CELEX: 62018CJ0080
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Principas „teršėjas moka“
Elektros energijos vidaus rinkos bendrosios taisyklės
Direktyva 2009/72/EB
3 straipsnio 1 ir 2 dalys
Nediskriminavimo principas
Tarifo deficito finansavimas
Mokesčiai, kuriais apmokestinamos tik įmonės, naudojančios branduolinę energiją elektros energijai gaminti

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl SESV 191 straipsnio 2 dalies, 2009 m. liepos 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/72/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinančios Direktyvą 2003/54/EB (
OL L 211, 2009, p. 55
), 3 straipsnio 1 ir 2 dalių, 2006 m. sausio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/89/EB dėl priemonių siekiant užtikrinti elektros energijos tiekimo saugumą ir investicijas į infrastruktūrą (
OL L 33, 2006, p. 22
) 3 ir 5 straipsnių ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 20 ir 21 straipsnių išaiškinimo.
Šie prašymai buvo pateikti nagrinėjant, viena vertus,
Asociación Española de la Industria Eléctrica (UNESA)
ir
Endesa Generación SA
ginčą su
Iberdrola Generación Nuclear SAU
ir
Administración General del Estado
(Generalinė valstybės administracija, Ispanija) ir, kita vertus,
Endesa Generación
ir
Iberdrola Generación Nuclear
ginčą su šią administracija dėl mokesčių už panaudoto branduolinio kuro ir radioaktyviųjų atliekų, susidarančių gaminant branduolinę elektros energiją, gamybą ir tokio branduolinio kuro ir atliekų saugojimą centralizuotuose įrenginiuose (toliau – mokesčiai už branduolinę energiją) teisėtumo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2005/89
Direktyvos 2005/89 3 straipsnio 1 ir 4 dalyse buvo numatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina aukštą elektros energijos tiekimo saugumo lygį imdamosi būtinų priemonių, palengvinančių išlaikyti stabilų investicinį klimatą, ir apibrėždamos kompetentingų institucijų, įskaitant, jei tinkama, reguliavimo institucijų, ir visų susijusių rinkos dalyvių vaidmenis bei atsakomybę bei skelbdamos apie tai informaciją. <…>
<…>
4.   Valstybės narės užtikrina, kad visos pagal šią direktyvą patvirtintos priemonės būtų nediskriminuojančios ir neužkrautų pernelyg didelės naštos rinkos dalyviams, įskaitant pradėjusius veikti rinkos dalyvius ir nedidelę rinkos dalį užimančias įmones. <…>“
Šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje buvo nurodyta:
„Valstybės narės imasi atitinkamų priemonių, siekdamos išlaikyti elektros paklausos ir turimų gamybos pajėgumų pusiausvyrą.
<…>“
Direktyva 2005/89 buvo panaikinta 2019 m. birželio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2019/941 (
OL L 158, 2019, p. 1
).
Direktyva 2009/72
Direktyvos 2009/72 1 straipsnyje numatyta:
„Šia direktyva nustatomos elektros energijos gamybos, perdavimo, skirstymo ir tiekimo bendrosios taisyklės ir vartotojų apsaugos nuostatos siekiant patobulinti ir integruoti konkurencingas Bendrijos elektros energijos rinkas. Joje nustatomos taisyklės, reglamentuojančios elektros energijos sektoriaus organizavimą ir veikimą, atvirą patekimą į rinką, kvietimams teikti paraiškas dalyvauti konkurse taikomus kriterijus ir tvarką, leidimų išdavimą ir sistemų eksploatavimą. Be to, direktyvoje nustatomi visuotinių paslaugų teikimo įpareigojimai ir elektros energijos vartotojų teisės bei išaiškinami konkurencijos reikalavimai.“
Šios direktyvos 3 straipsnio „Įpareigojimai teikti viešąsias paslaugas ir vartotojų apsauga“ 1 ir 2 dalyse nurodyta:
„1.   Valstybės narės, remdamosi savo institucine struktūra ir deramai laikydamosi subsidiarumo principo, užtikrina, kad nedarant įtakos 2 daliai, elektros energijos įmonės būtų eksploatuojamos laikantis šios direktyvos principų siekiant sukurti konkurencingą, saugią ir aplinką tausojančią elektros energijos rinką, bei nediskriminuoja tų įmonių jų teisių ar įsipareigojimų požiūriu.
2.   Visiškai atsižvelgdamos į atitinkamas Sutarties nuostatas, visų pirma į jos 86 straipsnį, valstybės narės elektros energijos sektoriuje veikiančioms įmonėms gali nustatyti įpareigojimus teikti bendros ekonominės svarbos viešąsias paslaugas, kurie gali būti susiję su saugumu, įskaitant tiekimo saugumą, reguliarumą, kokybę ir kainą, bei su aplinkos apsauga, įskaitant energijos vartojimo efektyvumą, energiją iš atsinaujinančių išteklių ir klimato apsaugą. Tokie įpareigojimai turi būti aiškiai apibrėžti, skaidrūs, nediskriminaciniai, patikrinami ir turi užtikrinti Bendrijos elektros energijos įmonėms vienodas galimybes teikti paslaugas nacionaliniams vartotojams. <…>“
Ispanijos teisė
2012 m. gruodžio 27 d.
