CELEX: 62018CJ0080
Trimitere preliminară
Principiul «poluatorul plătește»
Norme comune pentru piața internă a energiei electrice
Directiva 2009/72/CE
Articolul 3 alineatele (1) și (2)
Principiul nediscriminării
Finanțarea deficitului tarifar
Impozite la plata cărora sunt supuse doar întreprinderile care utilizează energia nucleară pentru a produce energie electrică

Cererile de decizie preliminară privesc interpretarea articolului 191 alineatul (2) TFUE, a articolului 3 alineatele (1) și (2) din Directiva 2009/72/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 iulie 2009 privind normele comune pentru piața internă a energiei electrice și de abrogare a Directivei 2003/54/CE (
JO 2009, L 211, p. 55
), a articolelor 3 și 5 din Directiva 2005/89/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 18 ianuarie 2006 privind măsurile menite să garanteze siguranța aprovizionării cu energie electrică și investițiile în infrastructuri (
JO 2006, L 33, p. 22
, Ediție specială, 13/vol. 51, p. 309), precum și a articolelor 20 și 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
Aceste cereri au fost formulate în cadrul unor litigii între, în primul rând, Asociación Española de la Industria Eléctrica (UNESA) și Endesa Generación SA, pe de o parte, și Iberdrola Generación Nuclear SAU și Administración General del Estado (Administrația Generală a Statului, Spania), pe de altă parte, și, în al doilea rând, între Endesa Generación și Iberdrola Generación Nuclear, pe de o parte, și această administrație, pe de altă parte, în legătură cu legalitatea impozitelor pe producerea de combustibil nuclear uzat și de deșeuri radioactive care rezultă din producția de energie electrică nucleară, precum și pe depozitarea acestui combustibil nuclear și a acestor deșeuri în instalații centralizate (denumite în continuare „impozitele pe energia nucleară”).
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2005/89
Articolul 3 alineatele (1) și (4) din Directiva 2005/89 prevedea:
„(1)   Statele membre asigură un nivel ridicat de siguranță a aprovizionării cu energie electrică prin luarea măsurilor necesare pentru favorizarea unui climat stabil de investiții și prin definirea rolurilor și responsabilităților autorităților competente, inclusiv, după caz, ale autorităților de reglementare și ale tuturor actorilor implicați de pe piață și prin publicarea informațiilor în acest sens. […]
[…]
(4)   Statele membre se asigură că orice măsuri adoptate în conformitate cu prezenta directivă nu sunt discriminatorii și nu constituie o sarcină nerezonabilă pentru actorii de pe piață, inclusiv noii sosiți și societățile care dețin o cotă de piață mică. […]”
Articolul 5 alineatul (1) din această directivă prevedea:
„Statele membre iau măsurile necesare pentru a menține echilibrul între cererea de energie electrică și capacitatea de producție disponibilă.
[…]”
Directiva 2005/89 a fost abrogată prin Regulamentul (UE) 2019/941 al Parlamentului European și al Consiliului din 5 iunie 2019 (
JO 2019, L 158, p. 1
).
Directiva 2009/72
Articolul 1 din Directiva 2009/72 prevede:
„Prezenta directivă stabilește norme comune pentru producerea, transportul, distribuția și furnizarea energiei electrice, precum și dispoziții privind protecția consumatorilor, în vederea îmbunătățirii și integrării piețelor de energie competitive, conectate printr‑o rețea comună, în Comunitate. Prezenta directivă stabilește normele referitoare la organizarea și funcționarea sectorului energiei electrice, accesul deschis la piață, criteriile și procedurile aplicabile cererilor de ofertă și acordării de autorizații și exploatarea sistemelor. Directiva stabilește, în același timp, obligațiile de serviciu universal și drepturile consumatorilor de energie electrică și clarifică obligațiile privind concurența.”
Articolul 3 din această directivă, intitulat „Obligațiile de serviciu public și protecția consumatorului”, prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)   Pe baza organizării lor instituționale și cu respectarea principiului subsidiarității, statele membre se asigură că, fără a aduce atingere alineatului (2), întreprinderile din domeniul energiei electrice funcționează în conformitate cu principiile prezentei directive, în vederea realizării unei piețe de energie electrică concurențiale, sigure și durabile din punctul de vedere al protecției mediului, și se abțin de la orice discriminare în ceea ce privește drepturile sau obligațiile acestor întreprinderi.
