CELEX: 62017TJ0238
Marcă a Uniunii Europene
Procedură de declarare a nulității
Marca Uniunii Europene figurativă GUGLER
Numele de societate național anterior Gugler France
Motiv relativ de refuz
Articolul 8 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 [devenit articolul 8 alineatul (4) din Regulamentul (UE) 2017/1001]
Risc de confuzie

Istoricul cauzei
La 31 august 2005, Gugler GmbH, predecesorul în drepturi al reclamantului, domnul Alexander Gugler, a obținut de la Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) înregistrarea cu numărul 3324902 a următoarei mărci a Uniunii Europene figurative (denumită în continuare „marca contestată”):
Această înregistrare a fost solicitată la 25 august 2003.
Produsele și serviciile pentru care a fost înregistrată marca contestată fac parte din clasele 6, 17, 19, 22, 37, 39 și 42 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare, și corespund, pentru fiecare dintre aceste clase, următoarei descrieri:
–
clasa 6: „Protecție contra luminii, și anume jaluzele, rulouri metalice”;
–
clasa 17: „Materiale pentru izolație fonică, și anume lână de piatră și elemente din plastic celular”;
–
clasa 19: „Ferestre, acoperișuri, uși, porți, jaluzele cu șipci pentru exterior pentru ferestre, rulouri din sticlă și din plastic; geamuri, și anume sere, acoperișuri pentru sere; protecție contra luminii, și anume obloane pliante și rulante din plastic”;
–
clasa 22: „Protecție contra luminii, și anume marchize din plastic”;
–
clasa 37: „Servicii de construire de ferestre, și anume instalare de uși, [de] porți și [de] ferestre”;
–
clasa 39: „Transport”;
–
clasa 42: „Servicii de construire de ferestre, și anume proiectare de uși, [de] porți și [de] ferestre”.
La 15 decembrie 2009, licența pentru utilizarea mărcii contestate acordată de reclamant în favoarea Gugler GmbH a fost înregistrată la EUIPO.
La 17 noiembrie 2010, intervenienta, Gugler France, a prezentat o cerere de declarare a nulității mărcii contestate pentru toate produsele și serviciile desemnate de marca menționată. Această cerere se întemeia, pe de o parte, pe reaua‑credință a titularului mărcii contestate în momentul depunerii cererii de înregistrare a mărcii, în sensul articolului 52 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca Uniunii Europene (
JO 2009, L 78, p. 1
) [devenit articolul 59 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (UE) 2017/1001 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 iunie 2017 privind marca Uniunii Europene (
JO 2017, L 154, p. 1
)], și, pe de altă parte, pe numele de societate al intervenientei care ar abilita‑o, în temeiul dreptului francez, să interzică utilizarea mărcii contestate în sensul articolului 53 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 [devenit articolul 60 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul 2017/1001] coroborat cu articolul 8 alineatul (4) din același regulament [devenit articolul 8 alineatul (4) din Regulamentul 2017/1001].
Intervenienta a fost înființată în luna ianuarie 2002 și a fost înregistrată la 7 februarie 2002 în Registrul comerțului și al societăților din Besançon (Franța) cu numele de societate Gugler France. Potrivit acestui registru, precum și potrivit articolului 2 din statutul său, intervenienta are ca obiect de activitate „cumpărarea, negocierea, vânzarea și instalarea de dispozitive de închidere pentru construcții, prin orice mijloace și procedee”.
Prin decizia din 21 decembrie 2011, divizia de anulare a EUIPO a admis cererea de declarare a nulității pentru toate produsele și serviciile desemnate de marca contestată, în temeiul articolului 53 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009.
La 16 februarie 2012, reclamantul a formulat o cale de atac împotriva deciziei diviziei de anulare.
La 26 august 2013, la cererea reclamantului, marca contestată a făcut obiectul unei reînnoiri parțiale, limitată la produsele și serviciile din clasele 19, 37 și 42 menționate la punctul 3 de mai sus. Reînnoirea parțială a fost publicată în
Buletinul mărcilor comunitare
nr. 167/2013 din 4 septembrie 2013.
Prin decizia din 16 octombrie 2013 în cauza R 356/2012‑4, Camera a patra de recurs a EUIPO a anulat decizia diviziei de anulare și a respins cererea de declarare a nulității.