Ley 15/2012 de medidas fiscales para la sostenibilidad energética
(Įstatymas 15/2012 dėl mokestinių priemonių energetikos tvarumui užtikrinti; BOE, Nr. 312, 2012 m. gruodžio 28 d., p. 88081; toliau – Energijos apmokestinimo įstatymas) preambulėje numatyta:
„Šio įstatymo tikslas – pritaikyti mūsų mokesčių sistemą prie efektyvesnio ir aplinką tausojančio panaudojimo ir tvaraus vystymosi <…>.
<…>
Šis įstatymas daugiausia grindžiamas Konstitucijos 45 straipsniu <…>.
Taigi viena iš šios mokesčių reformos esminių krypčių yra internalizuoti aplinkos apsaugos sąnaudas, susidariusias dėl elektros energijos gamybos <…>. Šitaip įstatymas turėtų būti paskata pagerinti mūsų energijos vartojimo efektyvumo lygį, kartu užtikrinant geresnį gamtos išteklių valdymą, ir toliau stiprinti naują tvaraus vystymosi modelį tiek ekonominiu, tiek socialiniu požiūriais, taip pat aplinkos apsaugos požiūriu.
<…>
Šiuo tikslu šiame įstatyme nustatomi trys nauji mokesčiai: <…> mokestis už panaudoto branduolinio kuro ir radioaktyviųjų atliekų, susidarančių gaminant branduolinę elektros energiją, gamybą ir mokestis už panaudoto branduolinio kuro ir radioaktyviųjų atliekų saugojimą centralizuotuose įrenginiuose <…>.
<…>
Elektros energijos gamyba naudojant branduolinę energiją reiškia, kad visuomenė sutinka su tam tikrais suvaržymais ir pareigomis dėl ypatingų šios energijos rūšies savybių, kurių ekonominį poveikį nustatyti sunku. Visuomenė turi prisiimti daugelį kitų atsakomybių už specifinius šios gamybos aspektus, pavyzdžiui, susidariusių radioaktyviųjų atliekų tvarkymą ir galimą medžiagos panaudojimą netaikiems tikslams.
<…> [į]vertinus bendras branduolinių elektrinių eksploatavimo nutraukimo išlaidas ir galutinį radioaktyvių atliekų tvarkymą vis dar kyla rimtų abejonių, kurios galiausiai darys poveikį visuomenei po to, kai branduolinės elektrinės nebebus eksploatuojamos, visų pirma dėl panaudoto branduolinio kuro ir didelio radioaktyvumo atliekų galutinio tvarkymo. <…>
Taigi, atsižvelgiant į kai kurių radioaktyviųjų atliekų ilgą gyvavimo ciklą, kuris apima kartas, būtina nustatyti po galutinio jų sutvarkymo priemones, kurios būtinos siekiant užkirsti kelią išorės veiksniams, kad jos nebūtų išleistos į aplinką arba nesukeltų jokio kito nepageidaujamo poveikio, o tam reikės institucinės priežiūros, už kurią bus atsakinga valstybė. <…>
Kita išskirtinė branduolinės energijos gamybos sektoriaus savybė – panaudojimas ir medžiagų, kurios turi būti griežtai kontroliuojamos, kad būtų išvengta jų naudojimo netaikiems tikslams arba bet kokios kitos rūšies piktavališkų veiksmų jas naudojant, gamyba; dėl to Ispanija <…> turi prisiimti atsakomybę, vadinasi, ir užtikrinti priemones joms įgyvendinti.
Taigi valstybė turi užtikrinti reikiamus išteklius, kad esami branduolinės avarijos likvidavimo planai būtų veiksmingi <…>.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, tikslinga nustatyti mokestį už panaudoto branduolinio kuro ir radioaktyviųjų atliekų branduoliniuose įrenginiuose gamybą ir mokestį už jų saugojimą centralizuotuose įrenginiuose, siekiant kompensuoti išlaidas, kurias visuomenė patiria vykdant šią gamybą.“
Energijos apmokestinimo įstatymo 12 straipsnyje „Gamta“ nustatyta:
„Mokestis už panaudoto branduolinio kuro ir radioaktyviųjų atliekų, susidarančių gaminant branduolinę elektros energiją, gamybą ir mokestis už panaudoto branduolinio kuro ir radioaktyviųjų atliekų saugojimą centralizuotuose įrenginiuose yra realaus pobūdžio tiesioginiai mokesčiai, kurie renkami už veiklą, kuri, įskaitant atitinkamus įvykius, dėl kurių kyla atsakomybė, apibrėžta šio įstatymo 15 ir 19 straipsniuose.“
Šio įstatymo 15 straipsnyje numatyta:
„Panaudoto branduolinio kuro ir radioaktyviųjų atliekų, susidarančių gaminant branduolinę elektros energiją, gamyba yra įvykis, dėl kurio atsiranda mokestinė prievolė.“
Minėto įstatymo 16 straipsnyje nurodyta:
„1.   Apmokestinami fiziniai ir juridiniai asmenys bei
Ley 58/2003, de 17 de diciembre, General Tributaria
[(2003 m. gruodžio 17 d. Įstatymas 58/2003 dėl bendrojo muitų kodekso)] 35 straipsnio 4 dalyje nurodyti subjektai, kurie vykdo 15 straipsnyje nurodytą veiklą.