(2)   Ținând seama pe deplin de dispozițiile relevante din tratat, în special articolul 86, statele membre pot impune întreprinderilor din sectorul energiei electrice, în interesul economic general, obligații de serviciu public referitoare la siguranță, inclusiv siguranța alimentării, regularitatea, calitatea și prețul furnizărilor, precum și protecția mediului, inclusiv eficiența energetică, energia din surse regenerabile și protecția climei. Aceste obligații sunt clar definite, transparente, nediscriminatorii și ușor de verificat și garantează întreprinderilor de energie electrică comunitare accesul egal la consumatorii naționali. […]”
Dreptul spaniol
Potrivit preambulului Ley 15/2012 de medidas fiscales para la sostenibilidad energética (Legea 15/2012 privind măsurile fiscale pentru sustenabilitatea energetică) din 27 decembrie 2012 (BOE nr. 312 din 28 decembrie 2012, p. 88081, denumită în continuare „Legea fiscală privind energia”):
„Obiectivul prezentei legi este de a ne adapta sistemul fiscal în vederea unei utilizări mai eficiente și mai ecologice și a unei dezvoltări durabile […]
[…]
Prezenta lege se întemeiază în principal pe articolul 45 din Constituție […] Astfel, una dintre axele prezentei reforme fiscale este internalizarea costurilor de mediu generate de producția de energie electrică […] Legea trebuie să stimuleze îmbunătățirea nivelurilor noastre de eficiență energetică, garantând, în același timp, o mai bună gestionare a resurselor naturale și susținând în continuare noul model al dezvoltării durabile, atât din punct de vedere economic și social, cât și din punctul de vedere al mediului.
[…]
În acest scop, prezenta lege reglementează trei noi impozite: […] impozitul pe producerea de combustibil nuclear uzat și de deșeuri radioactive rezultate din producerea de energie electrică nucleară și impozitul pe depozitarea combustibilului nuclear uzat și a deșeurilor radioactive în instalații centralizate […]
[…]
Producția de energie electrică prin utilizarea energiei nucleare implică acceptarea de către societate a unei serii de sarcini și obligații, ca o consecință a caracteristicilor particulare ale acestui tip de energie, al căror impact economic este dificil de stabilit. Societatea trebuie să își asume o gamă largă de responsabilități care rezultă din aspectele specifice ale acestei producții, precum gestionarea deșeurilor radioactive generate și posibila utilizare a materialelor în scopuri nepașnice.
[…] Evaluarea costului total al dezafectării centralelor nucleare și gestionarea finală a deșeurilor radioactive prezintă în continuare incertitudini semnificative care vor afecta, în cele din urmă, societatea, după încetarea funcționării centralelor nucleare, în special în ceea ce privește gestionarea finală a combustibilului nuclear uzat și a deșeurilor cu activitate ridicată. […]
Astfel, având în vedere durata lungă de viață a anumitor deșeuri radioactive, care se întinde pe mai multe generații, este esențial să se stabilească, după gestionarea finală a acestora, măsurile necesare pentru a împiedica eliberarea lor de către un agent extern în mediu sau orice alte efecte negative, ceea ce va necesita o monitorizare instituțională pe termen lung, care va fi în sarcina statului. […]
O altă caracteristică distinctivă a industriei nucleare este utilizarea și producerea de materiale care trebuie să fie strict controlate pentru a se evita utilizarea lor în scopuri nepașnice sau orice alt tip de acte răuvoitoare care le afectează, ceea ce obligă Spania […] să își asume responsabilitățile care decurg de aici și, prin urmare, să furnizeze resurse pentru a le face față.
Astfel, statul trebuie să furnizeze resursele necesare pentru a menține operaționale planurile de urgență nucleară existente […]
Având în vedere cele de mai sus, este necesar să se instituie un impozit pe producerea de combustibil nuclear uzat și de deșeuri radioactive în instalațiile nucleare, precum și pe depozitarea lor în instalații centralizate pentru a compensa costurile pe care societatea trebuie să le suporte ca urmare a acestei producții.”
Potrivit articolului 12 din Legea fiscală privind energia, intitulat „Caracter”:
„Impozitul pe producerea de combustibil nuclear uzat și de deșeuri radioactive rezultate din producerea de energie electrică nucleară și impozitul pe depozitarea combustibilului nuclear uzat și a deșeurilor radioactive în instalații centralizate sunt impozite directe, cu caracter real, care sunt percepute pe activitățile care, împreună cu faptele generatoare aferente, sunt definite la articolele 15 și 19 din prezenta lege.”
Articolul 15 din această lege prevede:
„Faptul generator al obligației de plată a impozitului este producerea de combustibil nuclear uzat și de deșeuri radioactive rezultate din producerea de energie electrică nucleară.”
Articolul 16 din legea menționată prevede:
„1.   Sunt persoane impozabile persoanele fizice și juridice și entitățile menționate la articolul 35 alineatul 4 din Ley 58/2003, de 17 de diciembre, General Tributaria [Legea 58/2003 din 17 decembrie 2003 privind Codul general al impozitelor], care exercită activitatea prevăzută la articolul 15.
2.   Răspund solidar pentru datoria fiscală privind impozitul proprietarii instalațiilor nucleare care produc faptul generator atunci când aceștia nu sunt și operatorii lor.”