La 18 decembrie 2013, intervenienta a introdus o acțiune la Tribunal împotriva deciziei Camerei a patra de recurs a EUIPO.
Prin Hotărârea din 28 ianuarie 2016, Gugler France/OAPI – Gugler (GUGLER) (
T‑674/13
, nepublicată,
EU:T:2016:44
), Tribunalul a anulat decizia menționată. Acesta a considerat că camera de recurs a încălcat obligația de motivare prevăzută la articolul 75 din Regulamentul nr. 207/2009 (devenit articolul 94 din Regulamentul 2017/1001), pe de o parte, atunci când a statuat cu privire la motivul de nulitate întemeiat pe articolul 53 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 8 alineatul (4) din același regulament și, pe de altă parte, atunci când a statuat cu privire la motivul de nulitate întemeiat pe articolul 52 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009.
Prin decizia din 6 iunie 2016, prezidiul camerelor de recurs ale EUIPO a trimis cauza Camerei întâi de recurs, cu referința R 1008/2016‑1, în vederea adoptării de către aceasta a unei noi decizii conform articolului 65 alineatul (6) din Regulamentul nr. 207/2009 [devenit articolul 72 alineatul (6) din Regulamentul 2017/1001].
Prin Decizia din 31 ianuarie 2017 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera întâi de recurs a EUIPO a respins calea de atac împotriva deciziei diviziei de anulare și a considerat că cererea de declarare a nulității mărcii contestate trebuia să fie admisă în temeiul articolului 53 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 8 alineatul (4) din același regulament.
Camera de recurs a arătat că semnul anterior pe care se întemeia cererea de declarare a nulității era numele de societate al intervenientei, Gugler France. Mai întâi, aceasta a considerat că cerințele prevăzute la articolul 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 207/2009 erau îndeplinite. Astfel, în primul rând, a apreciat că semnul anterior era utilizat în comerț cu un domeniu de aplicare care depășește domeniul local. În această privință, camera de recurs a considerat că elementele de probă furnizate de intervenientă, în special copii ale raportul său anual pentru anii 2002 și 2003, precum și facturi, erau suficiente pentru a dovedi că aceasta desfășura, sub numele său de societate, activități în raport cu cele pentru care fusese înființată, înainte de data depunerii cererii de înregistrare a mărcii contestate și cu un domeniu de aplicare care depășește domeniul local. În al doilea rând, camera de recurs a arătat că intervenienta dobândise drepturile asupra semnului în ziua înregistrării sale la registrul comerțului și al societăților, care este data relevantă în temeiul articolului L. 210‑6 din code de commerce (Codul comercial francez), în speță la 7 februarie 2002, și anume înainte de data depunerii cererii de înregistrare a mărcii contestate. În al treilea rând, camera de recurs a constatat că, potrivit articolului L. 711‑4 din code de la propriété intellectuelle (Codul proprietății intelectuale francez), pe care se întemeia cererea de declarare a nulității, numele de societate al intervenientei îi conferea dreptul de a interzice utilizarea unei mărci mai recente dacă exista un risc de confuzie în percepția publicului.
În continuare, camera de recurs a considerat că publicul relevant era compus din consumatorii finali și din profesioniști francezi care dau dovadă de un nivel de atenție ridicat. Aceasta a apreciat, pe de o parte, că produsele și serviciile desemnate de marca contestată și activitățile protejate de semnul anterior erau identice sau similare și, pe de altă parte, că marca contestată și semnul anterior prezentau un grad de similitudine ridicat. Camera de recurs a concluzionat în sensul existenței unui risc de confuzie și a dedus din aceasta că cerințele impuse de legislația franceză pentru interzicerea utilizării mărcii contestate erau îndeplinite.
În sfârșit, camera de recurs a apreciat că condiția de aplicare a limitării drepturilor ca urmare a toleranței, prevăzută la articolul 54 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 [devenit articolul 61 alineatul (2) din Regulamentul 2017/1001], potrivit căreia intervenienta trebuia să fi avut cunoștință despre utilizarea mărcii contestate în Franța de cinci ani și să fi tolerat această utilizare, nu era îndeplinită.
Concluziile părților
Reclamantul solicită Tribunalului:
–
anularea deciziei atacate;
–
obligarea EUIPO la plata cheltuielilor de judecată.
