trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale privind autoritatea de lucru judecat precum cea în discuție în litigiul principal, care interzice instanțelor naționale să se pronunțe cu privire la contestația, întemeiată pe Directiva 2001/23, la concedierea unui lucrător în cadrul unei concedieri colective, în cazul în care o decizie jurisdicțională într‑o procedură privind această concediere colectivă, în cadrul căreia numai reprezentanții lucrătorilor pot interveni, a fost deja pronunțată.
Trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței constante a Curții, procedura instituită prin articolul 267 TFUE este un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale cu ajutorul căruia Curtea furnizează acestora din urmă elementele de interpretare a dreptului Uniunii care le sunt necesare pentru soluționarea litigiului asupra căruia urmează să se pronunțe (a se vedea în special Hotărârea din 16 iulie 1992, Meilicke,
C‑83/91
,
EU:C:1992:332
, punctul
, și Hotărârea din 24 martie 2009, Danske Slagterier,
C‑445/06
,
EU:C:2009:178
, punctul
).
În cadrul acestei cooperări, numai instanța națională sesizată cu soluționarea litigiului, singura care cunoaște în mod direct situația de fapt ce se află la originea acestuia și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată, are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare, pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate privesc interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (a se vedea în special Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra,
C‑379/98
,
EU:C:2001:160
, punctul
, Hotărârea din 6 decembrie 2001, Clean Car Autoservice,
C‑472/99
,
EU:C:2001:663
, punctul
, și Hotărârea din 5 februarie 2004, Schneider,
C‑380/01
,
EU:C:2004:73
, punctul
).
Necesitatea de a ajunge la o interpretare a dreptului Uniunii care să fie utilă instanței naționale impune însă ca aceasta să definească situația de fapt și contextul normativ în care se încadrează întrebările adresate sau cel puțin să explice ipotezele de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări (a se vedea în special Hotărârea din 26 ianuarie 1993, Telemarsicabruzzo și alții,
C‑320/90-C‑322/90
,
EU:C:1993:26
, punctul
, precum și Ordonanța din 13 iulie 2006, Eurodomus,
C‑166/06
, nepublicată,
EU:C:2006:485
, punctul
).
Este necesar să se arate că decizia de trimitere nu conține suficiente informații cu privire la cadrul juridic național pertinent. Astfel, instanța de trimitere nu furnizează nicio informație cu privire la aplicarea principiului autorității de lucru judecat, în sensul articolului 124 alineatul 13 litera b) din Legea 36/2011 privind organizarea instanțelor sociale și pentru litigii de muncă.
În plus, articolul 160 alineatul 5 din legea menționată, la care face trimitere articolul 124 alineatul 13 litera b) din aceasta, prevede că autoritatea de lucru judecat este limitată la obiectul procedurii. Or, pe de o parte, decizia de trimitere nu cuprinde nicio informație cu privire la articolul 160 alineatul 5 din legea respectivă și, pe de altă parte, astfel cum a subliniat guvernul spaniol în ședință, pentru a examina dacă obiectul procedurii este identic, în speță, dată fiind natura colectivă atât a concedierii, cât și a transferului care privește tot personalul, ar trebui să se ia în considerare și alte dispoziții din dreptul procesual spaniol.
În aceste condiții, întrucât Curtea nu dispune de elementele necesare pentru a răspunde în mod util la a treia întrebare, aceasta trebuie declarată inadmisibilă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

1)
Articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2001/23/CE a Consiliului din 12 martie 2001 privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități trebuie interpretat în sensul că poate intra în domeniul de aplicare al acestei directive o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care ofertantul câștigător al unui contract de achiziții de servicii privind administrarea unei academii municipale de muzică, căruia administrația locală i‑a furnizat toate mijloacele materiale necesare desfășurării acestei activități, pune capăt acesteia cu două luni înainte de încheierea anului școlar în curs, concediind personalul și restituind aceste mijloace materiale administrației locale, care efectuează o nouă licitație numai pentru anul școlar următor și furnizează noului contractant aceleași mijloace materiale.

2)
Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2001/23 trebuie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, în care ofertantul câștigător al unui contract de achiziții de servicii având ca obiect administrarea unei academii municipale de muzică pune capăt acestei activități cu două luni înainte de încheierea anului școlar în curs, concediind personalul, noul contractant preluând activitatea la începutul anului școlar următor, concedierea angajaților a fost efectuată din „motive economice, tehnice sau organizatorice și care implică schimbări în ceea ce privește ocuparea forței de muncă” în sensul acestei dispoziții, cu condiția ca împrejurările care au condus la concedierea tuturor lucrătorilor, precum și desemnarea tardivă a unui nou prestator de servicii să nu constituie o măsură deliberată menită să îi priveze pe acești lucrători de drepturile conferite de directiva menționată, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: spaniola.