Potrivit articolului 17 din Legea fiscală privind energia:
„1.   Constituie baza de impozitare pentru impozitul pe producerea de combustibil nuclear uzat și de deșeuri radioactive care rezultă din producția de energie electrică nucleară:
a)
kilogramele de metal greu conținute în combustibilul nuclear produs în perioada impozabilă, înțelegându‑se că metalul greu este uraniul și plutoniul conținut, iar combustibilul nuclear uzat este combustibilul nuclear iradiat în reactorul care a fost extras definitiv din acesta în perioada impozabilă;
b)
metrii cubi de deșeuri radioactive produse cu activitate medie, redusă și foarte redusă care au fost ambalate în perioada impozabilă în vederea depozitării lor temporare pe situl instalației.
2.   Baza de impozitare definită la acest articol se stabilește pentru fiecare instalație ce realizează activitățile care constituie faptul generator al acestui impozit.”
Articolul 18 din legea menționată prevede:
„Cuantumul impozitului se calculează prin aplicarea la baza de impozitare a următoarelor cote:
a)
pentru producerea de combustibil uzat provenit din producția de energie electrică nucleară, menționată la articolul 17 alineatul 1 litera a), cota este de 2190 de euro pe kilogram de metal greu;
b)
pentru producția de deșeuri radioactive menționată la articolul 17 alineatul 1 litera b):
1.
pentru deșeurile radioactive cu activitate redusă și medie, cota este de 6000 de euro pe metru cub;
2.
pentru deșeurile radioactive cu activitate foarte redusă, cota este de 1000 de euro pe metru cub.”
Articolul 19 din legea menționată prevede:
„Faptul generator al obligației de plată a impozitului este activitatea de depozitare a combustibilului nuclear uzat și a deșeurilor radioactive într‑o instalație centralizată.
În scopul prezentului impozit, depozitarea combustibilului nuclear uzat și a deșeurilor radioactive înseamnă orice activitate care constă în imobilizarea temporară sau permanentă a acestora, în orice fel, iar instalație centralizată înseamnă o instalație care poate depozita astfel de materiale provenite din diferite instalații sau surse.”
Articolul 21 din Legea fiscală privind energia definește contribuabilii ca fiind „persoanele fizice sau juridice și entitățile menționate la articolul 35 alineatul 4 din [Legea 58/2003] care dețin instalațiile în care se desfășoară activitățile menționate la articolul 19.”
Potrivit articolului 22 din această lege:
„1.   Constituie baza de impozitare a impozitului pe depozitarea de combustibil nuclear uzat și de deșeuri radioactive în instalații centralizate:
a)
diferența de greutate a metalului greu conținut în combustibilul nuclear uzat depozitat între sfârșitul și începutul perioadei impozabile, exprimată în kilograme;
b)
diferența de volum a deșeurilor radioactive cu activitate ridicată, altele decât combustibilul nuclear uzat, sau cu activitate medie pe durată lungă, depozitate între sfârșitul și începutul perioadei impozabile, exprimată în metri cubi;
c)
volumul deșeurilor radioactive cu activitate medie neincluse la litera b) și cu activitate redusă sau foarte redusă plasate în instalație în vederea depozitării pe perioada impozabilă, exprimat în metri cubi.
2.   Baza de impozitare definită la acest articol se stabilește pentru fiecare instalație ce realizează activitățile care constituie faptul generator al acestui impozit.”
Articolul 24 din legea menționată prevede:
„1.   Cuantumul impozitului rezultă din aplicarea, la baza de impozitare sau la baza impozabilă netă în conformitate cu articolul 23, a următoarelor cote:
a)
pentru depozitarea de combustibil uzat prevăzută la articolul 22 alineatul 1 litera a), cota este de 70 de euro pe kilogramul de metal greu;
b)
pentru depozitarea de deșeuri radioactive prevăzută la articolul 22 alineatul 1 litera b), cota este de 30000 de euro pe metrul cub de deșeuri radioactive;
c)
pentru depozitarea de deșeuri radioactive menționată la articolul 22 alineatul 1 litera c):
1.
pentru deșeurile radioactive cu activitate redusă și medie, cota este de 10000 de euro pe metru cub;
2.
pentru deșeurile radioactive cu activitate foarte redusă, cota este de 2000 de euro pe metru cub.”
Articolul 26 din Legea fiscală privind energia prevede:
„1.   Contribuabilii sunt obligați să plătească impozitul prin taxare inversă și să achite cuantumul acestuia în primele 20 de zile calendaristice care urmează după exigibilitatea impozitului, în conformitate cu normele și cu modelele stabilite de ministrul finanțelor și al administrației publice.