2.   Branduolinių įrenginių savininkai, kurie atlieka veiksmą, dėl kurio atsiranda mokestinė prievolė, jeigu jie nėra tų įrenginių eksploatuotojai, yra solidariai atsakingi už su mokesčiu susijusią mokestinę skolą.“
Energijos apmokestinimo įstatymo 17 straipsnyje nustatyta:
„1.   Mokesčio už panaudoto branduolinio kuro ir radioaktyviųjų atliekų, susidarančių gaminant branduolinę elektros energiją, gamybą bazę sudaro:
a)
sunkiojo metalo kiekis kilogramais, esančiais mokestiniu laikotarpiu pagamintame branduoliniame kure, laikant, kad sunkusis metalas yra esantis uranas ir plutonis ir kad panaudotas branduolinis kuras yra reaktoriuje panaudotas branduolinis kuras, kuris mokestiniu laikotarpiu buvo galutinai iš jo iškrautas;
b)
susidariusios vidutinio, mažo ir labai mažo aktyvumo radioaktyviosios atliekos, kurios buvo apdorotos mokestiniu laikotarpiu siekiant jas laikinai saugoti įrenginio eksploatavimo vietoje.
2.   Šiame straipsnyje apibrėžta mokesčio bazė nustatoma kiekvienam įrenginiui, kuriame atliekami veiksmai, dėl kurių atsiranda su šiuo mokesčiu susijusi mokestinė prievolė.“
Šio įstatymo 18 straipsnyje numatyta:
„Mokesčio dydis apskaičiuojamas mokesčio bazei taikant šiuos tarifus:
a)
tarifas panaudotam kurui, susidarančiam gaminant branduolinę elektros energiją, kaip nurodyta 17 straipsnio 1 dalies a punkte, yra 2190 EUR už vieną sunkiojo metalo kilogramą;
b)
susidarančioms radioaktyviosioms atliekoms, kaip nurodyta 17 straipsnio 1 dalies b punkte:
1)
tarifas mažo ir vidutinio aktyvumo radioaktyviosioms atliekoms yra 6000 EUR už vieną kubinį metrą;
2)
tarifas labai mažo aktyvumo radioaktyviosioms atliekoms yra 1000 EUR už vieną kubinį metrą.“
Minėto įstatymo 19 straipsnyje nurodyta:
„Įvykis, dėl kurio atsiranda mokestinė prievolė, yra panaudoto branduolinio kuro ir radioaktyviųjų atliekų saugojimas centralizuotame įrenginyje.
Šio mokesčio taikymo tikslais panaudoto branduolinio kuro ir radioaktyviųjų atliekų saugojimas reiškia bet kokią veiklą, kurią vykdant laikinai arba visam laikui jie imobilizuojami bet kokiu būdu, o centralizuotas įrenginys reiškia įrangą, kurioje gali būti saugomos tokios medžiagos iš skirtingų įrenginių ar vietų.“
Energijos apmokestinimo įstatymo 21 straipsnyje mokesčio mokėtojai apibrėžti kaip „fiziniai ar juridiniai asmenys ir [Įstatymo 58/2003] 35 straipsnio 4 dalyje nurodyti subjektai, kuriems priklauso įrenginiai, kuriuose vykdoma 19 straipsnyje nurodyta veikla“.
Šio įstatymo 22 straipsnyje nurodyta:
„1.   Mokesčio už panaudoto branduolinio kuro ir radioaktyviųjų atliekų saugojimą centralizuotuose įrenginiuose bazę sudaro:
a)
sunkiojo metalo, esančio saugomame panaudotame branduoliniame kure, svorio mokestinio laikotarpio pabaigoje ir pradžioje skirtumas, išreikštas kilogramais;
b)
saugomų didelio aktyvumo radioaktyviųjų atliekų, išskyrus panaudotą kurą, arba ilgaamžių vidutinio aktyvumo radioaktyviųjų atliekų, kiekio mokestinio laikotarpio pabaigoje ir pradžioje skirtumas, išreikštas kubiniais metrais;
c)
vidutinio aktyvumo radioaktyviųjų atliekų, neįtrauktų į b punktą, ir mažo arba labai mažo aktyvumo radioaktyviųjų atliekų, sukrautų į įrenginį siekiant jas saugoti mokestiniu laikotarpiu, kiekis, išreikštas kubiniais metrais.
2.   Šiame straipsnyje apibrėžta mokesčio bazė nustatoma kiekvienam įrenginiui, kuriame atliekami veiksmai, dėl kurių atsiranda su šiuo mokesčiu susijusi mokestinė prievolė.“
Minėto įstatymo 24 straipsnyje nurodyta:
„1.   Mokesčio dydis nustatomas mokesčio bazei arba remiantis 23 straipsniu grynajai mokesčio bazei taikant šiuos tarifus:
a)
tarifas panaudoto kuro saugojimui, nurodytam 22 straipsnio 1 dalies a punkte, yra 70 EUR už vieną sunkiojo metalo kilogramą;
b)
tarifas radioaktyviųjų atliekų saugojimui, nurodytam 22 straipsnio 1 dalies b punkte, yra 30000 EUR už vieną radioaktyviųjų atliekų kubinį metrą;
c)
radioaktyviųjų atliekų saugojimui, nurodytam 22 straipsnio 1 dalies c punkte:
1)
tarifas mažo ir vidutinio aktyvumo radioaktyviosioms atliekoms yra 10000 EUR už vieną kubinį metrą;
2)
tarifas labai mažo aktyvumo radioaktyviosioms atliekoms yra 2000 EUR už vieną kubinį metrą.“
Energijos apmokestinimo įstatymo 26 straipsnyje nustatyta:
„1.   Mokesčio mokėtojai privalo patys apskaičiuoti mokesčio dydį ir jį sumokėti per 20 kalendorinių dienų nuo mokestinės prievolės atsiradimo pagal finansų ir viešojo administravimo ministro nustatytas taisykles ir modelius.