EUIPO și intervenienta solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii;
–
obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
În susținerea acțiunii formulate, reclamantul invocă trei motive. Primul motiv este întemeiat pe încălcarea principiului bunei administrări. Cel de al doilea motiv este întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 207/2009 și cuprinde în esență două aspecte, întemeiate, primul, pe aprecierea eronată de către camera de recurs a condițiilor de aplicare a articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 207/2009 și, al doilea, pe aprecierea eronată a riscului de confuzie. Cel de al treilea motiv este întemeiat pe încălcarea articolului 54 alineatul (2) din același regulament.
Din considerente de economie a procedurii și având în vedere circumstanțele particulare ale speței, Tribunalul va examina cel de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe aprecierea eronată a riscului de confuzie.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit articolului 53 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, o marcă a Uniunii Europene este declarată nulă, ca urmare a unei cereri depuse la EUIPO, atunci când există un drept anterior menționat la articolul 8 alineatul (4) din același regulament și când se îndeplinesc condițiile menționate la acest alineat. În temeiul articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 207/2009, în cazul opoziției titularului unei mărci neînregistrate sau al unui alt semn utilizat în comerț a cărui incidență nu este numai pe plan local, marca solicitată este refuzată la înregistrare, atunci când și în măsura în care, în conformitate cu legislația statului membru care este aplicabilă acestui semn, au fost dobândite drepturi pentru acest semn înaintea datei de depunere a cererii de înregistrare a mărcii Uniunii Europene și acest semn conferă titularului dreptul de a interzice utilizarea unei mărci mai recente.
Primele două condiții, și anume cele referitoare la utilizare și la domeniul de aplicare al semnului invocat, care trebuie să depășească domeniul local, rezultă din modul de redactare a articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 207/2009 și trebuie, prin urmare, să fie interpretate în lumina dreptului Uniunii Europene. Astfel, Regulamentul nr. 207/2009 stabilește standarde uniforme privind utilizarea semnelor și domeniul lor de aplicare, care sunt conforme cu principiile care stau la baza sistemului instituit de acest regulament [Hotărârea din 24 martie 2009, Moreira da Fonseca/OAPI – General Óptica (GENERAL OPTICA),
T‑318/06-T‑321/06
,
EU:T:2009:77
, punctul
].
În schimb, din formularea „atunci când și în măsura în care, în conformitate […] cu legislația statului membru care este aplicabilă acestui semn” reiese că celelalte două condiții, enunțate în continuare la articolul 8 alineatul (4) literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 207/2009, constituie condiții stabilite prin regulament care, spre deosebire de precedentele, se apreciază în raport cu criteriile prevăzute de legislația care guvernează semnul invocat. Această trimitere la legislația care guvernează semnul invocat își găsește justificarea în recunoașterea, prevăzută de Regulamentul nr. 207/2009, a posibilității ca semne care nu fac parte din sistemul mărcii Uniunii Europene să fie invocate împotriva unei mărci a Uniunii Europene. În consecință, numai legislația care guvernează semnul invocat permite să se stabilească dacă acesta este anterior mărcii Uniunii Europene și dacă poate justifica interzicerea utilizării unei mărci mai recente [Hotărârea din 24 martie 2009, GENERAL OPTICA,
T‑318/06-T‑321/06
,
EU:T:2009:77
, punctul
, și Hotărârea din 18 septembrie 2015, Federación Nacional de Cafeteros de Colombia/OAPI – Accelerate (COLOMBIANO COFFEE HOUSE),
T‑359/14
, nepublicată,
EU:T:2015:651
, punctul
].
În speță, camera de recurs a arătat că intervenienta se întemeiase pe articolul L. 711‑4 din code de la propriété intellectuelle (Codul proprietății intelectuale francez), completat cu elemente de probă care demonstrează modul în care legislația menționată era aplicată. Aceasta a arătat că intervenienta furnizase copia unei hotărâri din 24 noiembrie 1999 a cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris, Franța) referitoare la un conflict între, pe de o parte, un nume de societate franceză și, pe de altă parte, un nume de societate și mărci ulterioare. În respectiva hotărâre, cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris) statuase că uzurparea sau atingerea adusă numelui de societate prin reproducere sau imitare constituie un act de concurență neloială dacă se demonstrează că există un risc de confuzie și că protecția conferită articolului L. 711‑4 din code de la propriété intellectuelle (Codul proprietății intelectuale francez) impune existența unui risc de confuzie. Camera de recurs a considerat că din această dispoziție și din modul în care era aplicată rezulta că cerința pentru ca intervenienta să poată interzice utilizarea mărcii contestate, în temeiul numelui său de societate, era existența unui risc de confuzie.