2.   În cursul primelor 20 de zile din lunile aprilie, iulie și octombrie, contribuabilii care realizează faptul generator menționat la articolele 15 și 19 sunt obligați să efectueze o plată fracționată pe baza lichidării corespunzătoare perioadei de impozitare în curs, în conformitate cu normele și cu modelele stabilite de ministrul finanțelor și al administrației publice.
Cuantumul plăților fracționate se calculează în funcție de criteriile care determină baza de impozitare a trimestrului civil care precedă punctul de plecare al termenului pentru efectuarea fiecăreia dintre plățile fracționate și prin aplicarea cotei de impozitare prevăzute, după caz, la articolele 18 și 24 din lege.”
A doua dispoziție adițională din Legea fiscală privind energia, referitoare la costurile sistemului de energie electrică, prevede:
„În fiecare an, legile finanțelor generale ale statului alocă pentru finanțarea costurilor sistemului de energie electrică prevăzute la articolul 16 din Ley 54/1997, de 27 de noviembre, del Sector Eléctrico [Legea 54/1997 din 27 noiembrie 1997 privind sectorul energiei electrice] un cuantum echivalent cu suma dintre:
a)
estimarea cuantumurilor percepute anual de stat cu titlu de prelevări și de redevențe prevăzute de prezenta lege [și]
b)
venitul estimat din vânzarea la licitație a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în valoare de maximum 500 de milioane de euro.”
Ley 16/2013, por la que se establecen determinadas medidas en materia de fiscalidad medioambiental y se adoptan otras medidas tributarias y financieras (Legea 16/2013 de stabilire a anumitor măsuri în materie de fiscalitate privind mediul și de adoptare a altor măsuri fiscale și financiare din 29 octombrie 2013) (BOE nr. 260 din 30 octombrie 2013, p. 87528) a prevăzut anumite măsuri în materie de fiscalitate privind mediul, care modifică în parte Legea fiscală privind energia, instituind în prezent trei impozite în locul celor două impozite precedente, și anume un impozit pe producerea de combustibil nuclear, un impozit pe producerea de deșeuri radioactive care rezultă din producția de energie electrică nucleară și un impozit pe depozitare.
Litigiile principale și întrebările preliminare
Reclamantele din litigiile principale sunt societăți care produc energie electrică nucleară. Acestea au introdus la Audiencia Nacional (Curtea Națională, Spania) acțiuni având ca obiect anularea Orden HAP/538/2013, de 5 de abril, por la que se aprueban los modelos 584 «Impuesto sobre la producción de combustible nuclear gastado y residuos radiactivos resultantes de la generación de energía nucleoeléctrica. Autoliquidación y pagos fraccionados» y 585 «Impuesto sobre el almacenamiento de combustible nuclear gastado y residuos radiactivos en instalaciones centralizadas. Autoliquidación y pagos fraccionados», y se establece la forma y procedimiento para su presentación (Ordinul HAP/538/2013 din 5 aprilie 2013 de aprobare a modelelor 584 „Impozite pe producerea de combustibil nuclear uzat și de deșeuri radioactive care rezultă din producerea de energie electrică nucleară. Taxare inversă și plăți fracționate” și 585 „Impozit pe depozitarea de combustibil nuclear uzat și de deșeuri radioactive în instalații centralizate. Taxare inversă și plăți fracționate”), prin care s‑au aprobat formularele referitoare la impozitele pe energia nucleară.
În urma respingerii acțiunilor, aceste societăți au formulat recursuri la instanța de trimitere.
Această instanță arată că ordinul a cărui anulare se solicită a fost adoptat în temeiul Legii fiscale privind energia care prevede respectivele impozite pe energia nucleară. Ea arată că, pentru a se pronunța asupra legalității acestui ordin, trebuie să stabilească dacă obligațiile prevăzute de această lege sunt contrare sau nu dreptului Uniunii, în special normelor și principiilor care guvernează piața energiei electrice. Ea consideră că impozitele pe energia nucleară fac parte din domeniul fiscalității energiei, deși ele nu privesc însăși producția de energie electrică, ci combustibilul utilizat pentru producția sa și deșeurile pe care aceasta le generează. Din moment ce prelevările care rezultă din aceste impozite privesc producerea și depozitarea acestui combustibil și a deșeurilor nucleare derivate, instanța de trimitere consideră că ele se referă la însăși producția de energie electrică și, pe cale de consecință, afectează întreprinderile producătoare de energie electrică.
Potrivit instanței de trimitere, obiectivul impozitelor menționate este de a crește volumul veniturilor din sistemul financiar al energiei electrice pentru ca producătorii de energie electrică nucleară să suporte o parte mai importantă decât ceilalți producători de energie electrică a finanțării „deficitului tarifar”, acest deficit corespunzând diferenței dintre veniturile pe care întreprinderile spaniole din domeniul energiei electrice le percep de la consumatori și costurile de furnizare a energiei electrice recunoscute de reglementarea națională.
