CELEX: 62021CJ0329
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Telekomunikacijos
Elektroninių ryšių tinklai ir paslaugos
Direktyva 2002/21/EB (Pagrindų direktyva)
4 straipsnio 1 dalis
Direktyva 2002/20/EB (Leidimų direktyva)
7 straipsnis
Dažnių naudojimo teisių suteikimas
Aukciono procedūra
Kontroliuojančioji bendrovė, kuri atitinkamoje valstybėje narėje nėra registruota kaip elektroninių ryšių paslaugų teikėja
Pašalinimas iš teisių suteikimo procedūros
Teisė apskųsti sprendimą suteikti teises

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (OL L 108, 2002, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349), iš dalies pakeistos 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/140/EB (OL L 337, 2009, p. 37) (toliau – Pagrindų direktyva), 4 straipsnio 1 dalies, 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (Leidimų direktyva) (OL L 108, 2002, p. 21; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 337), iš dalies pakeistos Direktyva 2009/140 (toliau – Leidimų direktyva), 7 straipsnio ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
DIGI Communications NV
ir
Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Hivatala
(Nacionalinė ryšių ir žiniasklaidos institucija, Vengrija) (toliau – NMHH) ginčą dėl pasibaigus aukciono procedūrai pastarosios priimto sprendimo suteikti dažnių naudojimo teises, siekiant įdiegti 5G tinklą ir teikti kitas belaidžio plačiajuosčio ryšio paslaugas (toliau – ginčijamas sprendimas suteikti teises).

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė

Pagrindų direktyva
Pagrindų direktyvos 4 straipsnio „Teisė pateikti apeliacinį skundą [Teisė pateikti skundą]“ 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad nacionaliniu lygiu veiktų veiksmingi mechanizmai, pagal kuriuos bet kuris paslaugų gavėjas ar įmonė, teikianti elektroninių ryšių tinklus ir (arba) paslaugas, kuriai turi įtakos nacionalinės reguliavimo institucijos [toliau – NRI] sprendimas, turėtų teisę paduoti apeliacinei institucijai, nepriklausomai nuo suinteresuotų šalių, apeliacinį skundą dėl to sprendimo [paduoti institucijai, nepriklausomai nuo suinteresuotų šalių, skundą dėl to sprendimo]. Ši institucija, kuri gali būti teismas, turi turėti atitinkamas kvalifikacijas, kad galėtų veiksmingai vykdyti savo funkcijas. Valstybės narės užtikrina, kad būtų tinkamai atsižvelgiama į bylos sudėtį [bylos esmę] ir kad veiktų veiksmingas apeliacijų [apskundimo] mechanizmas.
<...>“
Šios direktyvos 8 straipsnio „Politikos tikslai ir reguliavimo principai“ 2 ir 5 dalyse nustatyta:
„2.      [NRI] skatina konkurenciją elektroninių ryšių tinklų, elektroninių ryšių paslaugų ir susijusių priemonių bei paslaugų teikimo srityje,
inter alia
:
a)      užtikrindamos, kad paslaugų gavėjai, įskaitant neįgalius, vyresnio amžiaus ir specialių socialinių poreikių turinčius paslaugų gavėjus, galėtų rinktis naudingiausią paslaugą, kainą ir kokybę;
b)      užtikrindamos, kad elektroninių ryšių sektoriuje, pirmiausia perduodant turinį, konkurencija nebūtų iškraipoma ar ribojama;
d)      skatindamos veiksmingai naudoti radijo dažnius ir numeracijos išteklius bei užtikrindamos jų veiksmingą valdymą.
<...>
5.      Siekdamos 2, 3 ir 4 dalyse nurodytų politikos tikslų, [NRI] taiko objektyvius, skaidrius, nediskriminacinius ir proporcingus reguliavimo principus,
inter alia
:
<...>
c)      apsaugodamos vartotojams naudingą konkurenciją ir atitinkamais atvejais skatindamos infrastruktūra pagrįstą konkurenciją;
<...>“

Leidimų direktyva
Leidimų direktyvos 2 straipsnyje „Sąvokos“ numatyta:
„1.      Šioje direktyvoje vartojamos sąvokos, pateiktos [Pagrindų direktyvos] 2 straipsnyje.
2.      Taip pat vartojama ši sąvoka:
„bendrosios teisės [bendrasis leidimas]“ – pagal šią direktyvą valstybių narių sukurta teisinė sistema, pagal kurią užtikrinamos teisės teikti elektroninių ryšių tinklus ar paslaugas ir nustatomi sektoriui specifiniai įpareigojimai, kurie[, laikantis šios direktyvos,] gali būti taikomi visiems ar tik tam tikros rūšies elektroninių ryšių tinklams ir paslaugoms.“
Leidimų direktyvos 3 straipsnyje „Elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrasis leidimas“ nurodyta:
„1.      Valstybės narės užtikrina laisvę teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas laikantis šioje direktyvoje nustatytų sąlygų. Šiuo tikslu valstybės narės nekliudo įmonei teikti elektroninių ryšių tinklus ar paslaugas, išskyrus atvejus, kai tai būtina dėl Sutarties 46 straipsnio 1 dalyje nurodytų priežasčių.
2.      Elektroninių ryšių tinklų ar elektroninių ryšių paslaugų teikimui gali būti taikomas bendrasis leidimas nepažeidžiant specifinių įpareigojimų, nurodytų 6 straipsnio 2 dalyje, ar naudojimo teisių, nurodytų 5 straipsnyje. Galima reikalauti, kad, prieš pradėdama naudotis teisėmis pagal leidimą, įmonė apie tai praneštų, bet negalima reikalauti, kad ji gautų [NRI] atskirą sprendimą ar kitą kokį administracinį aktą. Pranešusi, jei pranešimo reikalaujama, įmonė gali pradėti veiklą laikydamasi prireikus 5, 6 ir 7 straipsnių nuostatų dėl naudojimo teisės.