2.   Per pirmąsias dvidešimt balandžio, liepos ir spalio mėn. dienų mokesčio mokėtojai, kurie atlieka 15 ir 19 straipsnyje nurodytą veiksmą, dėl kurio atsiranda mokestinė prievolė, privalo sumokėti apskaičiuoto mokesčio dalį už einamąjį mokestinį laikotarpį pagal finansų ir viešojo administravimo ministro nustatytas taisykles ir modelius.
Dalinių mokėjimų suma apskaičiuojama pagal kriterijus, kuriais remiantis nustatoma kalendorinio ketvirčio, einančio prieš kiekvieno iš dalinių mokėjimų termino pradžią, mokesčio bazė, ir taikant atitinkamą įstatymo 18 ir 24 straipsniuose nurodytą mokesčio tarifą.“
Energijos apmokestinimo įstatymo papildomoje antroje nuostatoje, susijusioje su elektros energijos sistemos sąnaudomis, nurodyta:
„Kiekvienais metais pagal valstybės bendrųjų finansų įstatymus skiriamas finansavimas elektros energijos sistemos sąnaudoms padengti, kaip numatyta
Ley 54/1997, de 27 de noviembre, del Sector Eléctrico
[(1997 m. lapkričio 27 d. Įstatymas 54/1997 dėl elektros energijos sektoriaus)] 16 straipsnyje, lygus šių dėmenų sumai:
a)
prognozuojamų metinių sumų, surinktų valstybėje dėl rinkliavų ir išlaidų, numatytų šiame įstatyme;
b)
prognozuojamų pajamų, gautų pardavus šiltnamio efektą sukeliančių dujų taršos leidimus, kurios negali viršyti 500 milijonų EUR.“
Ley 16/2013, por la que se establecen determinadas medidas en materia de fiscalidad medioambiental y se adoptan otras medidas tributarias y financieras
(2013 m. spalio 29 d. Įstatymas 16/2013, kuriuo nustatomos tam tikros priemonės aplinkos apsaugos mokesčių srityje ir patvirtinamos kitos mokestinės ir finansinės priemonės; BOE, Nr. 260, 2013 m. spalio 30 d., p. 87528) numatytos tam tikros priemonės aplinkos apsaugos mokesčių srityje, kuriomis iš dalies pakeistas Energijos apmokestinimo įstatymas ir nuo to laiko nustatyti trys mokesčiai vietoj ankstesnių dviejų mokesčių, t. y. mokestis už branduolinio kuro gamybą, mokestis už radioaktyviąsias atliekas, susidarančias gaminant branduolinę elektros energiją, ir mokestis už saugojimą.
Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
Kasatorės pagrindinėse bylose yra branduolinę elektros energiją gaminančios bendrovės. Jos pateikė
Audiencia Nacional
(Nacionalinis teismas, Ispanija) skundus dėl
Orden HAP/538/2013, de 5 de abril, por la que se aprueban los modelos 584 “Impuesto sobre la producción de combustible nuclear gastado y residuos radiactivos resultantes de la generación de energía nucleoeléctrica. Autoliquidación y pagos fraccionados
“
y 585 „Impuesto sobre el almacenamiento de combustible nuclear gastado y residuos radiactivos en instalaciones centralizadas. Autoliquidación y pagos fraccionados
»,
y se establece la forma y procedimiento para su presentación
“ (2013 m. balandžio 5 d. Nutarimas HAP/538/2013, kuriuo patvirtinami modeliai 584 „Mokestis už panaudoto branduolinio kuro ir radioaktyviųjų atliekų, susidarančių gaminant branduolinę elektros energiją, gamybą. Mokesčio mokėtojo prievolė apskaičiuoti mokestį ir mokėjimai dalimis“ ir 585 „Mokestis už panaudoto branduolinio kuro ir radioaktyviųjų atliekų saugojimą centralizuotuose įrenginiuose. Mokesčio mokėtojo prievolė apskaičiuoti mokestį ir mokėjimai dalimis“), kuriuo patvirtinami su mokesčiais už branduolinę energija susiję modeliai, panaikinimo.
Atmetus jų skundus, šios bendrovės pateikė kasacinius skundus prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
Tas teismas nurodo, kad nutarimas, kurį prašoma panaikinti, priimtas remiantis Energijos apmokestinimo įstatymu, numatančiu šiuos mokesčius už branduolinę energiją. Jis pažymi, jog siekdamas nuspręsti dėl šio nutarimo teisėtumo turi nustatyti, ar šiame įstatyme numatytos pareigos prieštarauja Sąjungos teisei, konkrečiai – elektros energijos rinką reglamentuojančioms taisyklėms ir principams. Jis mano, kad mokesčiai už branduolinę energiją yra energijos apmokestinimo srities dalis, nors jais apmokestinama ne pati elektros energijos gamyba, o jai gaminti naudojamas kuras ir per šią gamybą susidarančios atliekos. Kadangi dėl šių mokesčių mokamos rinkliavos yra susijusios su šio kuro bei susidariusių branduolinių atliekų gamyba ir saugojimu, jis mano, kad šios rinkliavos susijusios su pačia elektros energijos gamyba, todėl daro poveikį elektros energiją gaminančioms įmonėms.
Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, minėtų mokesčių tikslas – didinti elektros energijos finansų sistemos pajamas, kad branduolinės elektros energijos gamintojai labiau prisidėtų prie „tarifo deficito“ finansavimo nei kiti elektros energijos gamintojai; šis deficitas lygus pajamų, kurias Ispanijos elektros energijos įmonės gauna iš vartotojų, ir Ispanijos teisės aktuose pripažįstamų elektros energijos tiekimo sąnaudų skirtumui.
To teismo nuomone, laisva konkurencija elektros energijos rinkoje yra iškreipiama, jei tam tikros įmonės yra apmokestinamos dėl jų gamybos formos, net jeigu mokestis nedaro tiesioginio poveikio pačiai elektros energijos gamybai arba pagamintai elektros energijai, bet daro poveikį kurui ir atliekoms ir šiuo tikslu naudojamų priemonių saugojimui be objektyvaus pateisinimo. Be to, šitoks skirtingas požiūris gali prieštarauti Sąjungos teisei, jei būtų nustatyta, kad toks apmokestinimas nėra grindžiamas aplinkos apsauga ir kad jis nustatytas dėl priežasčių, susijusių tik su tarifo deficitu.
Šiomis aplinkybėmis
Tribunal Supremo
(Aukščiausiasis Teismas, Ispanija) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus (jie vienodi visose keturiose sujungtose bylose C‑80/18–C‑83/18):
„1.
Ar principas „teršėjas moka“, kaip nustatyta [SESV] 191 straipsnio 2 dalyje, atsižvelgiant į [Chartijos] 20 ir 21 straipsnius, kuriuose įtvirtinti pagrindiniai lygybės ir nediskriminavimo principai, taikomi kartu su Direktyvos 2009/72/EB 3 straipsnio 1 ir 2 dalių nuostatomis, kiek jomis, be kitų tikslų, užtikrinama konkurencinga ir nediskriminacinė elektros energijos rinka, jeigu ji gali būti iškraipoma tik remiantis bendru ekonominiu interesu, įskaitant aplinkos apsaugą, prieštarauja tam, kad būtų nustatyti mokesčiai, taikomi tik įmonėms, kurios elektros energiją gamina naudodamos branduolinę energiją, kai šių mokesčių pagrindinis tikslas yra ne aplinkos apsauga, o padidinti elektros energijos finansų sistemos pajamas, taigi šios įmonės, palyginti su kitomis įmonėmis, kurios vykdo tokią pačią veiklą, prisiima didesnę naštą dėl tarifo deficito finansavimo?
2.
Ar konkurencingoje ir nediskriminacinėje elektros energijos rinkoje pagal Europos Sąjungos teisės aktus leidžiama nustatyti aplinkos apsaugos mokesčius, remiantis tuo, kad branduolinės energijos veiklai būdinga tarša, tačiau to nenustatant konkrečiuose teisės aktuose (tai tariamai pagrindžiama [Energijos mokesčio] įstatymo preambulėje), todėl kalbant apie mokestį už panaudoto branduolinio kuro ir radioaktyviųjų atliekų gamybą teisinę galią turinčiame teisės akto tekste neatspindimas išlaidų, kurias reikia padengti, įtraukimas, o kalbant apie radioaktyviųjų atliekų saugojimą taip pat trūksta konkretumo, atsižvelgiant į tai, kad tvarkymo ir saugojimo išlaidos jau padengiamos kitais mokesčiais, be to, aiškiai nenustatyta surinktų mokesčių paskirtis, o nurodytos įmonės įpareigojamos prisiimti susijusią civilinę atsakomybę iki 1,2 mlrd. EUR?
3.
Ar vykdomas [Direktyvos 2009/72] 3 straipsnio 2 dalyje pateiktas reikalavimas, kad nustatomi įpareigojimai, susiję su bendru ekonominiu interesu, įskaitant aplinkos apsaugą, turi būti aiškiai apibrėžti, skaidrūs, nediskriminaciniai ir patikrinami, jei aplinkos apsaugos tikslas ir išskirtiniai aplinkos apsaugos mokesčių aspektai nėra konkrečiai nurodyti teisinę galią turinčioje teisės akto dalyje?
4.
Ar pagal [SESV] 191 straipsnio 2 dalyje nustatytą principą „teršėjas moka“ ir [Chartijos] 20 ir 21 straipsniuose nustatytus lygybės ir nediskriminavimo principus, taip pat pagal Direktyvos 2005/89/EB 3 ir 5 straipsnius, kiek jais siekiama užtikrinti „sklandų elektros vidaus rinkos veikimą“, raginant valstybes nares užtikrinti, „kad visos pagal šią direktyvą patvirtintos priemonės būtų nediskriminuojančios ir neužkrautų pernelyg didelės naštos rinkos dalyviams“, draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos tarifo deficitą finansuoja visos elektros energijos sektoriaus įmonės, tačiau branduolinės elektros energijos įmonėms (išskyrus hidroenergijos įmones, kurios laikomos atsinaujinančiųjų išteklių pobūdžio) taikomi ypač dideli mokesčiai, todėl šioms įmonėms tenka didesnė mokesčių našta nei kitoms įmonėms, kurios vykdo veiklą energetikos rinkoje ir neturi mokėti šių mokesčių, nors kai kurios iš jų kelia didelę taršą; šie mokesčiai grindžiami motyvais dėl aplinkos apsaugos nuo pavojų ir neapibrėžtumo, susijusių su branduolinės energijos veikla, konkrečiai nenurodant išlaidų, nenustatant, kad surinkti mokesčiai bus skirti aplinkos apsaugai, atliekų tvarkymo ir saugojimo išlaidos padengiamos kitais mokesčiais, o branduolinės elektros energijos įmonės prisiima civilinę atsakomybę, taip iškraipoma laisva konkurencija pagal liberalizuotos vidaus rinkos reikalavimus ir sudaromos palankesnės sąlygos kitiems elektros energijos gamintojams, kuriems netaikomi aplinkos apsaugos mokesčiai, nors jie naudoja taršesnius gamybos šaltinius?