Această instanță apreciază că libera concurență pe piața energiei electrice este denaturată în cazul în care anumite întreprinderi sunt impozitate ca urmare a formei lor de producție, chiar dacă prelevarea nu afectează în mod direct producția de energie electrică propriu‑zisă sau energia electrică produsă, ci combustibilul și deșeurile și depozitarea mijloacelor utilizate în acest scop, fără o justificare obiectivă. În plus, o astfel de diferență de tratament ar putea fi contrară dreptului Uniunii în cazul în care s‑ar stabili că o astfel de impozitare nu este întemeiată pe protecția mediului și a fost instituită din motive legate doar de deficitul tarifar.
În aceste condiții, Tribunalul Supremo (Curtea Supremă, Spania) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare, identice în cele patru cauze conexate C‑80/18-C‑83/18:
„1)
Articolul 191 alineatul (2) [TFUE], care consacră principiul «poluatorul plătește», coroborat cu articolele 20 și 21 din [cartă], care prevăd ca principii de bază egalitatea în fața legii și nediscriminarea, aplicate în privința normelor cuprinse la articolul 3 alineatele (1) și (2) din Directiva [2009/72], în măsura în care prin acestea se urmărește, printre altele, realizarea unei piețe concurențiale și nediscriminatorii a energiei electrice care să nu poată fi modificată decât din rațiuni de interes economic general, printre care protecția mediului, se opun instituirii unor taxe aplicabile exclusiv întreprinderilor producătoare de energie electrică ce utilizează energia nucleară, în cazul în care scopul principal al acestor taxe nu este protejarea mediului, ci creșterea veniturilor sistemului financiar din sectorul energiei electrice, cu consecința că aceste întreprinderi contribuie cu o pondere mai mare la finanțarea deficitului tarifar în raport cu alte întreprinderi care desfășoară aceeași activitate?
2)
Pe o piață competitivă și nediscriminatorie a energiei electrice, legislația europeană permite impunerea unor taxe de mediu, justificate de poluarea inerentă generată de activitatea nucleară, în lipsa unor prevederi legislative clare – se invocă o prevedere în preambulul legii, însă, în ceea ce privește taxa pe producerea de combustibil nuclear uzat și de deșeuri radioactive, partea dispozitivă a legii nu se referă la internalizarea costurilor care trebuie acoperite, iar în ceea ce privește depozitarea deșeurilor radioactive, există de asemenea o lipsă de claritate, în condițiile în care costul gestionării și al depozitării este deja acoperit prin alte taxe, nu se stabilește în mod clar destinația sumelor încasate, iar întreprinderile vizate trebuie să își asume răspunderea civilă aferentă până la suma de 1,2 miliarde de euro?
3)
Cerința prevăzută la articolul 3 alineatul (2) din [Directiva 2009/72], potrivit căreia obligațiile impuse în interes economic general, inclusiv protecția mediului, trebuie să fie clar definite, transparente, nediscriminatorii și ușor de verificat, este îndeplinită în cazul în care obiectivul privind mediul și caracteristicile ce definesc taxele de mediu nu sunt descrise în mod concret în partea dispozitivă a legii?
4)
Articolul 191 alineatul (2) [TFUE], care consacră principiul «poluatorul plătește», articolele 20 și 21 din [cartă], care prevăd principiile egalității și nediscriminării, precum și articolele 3 și 5 din Directiva 2005/89, care urmăresc să garanteze «buna funcționare a pieței interne a energiei electrice» invitând statele membre să se asigure că «orice măsuri adoptate în conformitate cu prezenta directivă nu sunt discriminatorii și nu constituie o sarcină nerezonabilă pentru actorii de pe piață», se opun unei reglementări naționale care plasează finanțarea deficitului tarifar în sarcina ansamblului întreprinderilor din sectorul energiei electrice (cu excepția celor hidroelectrice, clasificate drept utilizatoare de surse regenerabile), dar care impune întreprinderilor nuclear‑electrice o povară fiscală deosebit de ridicată (acestora revenindu‑le o responsabilitate contributivă sporită în comparație cu alte întreprinderi care activează pe piața energiei electrice fără a fi obligate să suporte aceste cheltuieli, unele dintre ele fiind chiar mai poluante), din considerente legate de protecția mediului sub aspectul riscurilor și al incertitudinilor inerente activităților nucleare, fără specificarea costurilor și fără a prevedea că veniturile obținute vor fi utilizate în scopul protecției mediului, în condițiile în care gestionarea și depozitarea deșeurilor nucleare fac obiectul altor taxe, iar întreprinderile nuclear‑electrice își asumă o răspundere civilă, producându‑se astfel denaturarea liberei concurențe impuse de cerințele pieței interne liberalizate prin favorizarea altor producători de energie electrică care nu sunt supuși unor taxe de mediu deși utilizează surse de energie mai poluante?