Camera de recurs a constatat că noțiunea de risc de confuzie în dreptul francez nu este diferită de cea din dreptul Uniunii, în măsura în care presupune existența unei similitudini între, pe de o parte, produsele și serviciile desemnate de marca contestată și activitățile protejate de semnul anterior și, pe de altă parte, semnele aflate în conflict. Așadar, aceasta a putut, în mod întemeiat, să realizeze un raționament prin analogie cu criteriile stabilite pentru aplicarea articolului 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 [devenit articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul 2017/1001].
Conform articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, la opoziția titularului unei mărci anterioare, se respinge înregistrarea mărcii solicitate atunci când, din cauza identității sau a asemănării sale cu marca anterioară și din cauza identității sau a asemănării produselor sau a serviciilor pe care le desemnează cele două mărci, există un risc de confuzie în percepția publicului de pe teritoriul în care este protejată marca anterioară.
Potrivit unei jurisprudențe constante, constituie risc de confuzie riscul ca publicul să creadă că produsele sau serviciile în cauză provin de la aceeași întreprindere sau de la întreprinderi legate din punct de vedere economic. Potrivit aceleiași jurisprudențe, riscul de confuzie trebuie apreciat în mod global, în funcție de percepția pe care o are publicul relevant asupra semnelor și produselor sau serviciilor în discuție, ținând seama de toți factorii care caracterizează cauza, în special de interdependența dintre similitudinea semnelor și cea a produselor sau a serviciilor desemnate [a se vedea Hotărârea din 9 iulie 2003, Laboratorios RTB/OAPI – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS),
T‑162/01
,
EU:T:2003:199
, punctele
-
și jurisprudența citată].
Reclamantul arată că, până în luna octombrie 2009, își desfășura activitatea în strânsă legătură comercială cu intervenienta și că produsele comercializate de aceasta din urmă proveneau de la întreprinderea titulară a mărcii contestate și ulterior de la întreprinderea care deținea o licență cu privire la marca respectivă, și anume, în ambele cazuri, Gugler GmbH. Intervenienta ar fi promovat ferestrele pe care le vindea ca fiind fabricate în Maxdorf (Germania), orașul în care Gugler GmbH își are sediul. Reclamantul concluzionează că, în perioada în care a comercializat în Franța produsele Gugler GmbH, intervenienta a indicat proveniența germană a acestora. Prin urmare, publicul relevant nu ar fi putut fi indus în eroare cu privire la originea lor și nu ar exista un risc de confuzie.
În sfârșit, reclamantul arată că nici după ruperea relației de afaceri dintre Gugler GmbH și intervenientă, în anul 2010, nu exista un risc de confuzie, deoarece intervenienta își schimbase numele de societate, se aproviziona de la un alt fabricant de ferestre german și nu mai comercializa produsele sub marca GUGLER.
Trebuie amintit că data care trebuie luată în considerare în vederea aprecierii riscului de confuzie este data depunerii cererii de înregistrare a mărcii contestate, și anume 25 august 2003.
În consecință, argumentele reclamantului, potrivit cărora nu ar exista un risc de confuzie după ruperea relației de afaceri dintre Gugler GmbH și intervenientă în anul 2010, trebuie respinse ca inoperante.
Cu toate acestea, trebuie să se analizeze dacă existența, la data depunerii cererii de înregistrare a mărcii contestate, a unor legături economice între titularul mărcii contestate și persoana care solicită declararea nulității se opune constatării existenței unui risc de confuzie.
Camera de recurs a considerat că, chiar dacă se presupune că publicul relevant dovedește un nivel de atenție ridicat, faptul că semnele aflate în conflict erau identice sub aspectul elementului lor distinctiv neutraliza similitudinea redusă existentă între anumite produse și servicii desemnate de marca contestată și activitățile protejate de semnul anterior. Aceasta a apreciat că consumatorii care au fost expuși la numele de societate în domeniul dispozitivelor de închidere pentru construcții ar crede în mod rezonabil că dispozitive de închidere identice sau similare, precum și produse pentru izolație conexe, comercializate în Franța sub marca GUGLER, au aceeași origine comercială și a concluzionat, așadar, că exista un risc de confuzie.