5.
Ar mokesčiu už panaudoto branduolinio kuro ir radioaktyviųjų atliekų, susidarančių gaminant branduolinę elektros energiją, gamybą, taikomu tik branduolinės energijos gamybos sektoriui ir netaikomam jokiems kitiems sektoriams, kuriuose galėtų susidaryti šios atliekos, taigi kitos įmonės, vykdančios veiklą, kuriai naudojama branduolinė medžiaga arba šaltiniai, nėra apmokestinamos, nors daro poveikį aplinkos apsaugai, pažeidžiama [SESV] 191 straipsnio 2 dalis (principas „teršėjas moka“)?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl priimtinumo
Pirma, kiek pirmasis, ketvirtasis ir penktasis klausimai susiję su principo „teršėjas moka“, kaip antai numatytu SESV 191 straipsnio 2 dalyje, aiškinimu, reikia priminti, jog šioje nuostatoje numatyta, kad Sąjungos aplinkos politika siekiama aukšto apsaugos lygio ir, be kita ko, grindžiama principu „teršėjas moka“. Šitaip šia nuostata siekiama nustatyti tik bendruosius Sąjungos teisės principus aplinkos srityje, nes, remiantis SESV 192 straipsniu, sprendimą dėl veiksmų, kurių reikia imtis, kad būtų pasiekti šie tikslai, turi priimti Europos Parlamentas ir Europos Sąjungos Taryba pagal įprastą teisėkūros procedūrą (2015 m. kovo 4 d. Sprendimo Fipa Group ir kt.,
C‑534/13
,
EU:C:2015:140
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija).
Taigi, kadangi SESV 191 straipsnio 2 dalis skirta Sąjungos veiksmams, šia nuostata negali remtis privatūs asmenys, siekdami, kad nebūtų taikomos nacionalinės teisės normos, kurios gali būti priimtos į aplinkos politiką patenkančioje srityje, kai netaikomas joks pagal SESV 192 straipsnį priimtas Sąjungos teisės aktas, konkrečiai reglamentuojantis atitinkamą situaciją (šiuo klausimu žr. 2015 m. kovo 4 d.Fipa Group ir kt.,
C‑534/13
,
EU:C:2015:140
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Konstatuotina, kad Direktyva 2009/72 ar Direktyva 2005/89, kurias savo klausimuose nurodė prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nebuvo priimtos remiantis EB 175 straipsniu (dabar – SESV 192 straipsnis).
Taigi, kadangi SESV 191 straipsnio 2 dalis negali būti taikoma pagrindinėse bylose, nes ši nuostata nėra įgyvendinama Direktyva 2009/72, nei Direktyva 2005/89, pirmąjį ir ketvirtąjį prejudicinius klausimus, kiek jie susiję su ta nuostata, reikia pripažinti nepriimtinais dėl to, kad jie akivaizdžiai nereikšmingi ginčams pagrindinėse bylose išspręsti.
Antra, reikia konstatuoti, kad, kaip rašytinėse pastabose pažymėjo Europos Komisija, prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodo priežasčių, dėl kurių ketvirtajame prejudiciniame klausime numatyti Direktyvos 2005/89 3 ir 5 straipsniai, kuriuose nustatytos priemonės, skirtos užtikrinti elektros energijos tiekimo saugumui ir išlaikyti elektros paklausos ir turimų gamybos pajėgumų pusiausvyrai, yra reikšmingi nagrinėjant pagrindines bylas.
Pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 267 straipsnyje numatyta procedūra yra Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimo priemonė, suteikianti Teisingumo Teismui galimybę pateikti nacionaliniams teismams Sąjungos teisės išaiškinimą, būtiną priimti sprendimams pastarųjų teismų nagrinėjamose bylose (2016 m. liepos 5 d. Sprendimo Ognyanov,
C‑614/14
,
EU:C:2016:514
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija).
Prašymo priimti prejudicinį sprendimą turinio reikalavimai aiškiai išdėstyti Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnyje; jie prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui turi būti žinomi bendradarbiaujant pagal SESV 267 straipsnį ir jis jų privalo tiksliai laikytis (2016 m. liepos 5 d. Sprendimo Ognyanov,
C‑614/14
,
EU:C:2016:514
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija).
Šiuo aspektu pažymėtina, kad pagal Procedūros reglamento 94 straipsnio c punktą prašyme priimti prejudicinį sprendimą turi būti išdėstytos priežastys, paskatinusios prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantį teismą kelti klausimą dėl tam tikrų Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo ar galiojimo, ir jo nustatytas šių nuostatų ir ginčui pagrindinėje byloje taikomų nacionalinės teisės aktų ryšys.
Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad nutartyse dėl prašymų priimti prejudicinį sprendimą neišdėstytos minėtos priežastys, kaip reikalaujama, taip pat nepateiktas paaiškinimas dėl galbūt egzistuojančio Direktyvos 2005/89 nuostatų ir pagrindinėse bylose nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų ryšio egzistavimo, o dėl to Teisingumo Teismas netenka galimybės patikrinti šios direktyvos taikytinumo ginčams pagrindinėse bylose ir pateikti prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui naudingą atsakymą į ketvirtąjį klausimą.
Be to, dėl šio informacijos trūkumo Teisingumo Teismas negali, nagrinėdamas šį ketvirtąjį klausimą, pateikti poziciją dėl Chartijos 20 ir 21 straipsnių taikytinumo.
Šiuo aspektu reikia priminti, jog Chartijos 51 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad jos nuostatos skirtos valstybėms narėms tik tais atvejais, kai šios įgyvendina Sąjungos teisę.
Chartijos 51 straipsnio 1 dalis patvirtina suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją, pagal kurią Sąjungos teisinėje sistemoje užtikrinamos pagrindinės teisės gali būti taikomos esant visoms situacijoms, kurias reglamentuoja Sąjungos teisė, tačiau negali peržengti šių situacijų ribų (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimo Delvigne,
C‑650/13
,
EU:C:2015:648
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Taigi, jeigu teisinė situacija nepatenka į Sąjungos teisės taikymo sritį, Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos priimti dėl jos sprendimo ir Chartijos nuostatos, kuriomis galbūt remiamasi,
per se
negali pagrįsti šios jurisdikcijos (2015 m. spalio 6 d. Sprendimo Delvigne,
C‑650/13
,
EU:C:2015:648
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija).
Taigi, nagrinėjant ketvirtąjį klausimą galėjo būti konstatuota, kad Chartijos 20 ir 21 straipsniai yra taikytini, tik jeigu juose nurodytos kitos Sąjungos teisės nuostatos yra taikytinos pagrindinėse bylose. Tačiau dėl šio sprendimo 27–35 punktuose nurodytų priežasčių ketvirtasis klausimas yra nepriimtinas, kiek jame nurodytos kitos nuostatos, nes jos negali būti taikomos ginčams pagrindinėse bylose.
Darytina išvada, kad visas ketvirtasis prejudicinis klausimas yra nepriimtinas.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad reikia pripažinti nepriimtinais, viena vertus, ketvirtąjį ir penktąjį prejudicinius klausimus ir, kita vertus, pirmąjį prejudicinį klausimą, kiek jis susijęs su SESV 191 straipsnio 2 dalimi.
Taigi reikia atsakyti tik į pirmąjį klausimą, kiek jis susijęs su Direktyvos 2009/72 3 straipsnio 1 dalies išaiškinimu, ir antrąjį bei trečiąjį klausimus.
Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
Pirmuoju ir antruoju klausimu, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Chartijos 20 ir 21 straipsniai ir Direktyvos 2009/72 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiamas nacionalinės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėse bylose, nustatantis mokesčius už branduolinio kuro ir atliekų gamybą ir saugojimą, kuriais apmokestinamos tik elektros energijos gamybos įmonės, naudojančios branduolinę energiją, ir kurių pagrindinis tikslas yra ne saugoti aplinką, bet didinti elektros energijos finansų sistemos pajamas.
Siekiant atsakyti į pateiktus klausimus, reikia išnagrinėti, pirma, Direktyvos 2009/72 3 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.
Šioje nuostatoje nurodyta, jog valstybės narės, remdamosi savo institucine struktūra ir deramai laikydamosi subsidiarumo principo, užtikrina, kad, nedarant įtakos šio straipsnio 2 daliai, elektros energijos įmonės būtų eksploatuojamos laikantis šios direktyvos principų siekiant sukurti konkurencingą, saugią ir aplinką tausojančią elektros energijos rinką, bei nediskriminuoja tų įmonių jų teisių ar įsipareigojimų požiūriu.
Reikia pažymėti, kad šio 3 straipsnio 1 dalyje elektros energijos vidaus rinkos srityje įtvirtintas bendrasis nediskriminavimo principas, kuris yra sudėtinė bendrųjų Sąjungos teisės principų dalis. Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad šis principas privalomas valstybėms narėms, jeigu pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinė situacija patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį (šiuo klausimu žr. 2006 m. liepos 11 d. Sprendimo Chacón Navas,
C‑13/05
,
EU:C:2006:456
,
punktą ir 2010 m. sausio 19 d. Sprendimo Kücükdeveci,
C‑555/07
,
EU:C:2010:21
,
ir
punktus).
Nagrinėjamu atveju reikia pažymėti: kadangi iš Teisingumo Teismui pateiktos informacijos matyti, viena vertus, kad pagrindinėse bylose nagrinėjamos situacijos yra išimtinai vidaus situacijos, t. y. joms nėra būdingas joks tarpvalstybinis elementas, ir, kita vertus, kad nagrinėjami mokesčiai už branduolinę energiją yra mokestinio pobūdžio priemonės, nediskriminavimo principas, kaip antai numatytas Direktyvos 2009/72 3 straipsnio 1 dalyje, taikomas šiems mokesčiams, tik jeigu galima laikyti, kad šia direktyva siekiama suderinti valstybių narių mokesčių nuostatas.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad, kaip išvados 35 punkte pažymėjo generalinis advokatas, kadangi Direktyvos 2009/72 tikslas yra sukurti elektros energijos vidaus rinką, Sąjungos teisės aktų leidėjas taikė EB 95 straipsnio 1 dalyje (dabar – SESV 114 straipsnio 1 dalis) numatytą įprastą teisėkūros procedūrą, kad nustatytų priemones valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatoms suderinti kuriant vidaus rinką ir užtikrinant jos veikimą.