5)
Articolul 191 alineatul (2) [TFUE], care consacră principiul «poluatorul plătește», se opune unei taxe pe producerea de combustibil nuclear uzat și de deșeuri radioactive rezultate din producerea de energie electrică nucleară, care se aplică numai industriei producătoare de energie nucleară și care exclude orice alt sector ce ar putea genera astfel de deșeuri, cu consecința că alte întreprinderi care desfășoară activități ce utilizează materiale sau surse nucleare nu sunt supuse acestei taxe în pofida impactului lor asupra valorilor privind protecția mediului?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la admisibilitate
În primul rând, în măsura în care prima, a patra și a cincea întrebare privesc interpretarea principiului „poluatorul plătește”, astfel cum este prevăzut la articolul 191 alineatul (2) TFUE, trebuie amintit că această dispoziție prevede că politica Uniunii în domeniul mediului urmărește un nivel ridicat de protecție și se întemeiază, printre altele, pe principiul „poluatorul plătește”. Dispoziția menționată se limitează astfel la definirea obiectivelor generale ale Uniunii în materie de mediu, în măsura în care articolul 192 TFUE încredințează Parlamentului European și Consiliului Uniunii Europene, hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară, sarcina de a decide cu privire la acțiunea care urmează a fi întreprinsă în vederea realizării acestor obiective (Hotărârea din 4 martie 2015, Fipa Group și alții,
C‑534/13
,
EU:C:2015:140
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În consecință, având în vedere că articolul 191 alineatul (2) TFUE se referă la acțiunea Uniunii, această dispoziție nu poate fi invocată ca atare de particulari în scopul excluderii aplicării unei reglementări naționale care poate interveni într‑un domeniu care ține de politica de mediu în cazul în care nu este aplicabilă nicio reglementare a Uniunii adoptată în temeiul articolului 192 TFUE care să se refere în mod specific la situația în cauză (Hotărârea din 4 martie 2015, Fipa Group și alții,
C‑534/13
,
EU:C:2015:140
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Or, trebuie să se constate că nici Directiva 2009/72, nici Directiva 2005/89, invocate de instanța de trimitere în întrebările sale, nu au fost adoptate în temeiul articolului 175 CE (devenit articolul 192 TFUE).
Prin urmare, întrucât articolul 191 alineatul (2) TFUE nu este susceptibil să se aplice în litigiile principale, dat fiind că el nu este pus în aplicare nici de Directiva 2009/72, nici de Directiva 2005/89, este necesar să se considere inadmisibile, ca urmare a lipsei lor vădite de pertinență pentru soluționarea litigiilor principale, a cincea întrebare preliminară, precum și prima și a patra întrebare preliminară în măsura în care privesc această dispoziție.
În al doilea rând, trebuie să se constate că, după cum a subliniat Comisia Europeană în observațiile sale scrise, instanța de trimitere nu indică motivele pentru care articolele 3 și 5 din Directiva 2005/89, menționate la cea de a patra întrebare preliminară, care prevăd măsuri menite să garanteze siguranța aprovizionării cu energie electrică, precum și un echilibru între cererea de energie electrică și capacitatea de producție disponibilă, ar fi relevante pentru litigiile principale.
Or, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că procedura instituită la articolul 267 TFUE este un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale cu ajutorul căruia Curtea furnizează acestora din urmă elementele de interpretare a dreptului Uniunii care le sunt necesare pentru soluționarea litigiului asupra căruia urmează să se pronunțe (Hotărârea din 5 iulie 2016, Ognyanov,
C‑614/14
,
EU:C:2016:514
, punctul
și jurisprudența citată).
Cerințele privind conținutul unei cereri de decizie preliminară figurează explicit la articolul 94 din Regulamentul de procedură al Curții, pe care instanța de trimitere se prezumă, în cadrul cooperării instituite la articolul 267 TFUE, că îl cunoaște și pe care este obligată să îl respecte cu strictețe (Hotărârea din 5 iulie 2016, Ognyanov,
C‑614/14
,
EU:C:2016:514
, punctul
și jurisprudența citată).
În această privință, cererea de decizie preliminară trebuie să cuprindă, conform articolului 94 litera (c) din Regulamentul de procedură, expunerea motivelor care au determinat instanța de trimitere să aibă îndoieli cu privire la interpretarea anumitor dispoziții ale dreptului Uniunii, precum și legătura pe care instanța de trimitere o stabilește între aceste dispoziții și legislația națională aplicabilă litigiului principal.
În speță, trebuie să se constate că deciziile de trimitere nu cuprind nici expunerea necesară, nici o explicație privind legătura care poate exista între dispozițiile Directivei 2005/89 și legislația națională în discuție în litigiile principale, ceea ce privează Curtea de posibilitatea de a verifica aplicabilitatea acestei directive în litigiile principale și de a oferi un răspuns util instanței de trimitere în ceea ce privește cea de a patra întrebare.