În decizia atacată, camera de recurs a respins argumentul reclamantului referitor la faptul că intervenienta și Gugler GmbH făceau parte din aceeași rețea de distribuție. Aceasta a considerat că nimic nu dovedea că existența acordului de distribuție era cunoscută de public și că faptul că produsele fabricate în Germania erau vândute în Franța sub marca GUGLER nu conferea Gugler GmbH niciun drept cu privire la marca respectivă în Franța, întrucât, în temeiul dreptului francez, utilizarea unei mărci nu dă naștere unor drepturi exclusive asupra acesteia.
Trebuie amintit că, la data depunerii cererii de înregistrare a mărcii contestate, și anume 25 august 2003, existau relații comerciale între intervenientă și Gugler GmbH, la acel moment titular al mărcii contestate. Astfel, intervenienta era distribuitorul în Franța al produselor Gugler GmbH. Relațiile de afaceri ale acestora datau din anul 2000, când intervenienta se numea încă PK Fermetures. Din luna iulie 2002, Gugler GmbH deținea 498 de părți sociale din capitalul intervenientei.
În plus, în anul 2003, Gugler GmbH a înființat împreună cu parteneri francezi, între care fondatorii intervenientei, societatea Gugler Europe, care este titular, începând de la 28 august 2003, al mărcii figurative franceze GUGLER. Gugler Europe a acordat intervenientei o licență asupra acestei mărci.
În speță, se ridică problema dacă existența, la data depunerii cererii de înregistrare a mărcii contestate, a unei legături economice între titularul mărcii contestate și persoana care solicită declararea nulității se opune constatării existenței unui risc de confuzie, care este definit ca fiind „riscul ca publicul să creadă că produsele sau serviciile în cauză provin de la aceeași întreprindere sau de la întreprinderi legate din punct de vedere economic”.
În această privință, trebuie amintit că constatarea unui risc de confuzie are drept obiectiv protejarea funcției mărcii de indicare a originii, prin permiterea opoziției la înregistrarea unei mărci sau formularea unei cereri de declarare a nulității sale, dacă există un risc de inducere în eroare a consumatorului cu privire la originea produselor sau a serviciilor în cauză, acesta crezând în mod greșit că produsele și serviciile desemnate de semnele în conflict provin de la aceeași întreprindere sau de la întreprinderi legate economic.
Funcția esențială a mărcii este aceea de a garanta consumatorului sau utilizatorului final identitatea originii produsului sau serviciului desemnat de marcă, permițându‑i să distingă, fără nicio posibilitate de confuzie, acest produs sau serviciu de cele care au o altă proveniență. Astfel, pentru ca o marcă să își poată îndeplini rolul de element esențial în sistemul de concurență nedenaturată pe care tratatul urmărește să îl stabilească și să îl mențină, aceasta trebuie să constituie garanția că toate produsele sau serviciile pe care le desemnează au fost fabricate sau prestate sub controlul unei singure întreprinderi, căreia îi poate fi atribuită responsabilitatea pentru calitatea acestora (a se vedea Hotărârea din 12 noiembrie 2002, Arsenal Football Club,
C‑206/01
,
EU:C:2002:651
, punctul
și jurisprudența citată, și Hotărârea din 8 iunie 2017, W. F. Gözze Frottierweberei și Gözze,
C‑689/15
,
EU:C:2017:434
, punctul
și jurisprudența citată).
Pentru ca această garantare a provenienței, care constituie funcția esențială a mărcii, să poată fi asigurată, titularul mărcii trebuie să fie protejat împotriva concurenților care ar dori să abuzeze de poziția și de reputația mărcii prin vânzarea unor produse care poartă în mod necuvenit această marcă (Hotărârea din 12 noiembrie 2002, Arsenal Football Club,
C‑206/01
,
EU:C:2002:651
, punctul
).