<...>
3.      Šio straipsnio 2 dalyje minėtas pranešimas – tai tik juridinio ar fizinio asmens pareiškimas [NRI] apie ketinimą pradėti teikti elektroninių ryšių tinklus ar paslaugas ir pati svarbiausia informacija, kurios reikia, kad [NRI] galėtų sudaryti elektroninių ryšių tinklų ar paslaugų teikėjų registrą ar sąrašą. Ši informacija – tai yra informacija, būtina teikėjo tapatybei nustatyti, pavyzdžiui, bendrovės registracijos numeris ir teikėjo kontaktinis asmuo, teikėjo adresas, trumpas tinklo ar paslaugos aprašymas ir numatyta veiklos pradžios data.“
Leidimų direktyvos 6 straipsnio „Bendrojo leidimo ir radijo dažnių bei numerių naudojimo teisių sąlygos ir specifiniai įpareigojimai“ 1 dalyje nustatyta:
„Bendrajam leidimui teikti elektroninių ryšių tinklus arba paslaugas, radijo dažnių naudojimo teisėms ir numerių naudojimo teisėms gali būti taikomos tik priede išvardytos sąlygos. Tokios sąlygos yra nediskriminuojančios, proporcingos ir skaidrios, o radijo dažnių naudojimo atveju atitinka Direktyvos 2002/21/EB (Pagrindų direktyva) 9 straipsnį.“
Leidimų direktyvos 7 straipsnyje „Suteikiamų radijo dažnių naudojimo teisių skaičiaus ribojimo tvarka“ nurodyta:
„1.      Jeigu valstybė narė svarsto, ar apriboti išduodamų radijo dažnių naudojimo teisių skaičių arba ar pratęsti išduotų [suteiktų] teisių galiojimo trukmę pagal sąlygas, kurios skiriasi nuo tokioms teisėms taikomų sąlygų, ji,
inter alia
:
a)      deramai atsižvelgia į poreikį didinti paslaugų gavėjų gaunamą naudą ir skatinti konkurencijos plėtrą;
<...>
3.      Kai radijo dažnių naudojimo teisių suteikimą reikia riboti, valstybės narės tokias teises teikia remdamosi atrankos kriterijais, kurie turi būti objektyvūs, skaidrūs, nediskriminuojantys ir proporcingi. Į tokius kriterijus būtina tinkamai atsižvelgti siekiant [Pagrindų direktyvos] 8 straipsnyje nurodytų tikslų ir laikantis šios direktyvos 9 straipsnyje nurodytų reikalavimų.
<...>“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2019 m. liepos 18 d. NMHH pradėjo aukciono procedūrą, kurios tikslas – suteikti dažnių naudojimo teises siekiant įdiegti 5G tinklą ir teikti kitas belaidžio plačiajuosčio ryšio paslaugas (toliau – aptariama aukciono procedūra), pagal tą pačią dieną paskelbtą „Konsultacijų dokumentą“.

DIGI Communications
(Nyderlanduose įsteigta bendrovė, kuri Vengrijoje nėra registruota kaip elektroninių ryšių paslaugų teikėja) pateikė paraišką dalyvauti aptariamoje aukciono procedūroje. NMHH nusprendė, kad paraiška oficialiai negalioja, nes, kaip mano ši institucija,
DIGI Communications
piktnaudžiaudama pasinaudojo teise dalyvauti šioje procedūroje ir veikė siekdama apeiti procedūrą bei bandė suklaidinti minėtą instituciją.
NMHH teigimu,
DIGI Communications
pateikė paraišką vietoj savo patronuojamosios Vengrijos bendrovės
DIGI Távközlési és Szolgáltató Korlátolt Felelősségű Társaság
(Vengrijoje registruota ir ten elektroninių ryšių paslaugas teikianti bendrovė). Galima šios patronuojamosios bendrovės paraiška būtų buvusi pašalinta iš aptariamos aukciono procedūros remiantis vienu iš „Konsultacijų dokumente“ numatytų pašalinimo pagrindų.
NMHH tęsė aptariamą aukciono procedūrą po to, kai nusprendė iš jos pašalinti
DIGI Communications
.
Ši teisme užginčijo sprendimą dėl pašalinimo. Pirmojoje instancijoje jos skundas buvo atmestas; antrojoje instancijoje jį atmetė
Kúria
(Aukščiausiasis Teismas, Vengrija).
Tuo tarpu NMHH priėmė ginčijamą sprendimą suteikti teises; juo suteikė dažnių naudojimo teises, dėl kurių vyko aptariama aukciono procedūra, trims Vengrijos rinkoje veikiantiems elektroninių ryšių paslaugų teikėjams.

Fővárosi Törvényszék
(Sostinės Budapešto apygardos teismas, Vengrija), t. y. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, pateiktame skunde
DIGI Communications
prašė panaikinti ginčijamą sprendimą suteikti teises, o savo teisę pateikti skundą grindė savo, kaip „įmonės, kuriai turi įtakos [sprendimas]“, kaip tai suprantama pagal Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalį, statusu.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl minėtos nuostatos aiškinimo; jis konstatuoja, kad Pagrindų direktyvoje sąvoka „įmonė, kuriai turi įtakos [sprendimas]“ neapibrėžta, ir remiasi, be kita ko, 2008 m. vasario 21 d. Sprendimu
Tele2 Telecommunication
(C‑426/05, EU:C:2008:103) ir 2015 m. sausio 22 d. Sprendimu
T-Mobile Austria
(C‑282/13, EU:C:2015:24). Konkrečiau kalbant, jis remiasi trimis sąlygomis, kurias Teisingumo Teismas nagrinėjo bylose, kuriose buvo priimti minėti sprendimai, siekdamas nustatyti, ar įmonei turi įtakos sprendimas, kaip tai suprantama pagal Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalį.