În plus, această lipsă de informații nu permite Curții să se pronunțe, în cadrul acestei a patra întrebări, asupra aplicabilității articolelor 20 și 21 din cartă.
În această privință, trebuie amintit că articolul 51 alineatul (1) din cartă prevede că dispozițiile acesteia se adresează statelor membre numai în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii.
Articolul 51 alineatul (1) din cartă confirmă jurisprudența constantă a Curții potrivit căreia drepturile fundamentale garantate de ordinea juridică a Uniunii au vocația de a fi aplicate în toate situațiile reglementate de dreptul Uniunii, însă nu în afara unor asemenea situații (a se vedea în special Hotărârea din 6 octombrie 2015, Delvigne,
C‑650/13
,
EU:C:2015:648
, punctul
și jurisprudența citată).
Astfel, atunci când o situație juridică nu intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, Curtea nu este competentă să o examineze, iar dispozițiile eventual invocate ale cartei nu pot constitui, prin ele însele, temeiul acestei competențe (Hotărârea din 6 octombrie 2015, Delvigne,
C‑650/13
,
EU:C:2015:648
, punctul
și jurisprudența citată).
Așadar, în cadrul celei de a patra întrebări, aplicabilitatea articolelor 20 și 21 din cartă nu ar fi putut fi constatată decât dacă celelalte dispoziții de drept al Uniunii care sunt menționate acolo ar fi aplicabile în cauza principală. Or, pentru motivele indicate la punctele 27-35 din prezenta hotărâre, a patra întrebare este inadmisibilă în măsura în care vizează aceste alte dispoziții, din moment ce nu rezultă că ele ar putea fi aplicate în litigiile principale.
În consecință, cea de a patra întrebare preliminară este inadmisibilă în întregime.
Rezultă din cele ce precedă că trebuie să se considere inadmisibile, pe de o parte, a patra și a cincea întrebare preliminară, precum și, pe de altă parte, prima întrebare preliminară în măsura în care ea privește articolul 191 alineatul (2) TFUE.
În consecință, trebuie să se răspundă numai la prima întrebare în măsura în care ea privește interpretarea articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2009/72, precum și la a doua și la a treia întrebare.
Cu privire la prima și la a doua întrebare
Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolele 20 și 21 din cartă, precum și articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2009/72 trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiile principale, prin care se instituie impozite pe producerea și pe depozitarea de combustibil și de deșeuri nucleare, la care nu sunt supuse decât întreprinderile de producție de energie electrică ce utilizează energie nucleară și al căror obiectiv principal nu constă în protejarea mediului, ci în creșterea volumului veniturilor din sistemul financiar al energiei electrice.
Pentru a răspunde la întrebările adresate, trebuie examinat în primul rând domeniul de aplicare al articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2009/72.
Potrivit acestei dispoziții, statele membre, pe baza organizării lor instituționale și cu respectarea principiului subsidiarității, se asigură că, fără a aduce atingere alineatului (2) al acestui articol, întreprinderile din domeniul energiei electrice funcționează în conformitate cu principiile acestei directive în vederea realizării unei piețe de energie electrică concurențiale, sigure și durabile din punctul de vedere al protecției mediului și se abțin de la orice discriminare în ceea ce privește drepturile sau obligațiile acestor întreprinderi.
Este necesar să se arate că acest articol 3 alineatul (1) consacră, în domeniul pieței interne a energiei electrice, principiul general al nediscriminării, care face parte integrantă din principiile generale ale dreptului Uniunii. Or, Curtea a statuat deja că acest principiu este obligatoriu pentru statele membre atunci când situația națională în discuție în cauza principală intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2006, Chacón Navas,
C‑13/05
,
EU:C:2006:456
, punctul
, precum și Hotărârea din 19 ianuarie 2010, Kücükdeveci,
C‑555/07
,
EU:C:2010:21
, punctele
și
).
În speță, trebuie subliniat că, întrucât reiese din elementele de care dispune Curtea, pe de o parte, că situațiile în discuție în litigiile principale sunt pur interne, în sensul că sunt lipsite de orice element transfrontalier, și că, pe de altă parte, impozitele pe energia nucleară în cauză constituie măsuri de natură fiscală, principiul nediscriminării, astfel cum este prevăzut la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2009/72, nu este aplicabil acestor impozite decât dacă se poate considera că această directivă vizează apropierea dispozițiilor fiscale ale statelor membre.