În speță, constatarea existenței unui risc de confuzie cu privire la originea produselor și a serviciilor desemnate de marca contestată presupune posibilitatea ca publicul relevant să creadă că produsele și serviciile desemnate de aceasta și activitățile protejate prin semnul anterior provin de la întreprinderi legate economic.
Or, tocmai, în speță, produsele desemnate de marca contestată sunt fabricate de Gugler GmbH, iar titularul numelui de societate anterior este distribuitorul acestor produse. În consecință, este vorba despre o situație în care posibilitatea ca un consumator să creadă că produsele și serviciile în cauză provin de la întreprinderi legate economic nu constituie o eroare cu privire la originea acestora.
Este necesar să se analizeze de asemenea aspectul dacă, astfel cum a afirmat camera de recurs, pentru a exclude riscul de confuzie, consumatorul trebuie să aibă cunoștință despre legătura economică existentă între titularul semnului anterior și titularul mărcii contestate.
Așa cum arată EUIPO, publicul francez probabil nu cunoștea existența Gugler GmbH și faptul că această întreprindere fabrica produsele distribuite de intervenientă, întrucât aceasta din urmă nu se prezenta explicit drept distribuitorul Gugler GmbH. EUIPO precizează că simplul fapt că intervenienta își prezenta produsele ca fiind fabricate la Maxdorf, în Germania, nu este suficient pentru ca publicul francez să știe că era vorba despre locul în care avea sediul Gugler GmbH.
Aprecierea riscului de confuzie este de natură obiectivă. În special, nu se impune ca un consumator să știe că săvârșește o eroare crezând că produsele și serviciile în cauză provin de la aceeași întreprindere sau de la întreprinderi legate economic. În mod similar, nu se poate impune ca acesta să știe că nu se va înșela cu privire la originea produselor deoarece are cunoștință despre existența unei legături economice între titularii semnelor aflate în conflict.
Reiese din jurisprudență că originea comercială exactă pe care publicul relevant o va atribui produselor sau serviciilor desemnate de fiecare dintre cele două mărci în conflict nu este relevantă în ceea ce privește aspectul dacă există un risc de confuzie între acestea. În realitate, importantă este problema dacă această origine comercială ar putea fi percepută de publicul relevant, în ambele cazuri, ca fiind aceeași [Hotărârea din 9 iunie 2010, Muñoz Arraiza/OAPI – Consejo Regulador de la Denominación de Origen Calificada Rioja (RIOJAVINA),
T‑138/09
,
EU:T:2010:226
, punctul
].
Prin urmare, este necesar să se considere, contrar celor afirmate de camera de recurs, că nu este necesar, pentru a exclude existența unui risc de confuzie atunci când titularii semnelor aflate în conflict sunt legați economic, ca această legătură economică să îi fie cunoscută consumatorului.
Reiese din acestea că legătura economică existentă între intervenientă, titular al numelui de societate anterior, și Gugler GmbH, titular al mărcii contestate la data depunerii cererii de înregistrare, se opunea constatării existenței unui risc de confuzie.
Prin urmare, camera de recurs a concluzionat în mod greșit în sensul existenței unui risc de confuzie și cel de al doilea aspect al celui de al doilea motiv trebuie, așadar, admis.
În consecință, decizia atacată trebuie anulată fără a fi necesar să se examineze, în cadrul primului aspect al celui de al doilea motiv, dacă camera de recurs a aplicat în mod eronat condițiile de aplicare a articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 207/2009. Nu mai este necesară, așadar, pronunțarea nici cu privire la primul și la cel de al treilea motiv, nici cu privire la argumentele EUIPO referitoare la admisibilitatea anumitor anexe la cererea introductivă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât EUIPO a căzut în pretenții, se impune ca, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, să fie obligat să suporte și cheltuielile de judecată efectuate de reclamant, conform concluziilor acestuia din urmă.
Întrucât intervenienta a căzut în pretenții în ceea ce privește concluziile sale, aceasta suportă propriile cheltuieli de judecată.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a opta)
declară și hotărăște:

1)
Anulează Decizia Camerei întâi de recurs a Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) din 31 ianuarie 2017 (cauza R 1008/2016‑1).

2)
EUIPO suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, cheltuielile de judecată efectuate de domnul Alexander Gugler.

3)
Gugler France suportă propriile cheltuieli de judecată.

Collins
Kancheva
De Baere
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 25 septembrie 2018.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.