To teismo teigimu, šiomis sąlygomis siekiama nustatyti, pirma, ar atitinkama įmonė teikia elektroninių ryšių tinklus ar paslaugas ir yra atitinkamos NRI sprendimo adresato arba adresatų konkurentė, antra, ar tas sprendimas priimtas per procedūrą, kuria siekiama apsaugoti konkurenciją, ir, trečia, ar minėtas sprendimas gali turėti įtakos šios įmonės padėčiai rinkoje.
Šiomis aplinkybėmis
Fővárosi Törvényszék
(Sostinės Budapešto apygardos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      a)      Ar galima laikyti įmonių, kurioms skirtas [NRI] sprendimas, kaip tai suprantama pagal [Pagrindų direktyvos] 4 straipsnio 1 dalį, konkurente įmonę, kuri registruota ir veikia kitoje valstybėje narėje, bet pati neteikia elektroninių ryšių paslaugų rinkoje, su kuria susijęs sprendimas, kai tam tikra jos tiesiogiai kontroliuojama įmonė atitinkamoje rinkoje veikia kaip paslaugų teikėja ir joje konkuruoja su įmonėmis, kurioms skirtas šis sprendimas?
b)      Ar, norint atsakyti į pirmojo klausimo a dalį, būtina išnagrinėti, ar skundą norinti pateikti patronuojančioji bendrovė sudaro ekonominį vienetą su savo kontroliuojama įmone, kuri atitinkamoje rinkoje veikia kaip konkurentė?
2.      a)      Ar [NRI] pagal Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalį ir [Leidimų direktyvos] 7 straipsnį vykdoma aukciono procedūra dėl dažnių naudojimo teisių, siekiant įdiegti 5G tinklą ir teikti kitas belaidžio plačiajuosčio ryšio paslaugas, yra procedūra, kuria siekiama apsaugoti konkurenciją? Ar [NRI] sprendimas, kuriuo konstatuojami šios aukciono procedūros rezultatai, taip pat turi būti laikomas sprendimu, kuriuo siekiama apsaugoti konkurenciją šiuo atžvilgiu?
b)      Jei Teisingumo Teismas į antrojo klausimo a dalį atsakytų teigiamai, ar tai, kad [NRI], priimdama galutinį sprendimą, išdėstytą atskirame sprendime, atsisakė įregistruoti skundą teismui pateikusios įmonės paraišką, dėl ko ši negalėjo dalyvauti aukcione, todėl nebuvo aukciono rezultatus nustačiusio sprendimo adresatė, daro poveikį šio sprendimo tikslui apsaugoti konkurenciją?
3.      a)      Ar Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalis, siejama su [Chartijos] 47 straipsniu, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją teisė apskųsti [NRI] sprendimą suteikiama tik įmonei:
–        kurios padėtį rinkoje šis sprendimas paveikė tiesiogiai ir iš tikrųjų,
–        kurios padėtį rinkoje šis sprendimas, labai tikėtina, gali paveikti arba
–        kurios padėtį rinkoje šis sprendimas gali paveikti tiesiogiai arba netiesiogiai?
b)      Ar trečiojo klausimo a dalyje nurodytą poveikį pati savaime įrodo aplinkybė, kad įmonė pateikė paraišką per aukciono procedūrą, t. y. ji norėjo joje dalyvauti, bet negalėjo to padaryti, nes neatitiko reikalavimų, ir ar teismas gali teisėtai reikalauti, kad įmonė tokį poveikį pagrįstų įrodymais?
4.      Ar atsižvelgiant į atsakymus į pirmąjį–trečiąjį klausimus, Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalis, siejama su [Chartijos] 47 straipsniu, turi būti aiškinama taip, kad elektroninių ryšių paslaugas teikianti įmonė, kurią paveikė [NRI] sprendimas, kuriuo konstatuoti aukciono procedūros dėl dažnių naudojimo teisių siekiant įdiegti 5G tinklą ir teikti papildomas belaidžio plačiajuosčio ryšio paslaugas rezultatai, ir kuri dėl to turi teisę pateikti skundą, yra įmonė:
a)      kuri atitinkamoje rinkoje nevykdo ekonominės veiklos kaip paslaugų teikėja, tačiau tiesiogiai kontroliuoja įmonę, kuri toje rinkoje teikia elektroninių ryšių paslaugas, ir
b)      kurios paraišką įregistruoti per aukciono procedūrą buvo atsisakyta prieš priimant atitinkamo aukciono rezultatus konstatuojantį sprendimą priimtu galutiniu [NRI] sprendimu, kuriuo ši įmonė buvo pašalinta iš tolesnio dalyvavimo aukciono procedūroje?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl priimtinumo
Savo pastabose NMHH teigia, kad prejudiciniai klausimai nėra svarbūs sprendimui pagrindinėje byloje priimti. Ji iš esmės mano, kad Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalies taikymo klausimo šiuo atveju nekyla, atsižvelgiant į tai, kad Vengrijos teisės sistemoje numatyta teisių gynimo priemonių, kuriomis gali pasinaudoti įmonės, kurios, kaip
DIGI Communications
, pašalinamos iš aukciono procedūros, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, ir kurios, pasinaudojusios šiomis teisių gynimo priemonėmis, nebegali būti laikomos paveiktomis sprendimo, kuriuo užbaigiama tokia procedūra.
Pagal suformuotą jurisprudenciją tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos ypatumus, turi įvertinti tai, ar jo sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl kai pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu, Teisingumo Teismas iš principo privalo priimti sprendimą. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo, tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus (2018 m. spalio 2 d. Sprendimo
Ministerio Fiscal
, C‑207/16, EU:C:2018:788, 45 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, nagrinėjamu atveju pateikti klausimai visų pirma susiję su Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalies ir Leidimų direktyvos 7 straipsnio išaiškinimu. Be to, matyti, kad prašomas išaiškinimas būtinas pagrindinei bylai (kurios realumas, beje, neginčijamas) išnagrinėti ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo nutartyje nurodė pakankamai faktinių ir teisinių aplinkybių, kad Teisingumo Teismas galėtų naudingai atsakyti į šiuos klausimus. Be to, NMHH pateikti argumentai iš esmės susiję su Sąjungos teisės nuostatų, dėl kurių pateikti prejudiciniai klausimai, taikymo sritimi ir apimtimi, taigi ir su jų aiškinimu. Tokie su pateiktų klausimų esme susiję argumentai negali lemti šių klausimų nepriimtinumo (šiuo klausimu žr. 2022 m. spalio 27 d. Sprendimo
Proximus (Viešos elektroninės abonentų knygos)
, C‑129/21, EU:C:2022:833, 59 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad šie klausimai yra priimtini.