În această privință, după cum a arătat avocatul general la punctul 35 din concluziile sale, trebuie să se constate că, întrucât obiectivul Directivei 2009/72 constă în realizarea unei piețe interne a energiei electrice, legiuitorul Uniunii a recurs la procedura legislativă ordinară prevăzută la articolul 95 alineatul (1) CE [devenit articolul 114 alineatul (1) TFUE] pentru adoptarea unor măsuri privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre în ceea ce privește instituirea și funcționarea pieței interne.
Cu toate acestea, în conformitate cu însuși modul de redactare a articolului 95 alineatul (2) CE [devenit articolul 114 alineatul (2) TFUE], acest articol 95 alineatul (1) [devenit articolul 114 alineatul (1) TFUE] nu se aplică dispozițiilor fiscale.
Întrucât Directiva 2009/72 nu constituie o măsură referitoare la apropierea dispozițiilor fiscale ale statelor membre, este necesar să se considere că principiul nediscriminării prevăzut la articolul 3 alineatul (1) din aceasta nu se aplică unei reglementări naționale prin care se instituie impozite pe producerea și pe depozitarea de combustibil și de deșeuri nucleare precum impozitele pe energia nucleară în discuție în cauzele principale.
Din considerațiile care precedă rezultă că principiul nediscriminării, astfel cum este prevăzut la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2009/72, trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale prin care se instituie impozite pe producerea și pe depozitarea de combustibil și de deșeuri nucleare precum impozitele pe energia nucleară în discuție în cauzele principale, la plata cărora nu sunt supuse decât întreprinderile de producție de energie electrică care utilizează energia nucleară și al căror obiectiv principal nu constă în protejarea mediului, ci în creșterea volumului de venituri din sistemul financiar al energiei electrice.
În ceea ce privește, în al doilea rând, articolele 20 și 21 din cartă, din cuprinsul punctelor 37-39 din prezenta hotărâre rezultă că, întrucât articolul 3 din Directiva 2009/72 nu este aplicabil unei reglementări naționale prin care se instituie impozite pe producerea și pe depozitarea de combustibil și de deșeuri nucleare precum impozitele pe energia nucleară în discuție în cauzele principale și în lipsa oricărei alte precizări în decizia de trimitere în ceea ce privește un alt instrument de drept al Uniunii pe care această reglementare l‑ar pune în aplicare, nu se poate considera că, prin adoptarea acestei reglementări, Regatul Spaniei a pus în aplicare dreptul Uniunii, în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă. În consecință, conform jurisprudenței citate la punctul 38 din această hotărâre, Curtea nu este competentă să răspundă la prima și la a doua întrebare în ceea ce privește interpretarea articolelor 20 și 21 din cartă.
Din considerațiile care precedă rezultă că trebuie să se răspundă la prima și la a doua întrebare că principiul nediscriminării, astfel cum este prevăzut la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2009/72, trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale prin care se instituie impozite pe producerea și pe depozitarea de combustibil și de deșeuri nucleare precum cele în discuție în cauzele principale, la plata cărora nu sunt supuse decât întreprinderile de producție de energie electrică ce utilizează energia nucleară și al căror obiectiv principal nu constă în protejarea mediului, ci în creșterea volumului de venituri din sistemul financiar al energiei electrice.
Cu privire la a treia întrebare
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în cauzele principale atunci când obiectivul de protejare a mediului și caracteristicile impozitelor de mediu prevăzute de aceasta nu sunt materializate în partea obligatorie a acestei reglementări.
Totuși, din răspunsul la prima întrebare și în special din cuprinsul punctelor 46-51 din prezenta hotărâre rezultă că Directiva 2009/72 nu constituie o măsură referitoare la apropierea dispozițiilor fiscale ale statelor membre. În consecință, articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72 nu se aplică unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiile principale, prin care se instituie impozite pe producerea și pe depozitarea de combustibil și de deșeuri nucleare.
Prin urmare, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72 trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în cauzele principale atunci când obiectivul de protejare a mediului și caracteristicile impozitelor de mediu prevăzute de aceasta nu sunt concretizate în partea obligatorie a acestei reglementări.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiile principale, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

1)
Principiul nediscriminării, astfel cum este prevăzut la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2009/72/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 iulie 2009 privind normele comune pentru piața internă a energiei electrice și de abrogare a Directivei 2003/54/CE, trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale prin care se instituie impozite pe producerea și pe depozitarea de combustibil și de deșeuri nucleare precum cele în discuție în cauzele principale, la plata cărora nu sunt supuse decât întreprinderile de producție de energie electrică ce utilizează energia nucleară și al căror obiectiv principal nu constă în protejarea mediului, ci în creșterea volumului de venituri din sistemul financiar al energiei electrice.

2)
Articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2009/72 trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în cauzele principale atunci când obiectivul de protejare a mediului și caracteristicile impozitelor de mediu prevăzute de aceasta nu sunt concretizate în partea obligatorie a acestei reglementări.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: spaniola.