Dėl esmės
Reikia priminti, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, nacionaliniams teismams ir Teisingumo Teismui bendradarbiaujant, kaip numatyta SESV 267 straipsnyje, pastarasis nacionaliniam teismui turi pateikti naudingą atsakymą, kuris leistų išnagrinėti jam pateiktą bylą. Taigi Teisingumo Teismas prireikus turi performuluoti jam pateiktus klausimus. Be to, Teisingumo Teismui gali tekti atsižvelgti į Sąjungos teisės normas, kurių nacionalinis teismas savo klausime nenurodė (2020 m. gegužės 14 d. Sprendimo
T-Systems Magyarország
, C‑263/19, EU:C:2020:373, 45 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu, kurį reikia nagrinėti pirmiausia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Leidimų direktyvos 7 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad atrankos procedūra siekiant suteikti dažnių naudojimo teises ir šios procedūros pabaigoje priimamu sprendimu suteikti teises siekiama apsaugoti konkurenciją, ir, jeigu į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar gali būti laikoma, kad šiam tikslui prieštarauja tai, kad tokia procedūra apima galimų paraiškų atitikties su šia procedūra susijusioms specifikacijoms vertinimo etapą, po kurio kandidatas gali būti galutinai pašalintas iš šios procedūros.
Pirma, reikia pažymėti, kad, viena vertus, pagal Leidimų direktyvos 7 straipsnio 1 dalies a punktą reikalaujama, kad valstybės narės, svarstydamos, ar apriboti suteiktinų radijo dažnių naudojimo teisių skaičių arba pratęsti esamų teisių galiojimą kitais būdais nei tie, kurie numatyti tokiomis teisėmis, deramai atsižvelgtų į būtinybę skatinti konkurenciją. Kita vertus, šio straipsnio 3 dalyje paaiškinta, kad tais atvejais, kai tokių naudojimo teisių suteikimas turi būti ribojamas, valstybės narės jas suteikia remdamosi objektyviais, skaidriais, nediskriminaciniais ir proporcingais atrankos kriterijais, kuriais turi būti tinkamai atsižvelgiama į Pagrindų direktyvos 8 straipsnyje numatytų tikslų įgyvendinimą.
Kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, pagal Pagrindų direktyvos 8 straipsnį valstybės narės įpareigojamos užtikrinti, kad NRI imtųsi visų pagrįstų priemonių konkurencijai elektroninių ryšių paslaugų teikimo srityje skatinti, prižiūrėdamos, kad elektroninių ryšių sektoriuje nebūtų konkurencijos iškraipymų ir ribojimo, ir šalindamos likusias kliūtis teikti šias paslaugas Sąjungos lygiu (2017 m. liepos 26 d. Sprendimo
Persidera
, C‑112/16, EU:C:2017:597, 37 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Be to, nagrinėjamu atveju taikytina reguliavimo sistema grindžiama, be kita ko, veiksmingos ir neiškraipytos konkurencijos tikslu ir ja siekiama konkurenciją plėtoti, visų pirma laikantis vienodo požiūrio ir proporcingumo principų (2017 m. liepos 26 d. Sprendimo
Persidera
, C‑112/16, EU:C:2017:597, 42 punktas).
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad procedūra, kaip antai aptariama aukciono procedūra, taigi ir sprendimu suteikti teises, kuriuo ši procedūra užbaigiama, siekiama skatinti ir plėtoti veiksmingą ir neiškraipytą konkurenciją, laikantis vienodo požiūrio ir proporcingumo principų.
Antra, reikia pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar šį tikslą skatinti ir plėtoti veiksmingą ir neiškraipytą konkurenciją paneigia tai, kad atitinkama NRI atskiru sprendimu atsisakė užregistruoti įmonės, kuri dėl to nebėra atitinkamą aukciono procedūrą užbaigiančio sprendimo adresatė, paraišką.
Kiek tai susiję su radijo dažnių skyrimo procedūromis, pažymėtina, kad nagrinėjamu atveju taikytina reguliavimo sistema iš principo leidžia riboti suteikiamų radijo dažnių naudojimo teisių skaičių, kai esama radijo dažnių stygiaus ir siekiama užtikrinti jų veiksmingą naudojimą (2017 m. liepos 26 d. Sprendimo
Europa Way ir Persidera
, C‑560/15, EU:C:2017:593, 73 punktas). Šiuo klausimu valstybės narės, laikydamosi taikytinoje reguliavimo sistemoje nustatytų tikslų ir pareigų, gali laisvai pasirinkti taikyti konkurencines arba lyginamąsias, atlygintinas arba neatlygintinas procedūras, o nacionalinis teismas turi patikrinti, ar tokia atrankos procedūra atitinka šiuos tikslus ir pareigas (2017 m. liepos 26 d. Sprendimo
Europa Way ir Persidera
, C‑560/15, EU:C:2017:593, 65 ir 66 punktai).
Tai reiškia, kad valstybės narės turi diskreciją, kiek tai susiję su jų organizuojamų dažnių suteikimo procedūrų pobūdžiu ir tvarka, ir kad iš esmės niekas neleidžia manyti, jog tokia procedūra negali apimti galimų paraiškų atitikties NRI nustatytoms specifikacijoms nagrinėjimo etapo, kuris tam tikrais atvejais reiškia, kad tam tikri paraiškas pateikę subjektai pašalinami iš šios procedūros, jeigu visa ši procedūra gali būti laikoma atitinkančia Leidimų direktyvos 7 straipsnyje nustatytus reikalavimus ir sąlygas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti: Leidimų direktyvos 7 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad atrankos procedūra siekiant suteikti dažnių naudojimo teises ir šios procedūros pabaigoje priimamu sprendimu suteikti teises siekiama skatinti ir plėtoti veiksmingą ir neiškraipytą konkurenciją, laikantis vienodo požiūrio ir proporcingumo principų. Tai, kad tokia procedūra apima galimų paraiškų atitikties su šia procedūra susijusioms specifikacijoms vertinimo etapą, neprieštarauja šiam tikslui, jeigu visa ši procedūra atitinka šiame 7 straipsnyje numatytus reikalavimus ir sąlygas.

Dėl pirmojo, trečiojo ir ketvirtojo klausimų
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją Pagrindų direktyvos 4 straipsnis išplaukia iš Chartijos 47 straipsnio nuostatomis užtikrinamo veiksmingos teisminės gynybos principo, pagal kurį valstybių narių teismai turi užtikrinti teisės subjektams pagal Sąjungos teisę suteikiamų teisių teisminę gynybą (2016 m. spalio 13 d. Sprendimo
Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej ir Petrotel
, C‑231/15, EU:C:2016:769, 20 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Pagrindų direktyvos 4 straipsnyje numatytu atveju veiksmingos teisminės gynybos suteikimo reikalavimas, kuriuo grindžiamas šis straipsnis, turi būti taikomas taip pat ir tiems paslaugų gavėjams ir įmonėms, kuriems iš Sąjungos teisės sistemos, visų pirma elektroninių ryšių direktyvų, gali atsirasti teisių ir kurių teises NRI sprendimas pažeidžia (2015 m. sausio 22 d. Sprendimo
T-Mobile Austria
, C‑282/13, EU:C:2015:24, 34 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Be to, kadangi, kaip priminta šio sprendimo 26 punkte, pagal Pagrindų direktyvos 8 straipsnio 2 dalį NRI privalo skatinti konkurenciją elektroninių ryšių tinklų, elektroninių ryšių paslaugų ir susijusių priemonių bei paslaugų teikimo srityje, be kita ko, užtikrindamos, kad elektroninių ryšių sektoriuje nebūtų konkurencijos iškraipymų ir ribojimo, siauras Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalies aiškinimas, kad ši nuostata asmenims, kurie nėra NRI sprendimų adresatai, nesuteikia teisės pateikti skundo, būtų sunkiai suderinamas su NRI taikomais iš Pagrindų direktyvos 8 straipsnio išplaukiančiais bendraisiais tikslais ir reglamentuojamojo pobūdžio principais, visų pirma su tikslu skatinti konkurenciją (2015 m. sausio 22 d. Sprendimo
T-Mobile Austria
, C‑282/13, EU:C:2015:24, 36 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taigi pagal suformuotą jurisprudenciją Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalis skirta tiek atitinkamo sprendimo adresatams, tiek kitoms įmonėms, teikiančioms elektroninių ryšių tinklus ar paslaugas ir galinčioms konkuruoti su šiais adresatais, jeigu tas sprendimas gali turėti įtakos jų padėčiai rinkoje (2015 m. sausio 22 d. Sprendimo
T
‑
Mobile Austria
, C‑282/13, EU:C:2015:24, 37 punktas).
Vis dėlto, priešingai, nei, atrodo, preziumuoja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, be to, kaip taip pat pažymėjo generalinis advokatas išvados 24 punkte, iš šios jurisprudencijos negalima daryti išvados, kad Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalies taikymo sritis, be šių adresatų, apima tik su jais konkuruojančias įmones.
Iš paties šios nuostatos teksto matyti, kad valstybės narės įpareigojamos teisę pateikti skundą pripažinti bet kuriam paslaugų gavėjui ar įmonei, kuri „teik[ia] elektroninių ryšių tinklus ir (arba) paslaugas“ ir kuriai „turi įtakos“ NRI sprendimas, kurį ji ketina ginčyti, ir ši teisė neapribojama vien to sprendimo adresato ar adresatų konkurentais.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ir į šio sprendimo 23 punkte primintą jurisprudenciją reikia manyti, kad pirmuoju, trečiuoju ir ketvirtuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalis, siejama su Chartijos 47 straipsniu, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją teisė pateikti skundą suteikiama įmonei:
–        kuri pateikė paraišką ir dalyvavo kitos valstybės narės nei ta, kurioje ši įmonė yra įsteigta ir vykdo veiklą, NRI vykdytoje elektroninių ryšių sektoriaus aukciono procedūroje,
–        kuri pati neteikia elektroninių ryšių paslaugos atitinkamos valstybės narės, susijusios su šia procedūra, rinkoje, bet tiesiogiai kontroliuoja šioje rinkoje veikiančią įmonę, ir
–        dėl kurios ši NRI priėmė sprendimą atsisakyti užregistruoti jos paraišką per minėtą procedūrą, motyvuodama tuo, kad ji neatitinka keliamų reikalavimų, ir šis sprendimas vėliau tapo galutinis,
siekiant ginčyti vėlesnį sprendimą, kuriuo minėta NRI nusprendė sudaryti sutartį, susijusią su aukciono procedūra, su trečiąja šalimi.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismo pateikiamame Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalies (kuri, kaip priminta šio sprendimo 33 punkte, išplaukia iš Chartijos 47 straipsnio nuostatomis užtikrinamo veiksmingos teisminės gynybos principo) išaiškinime turi būti atsižvelgta į šios pagrindinės teisės svarbą, išplaukiančią iš visa Chartija įgyvendintos sistemos. Pirmiausia reikia atsižvelgti į tai, kad nors Chartijos 52 straipsnio 1 dalyje leidžiama apriboti naudojimąsi joje įtvirtintomis teisėmis, vis dėlto šioje nuostatoje reikalaujama, kad bet koks apribojimas nekeistų atitinkamos pagrindinės laisvės esminio turinio ir, laikantis proporcingumo principo, būtų būtinas bei iš tiesų atitiktų Sąjungos pripažįstamus bendrojo intereso tikslus (šiuo klausimu žr. 2013 m. birželio 4 d. Sprendimo
ZZ
, C‑300/11, EU:C:2013:363, 51 punktą).
Be to, pagal suformuotą jurisprudenciją aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į kontekstą bei teisės aktu, kuriame ji įtvirtinta, siekiamus tikslus (2015 m. sausio 22 d. Sprendimo
T-Mobile Austria
, C‑282/13, EU:C:2015:24, 32 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nagrinėjamu atveju pirmiausia reikia priminti, kad nei Pagrindų direktyvoje, nei Leidimų direktyvoje sąvoka „elektroninių ryšių paslaugų teikėjas“ nėra apibrėžta (2014 m. balandžio 30 d. Sprendimo
UPC DTH
, C‑475/12, EU:C:2014:285, 55 punktas). Todėl, siekiant patikslinti šios sąvokos apimtį, reikia remtis Leidimų direktyvos norminiu pagrindu ir tikslais, kurių siekiama visomis reikšmingomis nuostatomis.
Primintina, kad pagal Leidimų direktyvos 3 straipsnį valstybės narės užtikrina laisvę teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas, laikantis šioje direktyvoje nustatytų sąlygų. Pagal šio 3 straipsnio 2 dalį elektroninių ryšių tinklų ar elektroninių ryšių paslaugų teikimui gali būti taikomas tik bendrasis leidimas, kuris pagal minėtos direktyvos 2 straipsnio 2 dalį yra valstybių narių sukurta teisinė sistema, pagal kurią užtikrinamos teisės teikti elektroninių ryšių tinklus ar paslaugas ir nustatomi sektoriui specifiniai įpareigojimai, kurie, vadovaujantis ta pačia direktyva, gali būti taikomi visiems ar tik tam tikros rūšies elektroninių ryšių tinklams ir paslaugoms.
Pagal Leidimų direktyvos 6 straipsnio 1 dalį bendrajam leidimui teikti elektroninių ryšių tinklus ar paslaugas gali būti taikomos tik šios direktyvos priede išvardytos sąlygos, kurios turi būti nediskriminacinės, proporcingos ir skaidrios.
Be to, pagal minėtos direktyvos 3 straipsnio 2 dalies antrą sakinį „[g]alima reikalauti, kad, prieš pradėdama naudotis teisėmis pagal leidimą, įmonė apie tai praneštų, bet negalima reikalauti, kad ji gautų [NRI] atskirą sprendimą ar kitą kokį administracinį aktą“. Šiuo klausimu šio straipsnio 3 dalyje paaiškinta, kad 2 dalyje paminėtas pranešimas yra tik juridinio ar fizinio asmens pareiškimas NRI, be kita ko, apie „ketinimą pradėti teikti elektroninių ryšių tinklus ar paslaugas“.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad tokioje valstybėje narėje, kaip – remiantis NMHH per posėdį pateikta informacija – Vengrija, kuri reikalauja, kad suinteresuotosios įmonės pateiktų pranešimą, kaip tai suprantama pagal Leidimų direktyvos 3 straipsnio 2 dalį, šios įmonės pranešimą turi pateikti tik prieš pradėdamos faktiškai teikti elektroninių ryšių tinklus ar paslaugas. Taigi negalima atmesti galimybės, kad tokią veiklą ketinanti pradėti įmonė gali dalyvauti tokioje procedūroje, kaip aptariama aukciono procedūra, prieš pateikdama tokį pranešimą atitinkamai NRI.
Atsižvelgiant į šią išvadą pažymėtina: jeigu įmonės, „teikian[čios] elektroninių ryšių tinklus ir (arba) paslaugas“, statusas Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalies taikymo tikslais būtų pripažįstamas tik įmonėms, kurios kompetentingai NRI jau pateikė pranešimą, joje garantuojama teisminė apsauga iš esmės būtų netaikoma bet kuriam naujam subjektui, norinčiam patekti į rinką, įskaitant operatorius, kurie, pateikdami paraišką, ėmėsi iniciatyvos dalyvauti aukciono procedūroje, kad iš tikrųjų patektų į šią rinką. Tokiu Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalies, siejamos su minėtomis Leidimų direktyvos nuostatomis, aiškinimu būtų nesilaikoma Chartijos 47 straipsnyje įtvirtintos pagrindinės teisės į veiksmingą teisinę gynybą esminio turinio (nes iš tokių ūkio subjektų būtų atimta bet kokia galimybė ginčyti sprendimą, kuris gali būti jiems nepalankus) ir būtų prieštaraujama tiek šio sprendimo 26 punkte primintiems tikslams, tiek šio sprendimo 33–36 punktuose nurodytai jurisprudencijai.
Todėl tam, kad įmonei būtų pripažintas įmonės, „teikian[čios] elektroninių ryšių tinklus ir (arba) paslaugas“, kaip tai suprantama pagal Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalį, statusas, įmonė nei turi būti būtinai pateikusi oficialų pranešimą atitinkamos valstybės narės kompetentingoms institucijoms tais atvejais, kai tokio pranešimo reikalaujama pagal šios valstybės narės teisę taikant Leidimų direktyvos 3 straipsnio 2 dalį, nei apskritai jau būti šios valstybės narės rinkoje, jeigu ši įmonė atitinka objektyvias sąlygas, kurios šioje valstybėje narėje taikomos bendrajam leidimui, nurodytam pastarojoje nuostatoje, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Taigi laikoma, kad ankstesniame punkte nurodytus reikalavimus atitinka įmonė, kuri, dar neatėjusi į rinką, pateikė paraišką ir dalyvavo tokioje procedūroje, kaip aptariama aukciono procedūra, jeigu ji atitinka šias objektyvias sąlygas, nepriklausomai nuo to, ar jai priklauso patronuojamoji bendrovė, kuri veikia rinkoje.
Antra, Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta sąlyga, kad įmonei turi „tur[ėti] įtakos“ NRI priimtas sprendimas, kurį ji ketina ginčyti, turi būti laikoma įvykdyta, jeigu sprendimas gali turėti įtakos šios įmonės padėčiai rinkoje arba jeigu minėtas sprendimas potencialiai turi įtakos jos pagal Sąjungos teisę turimoms teisėms (šiuo klausimu žr. 2008 m. vasario 21 d. Sprendimo
Tele2 Telecommunication
, C‑426/05, EU:C:2008:103, 32 ir 39 punktus, taip pat 2015 m. sausio 22 d. Sprendimo
T-Mobile Austria
, C‑282/13, EU:C:2015:24, 37 punktą). Taigi ši sąlyga įvykdoma, jeigu atitinkamos NRI sprendimas dėl savo turinio ir šios įmonės vykdomos ar planuojamos veiklos potencialiai turi įtakos atitinkamos įmonės teisėms (šiuo klausimu žr. 2008 m. balandžio 24 d. Sprendimo
Arcor
, C‑55/06, EU:C:2008:244, 176 punktą).
Taigi įmonei, kuri pateikė paraišką ir dalyvavo tokioje procedūroje, kaip aptariama aukciono procedūra, turi įtakos (kaip tai suprantama pagal Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalį, kaip ją yra išaiškinęs Teisingumo Teismas ankstesniame punkte primintoje jurisprudencijoje) NRI sprendimas, priimtas šios procedūros pabaigoje.
Konkretaus tokios įmonės veiksmo, t. y. paraiškos pateikimo per aukciono procedūrą, siekiant faktiškai įeiti į su šia procedūra susijusią rinką, iš principo pakanka, kad būtų nustatyta, jog sprendimas, kuriuo NRI užbaigia šią procedūrą, suteikdama tretiesiems asmenims radijo dažnių naudojimo teises, kurias minėta įmonė tikėjosi gauti, savo turiniu daro poveikį tos įmonės planuojamai veiklai, todėl potencialiai turi įtakos jos teisėms, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
Vien tai, kad tokia įmonė buvo pašalinta iš aukciono procedūros, pasibaigusios sprendimo suteikti teises, kuriuo ši procedūra buvo užbaigta įsigaliojusiu sprendimu, priėmimu, kaip yra nagrinėjamu atveju (tai vis dėlto turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), negali iš šios įmonės atimti įmonės, kuriai minėtas sprendimas suteikti teises turi įtakos, kaip tai suprantama pagal Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalį, statuso.
Reikia pridurti, kad dėl viešųjų pirkimų, kuriems taikoma 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyva 89/665/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su peržiūros procedūrų taikymu sudarant viešojo prekių pirkimo ir viešojo darbų pirkimo sutartis, derinimo (OL L 395, 1989, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 246), Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad iš viešojo pirkimo procedūros pašalinto viešojo pirkimo dalyvio suinteresuotumas apskųsti sprendimą sudaryti sutartį negali būti grindžiamas tuo, kad su šiuo konkurso dalyviu galbūt galėtų būti sudaryta sutartis, jeigu, panaikinus tą sprendimą, perkančioji organizacija nuspręstų pradėti naują sutarties sudarymo procedūrą (2022 m. gegužės 17 d. Nutarties
Estaleiros Navais de Peniche
, C‑787/21, nepaskelbta Rink., EU:C:2022:414, 27 punktas).
Vis dėlto šios direktyvos 2a straipsnio 2 dalyje iš esmės nustatyta, kad viešojo pirkimo dalyviai ir kandidatai turi turėti teisę apskųsti sprendimą sudaryti sutartį, jeigu jie yra su juo „susiję“, t. y. jie „nėra galutinai pašalinti“. 2021 m. gruodžio 21 d. Sprendime
Randstad Italia
(C‑497/20, EU:C:2021:1037, 72 ir 75 punktai) Teisingumo Teismas, remdamasis šia nuostata, padarė išvadą, kad tokie pašalinti viešojo pirkimo dalyviai neturi suinteresuotumo apskųsti sprendimo.
Reikia konstatuoti, kad Pagrindų direktyvoje nėra jokios nuostatos, kuri būtų analogiška Direktyvos 89/665 2a straipsnio 2 daliai. Todėl, kalbant apie nuostatą, kuria ribojama pagrindinė teisė į veiksmingą teisminę gynybą, ir atsižvelgiant į šio sprendimo 40 punkte primintą jurisprudenciją, kurioje pabrėžiama proporcingumo principo svarba šiame kontekste, aiškinant Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalį nereikia taikyti tokio paties požiūrio pagal analogiją, nes teisės aktų leidėjas nemanė, kad į šią direktyvą būtina įtraukti tokią nuostatą.
Taigi reikia manyti, kad tuo atveju, kai įmonė pagal Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalį paduoda skundą, siekdama užginčyti sprendimą suteikti teises, kuriuo užbaigiama aukciono procedūra, kurioje ši įmonė dalyvavo pateikusi paraišką, tačiau iš kurios buvo pašalinta ankstesniu įsigaliojusiu sprendimu, šios įmonės suinteresuotumas apskųsti sprendimą gali būti grindžiamas, be kita ko, tuo, kad ji galbūt galėtų dalyvauti naujoje aukciono procedūroje, susijusioje su tų pačių radijo dažnių naudojimo teisių suteikimu, ir galbūt gauti šias teises tuo atveju, jeigu, panaikinus minėtą sprendimą, perkančioji organizacija nuspręstų pradėti tokią procedūrą.
Trečia, vis dėlto reikia priminti
res judicata
principo svarbą ir Sąjungos teisės sistemoje, ir nacionalinės teisės sistemose. Siekiant užtikrinti tiek teisės ir teisinių santykių stabilumą, tiek gerą teisingumo vykdymą, svarbu, kad teismų sprendimai, kurie išnaudojus visas galimas teisių gynimo priemones arba pasibaigus numatytiems pasinaudojimo jomis terminams tampa galutiniai, nebegalėtų būti ginčijami (2020 m. gegužės 14 d. Sprendimo
Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság
, C‑924/19 PPU ir C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 185 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taigi tuo atveju, kai NRI sprendimu, kuris, teismui priėmus sprendimą, įsigaliojo, iš aukciono procedūros (kaip antai aptariama aukciono procedūra) pašalinta įmonė pagal Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalį pateikia skundą, siekdama užginčyti sprendimą suteikti teises, kuriuo užbaigiama ši procedūra, toks skundas neturi pažeisti šio teismo sprendimo
res judicata
galios.
Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją
res judicata
galia siejama su fakto ir teisės klausimais, kurie buvo realiai arba neišvengiamai išspręsti teismo sprendimu (2009 m. liepos 16 d. Sprendimo
Komisija / Schneider Electric
, C‑440/07 P, EU:C:2009:459, 102 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Vadinasi,
res judicata
galios principo taikymas nagrinėjamu atveju iš esmės priklauso nuo bendrovės
DIGI Communications
pateikto skundo, kuriuo ginčijamas aptariamas sprendimas suteikti teises, apimties, taigi ir nuo šios apimties ir teismo sprendimo, kuriuo jos skundas dėl sprendimo pašalinti ją iš aptariamos aukciono procedūros buvo galutinai atmestas, apimties galimo persidengimo. Konkrečiau kalbant, kaip generalinis advokatas iš esmės pažymėjo išvados 86 punkte, apimtis priklauso nuo to, ar
DIGI Communications
ginčija aptariamą sprendimą sudaryti sutartį siekdama kvestionuoti jos pašalinimą iš šios aukciono procedūros, nesutikdama su neteisėto pašalinimo kriterijaus taikymu jos atžvilgiu, ar dažnių naudojimo teisių suteikimo teisėtumą dėl kitų priežasčių nei tos, kuriomis buvo motyvuotas jos pačios pašalinimas iš minėtos procedūros.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį, trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti, kad Pagrindų direktyvos 4 straipsnio 1 dalis, siejama su Chartijos 47 straipsniu, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją teisė pateikti skundą suteikiama įmonei:
–        kuri pateikė paraišką ir dalyvavo kitos valstybės narės nei ta, kurioje ši įmonė yra įsteigta ir vykdo veiklą, NRI vykdytoje elektroninių ryšių sektoriaus aukciono procedūroje,
–        kuri pati neteikia elektroninių ryšių paslaugos atitinkamos valstybės narės, susijusios su šia procedūra, rinkoje, tačiau atitinka objektyvias sąlygas, kurios šioje valstybėje narėje taikomos Leidimų direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje nurodytam bendrajam leidimui, nepriklausomai nuo to, ar ji kontroliuoja kitą šioje rinkoje veikiančią įmonę, ir
–        dėl kurios NRI priėmė sprendimą atsisakyti užregistruoti jos paraišką per minėtą procedūrą, motyvuodama tuo, kad ji neatitinka keliamų reikalavimų, ir tas sprendimas tapo galutinis, teismui priėmus sprendimą atmesti skundą dėl to sprendimo,
tam, kad ji užginčytų vėlesnį sprendimą, kuriuo atitinkama NRI nusprendė sudaryti su aukciono procedūra susijusią sutartį su trečiosiomis šalimis, jeigu šios įmonės pateiktas skundas nepažeidžia šio teismo sprendimo
res judicata
galios.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
1.
2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo, iš dalies pakeistos 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/140/EB, 7 straipsnis
turi būti aiškinamas taip:
–
atrankos procedūra siekiant suteikti dažnių naudojimo teises ir šios procedūros pabaigoje priimamu sprendimu suteikti teises siekiama skatinti ir plėtoti veiksmingą ir neiškraipytą konkurenciją, laikantis vienodo požiūrio ir proporcingumo principų;
–
tai, kad tokia procedūra apima galimų paraiškų atitikties su šia procedūra susijusioms specifikacijoms vertinimo etapą, neprieštarauja šiam tikslui, jeigu visa ši procedūra atitinka šiame 7 straipsnyje numatytus reikalavimus ir sąlygas.
2.
2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos, iš dalies pakeistos Direktyva 2009/140, 4 straipsnio 1 dalis, siejama su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsniu,
turi būti aiškinama taip, kad pagal ją teisė pateikti skundą suteikiama įmonei:
–
kuri pateikė paraišką ir dalyvavo kitos valstybės narės nei ta, kurioje ši įmonė yra įsteigta ir vykdo veiklą, nacionalinės reguliavimo institucijos vykdytoje elektroninių ryšių sektoriaus aukciono procedūroje,
–
kuri pati neteikia elektroninių ryšių paslaugos atitinkamos valstybės narės, susijusios su šia procedūra, rinkoje, tačiau atitinka objektyvias sąlygas, kurios šioje valstybėje narėje taikomos Direktyvos 2002/20, iš dalies pakeistos Direktyva 2009/140, 3 straipsnio 2 dalyje nurodytam bendrajam leidimui, nepriklausomai nuo to, ar ji kontroliuoja kitą šioje rinkoje veikiančią įmonę, ir
–
dėl kurios nacionalinė reguliavimo institucija priėmė sprendimą atsisakyti užregistruoti jos paraišką per minėtą procedūrą, motyvuodama tuo, kad ji neatitinka keliamų reikalavimų, ir tas sprendimas tapo galutinis, teismui priėmus sprendimą atmesti skundą dėl to sprendimo,
tam, kad ji užginčytų vėlesnį sprendimą, kuriuo atitinkama nacionalinė reguliavimo institucija nusprendė sudaryti su aukciono procedūra susijusią sutartį su trečiosiomis šalimis, jeigu šios įmonės pateiktas skundas nepažeidžia šio teismo sprendimo
res judicata
galios.
Parašai.
*
Proceso kalba: vengrų.