Vis dėlto, remiantis pačia EB 95 straipsnio 2 dalies (dabar – SESV 114 straipsnio 2 dalis) formuluote, šio 95 straipsnio 1 dalis (dabar – SESV 114 straipsnio 1 dalis) netaikoma mokesčių nuostatoms.
Kadangi Direktyva 2009/72 nėra priemonė, susijusi su valstybių narių mokesčių nuostatų suderinimu, reikia konstatuoti, kad jos 3 straipsnio 1 dalyje numatytas nediskriminavimo principas netaikomas nacionalinės teisės aktui, nustatančiam mokesčius už branduolinio kuro ir atliekų gamybą ir saugojimą, kaip antai pagrindinėse bylose nagrinėjamus mokesčius už branduolinę energiją.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad nediskriminavimo principas, kaip antai numatytas Direktyvos 2009/72 3 straipsnio 1 dalyje, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nėra draudžiamas nacionalinės teisės aktas, nustatantis mokesčius už branduolinio kuro ir atliekų gamybą ir saugojimą, kaip antai pagrindinėse bylose nagrinėjamus mokesčius už branduolinę energiją, kuriais apmokestinamos tik elektros energijos gamybos įmonės, naudojančios branduolinę energiją, ir kurių pagrindinis tikslas yra ne saugoti aplinką, bet didinti elektros energijos finansų sistemos pajamas.
Antra, kalbant apie Chartijos 20 ir 21 straipsnius, pažymėtina, kad iš šio sprendimo 37–39 punktų matyti: kadangi Direktyvos 2009/72 3 straipsnis nėra taikomas nacionalinės teisės aktam, nustatančiam mokesčius už branduolinio kuro ir atliekų gamybą ir saugojimą, kaip antai pagrindinėse bylose nagrinėjamus mokesčius už branduolinę energiją, ir nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nenurodyta nieko daugiau dėl kitos Sąjungos teisės priemonės, kurį tas teisės aktas įgyvendintų, negalima konstatuoti, kad priimdama šį teisės aktą Ispanijos Karalystė įgyvendino Sąjungos teisę, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį. Darytina išvada, kad pagal šio sprendimo 38 punkte nurodytą jurisprudenciją Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos atsakyti į pirmąjį ir antrąjį klausimus, kiek jie susiję su Chartijos 20 ir 21 straipsnių išaiškinimu.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti: nediskriminavimo principas, kaip antai numatytas Direktyvos 2009/72 3 straipsnio 1 dalyje, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nėra draudžiamas nacionalinės teisės aktas, nustatantis mokesčius už branduolinio kuro ir atliekų gamybą ir saugojimą, kaip antai pagrindinėse bylose nagrinėjamus mokesčius, kuriais apmokestinamos tik elektros energijos gamybos įmonės, naudojančios branduolinę energiją, ir kurių pagrindinis tikslas yra ne saugoti aplinką, bet didinti elektros energijos finansų sistemos pajamas.
Dėl trečiojo klausimo
Trečiuoju klausimu prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2009/72 3 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamas nacionalinės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėse bylose, jeigu jame numatytų aplinkos apsaugos mokesčių aplinkos apsaugos tikslas ir savybės nėra konkrečiai nurodyti teisinę galią turinčioje šio teisės akto dalyje.
Tačiau iš atsakymo į pirmąjį klausimą, ypač iš šio sprendimo 46–51 punktų, matyti, kad Direktyva 2009/72 nėra priemonė, susijusi su valstybių narių mokesčių nuostatų suderinimu. Darytina išvada, kad Direktyvos 2009/72 3 straipsnio 2 dalis nėra taikoma nacionalinės teisės aktui, kaip antai nagrinėjamam pagrindinėse bylose, nustatančiam mokesčius už branduolinio kuro ir atliekų gamybą ir saugojimą.
Taigi į trečiąjį klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2009/72 3 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nėra draudžiamas nacionalinės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėse bylose, jeigu jame numatytų aplinkos apsaugos mokesčių aplinkos apsaugos tikslas ir savybės nėra konkrečiai nurodyti teisinę galią turinčioje šio teisės akto dalyje.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinių bylų šalims yra vienas iš etapų prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

1.
Nediskriminavimo principas, kaip antai numatytas 2009 m. liepos 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/72/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinančios Direktyvą 2003/54/EB, 3 straipsnio 1 dalyje, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nėra draudžiamas nacionalinės teisės aktas, nustatantis mokesčius už branduolinio kuro ir atliekų gamybą ir saugojimą, kaip antai pagrindinėse bylose nagrinėjamus mokesčius, kuriais apmokestinamos tik elektros energijos gamybos įmonės, naudojančios branduolinę energiją, ir kurių pagrindinis tikslas yra ne saugoti aplinką, bet didinti elektros energijos finansų sistemos pajamas.

2.
Direktyvos 2009/72 3 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nėra draudžiamas nacionalinės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėse bylose, jeigu jame numatytų aplinkos apsaugos mokesčių aplinkos apsaugos tikslas ir savybės nėra konkrečiai nurodyti teisinę galią turinčioje šio teisės akto dalyje.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: ispanų.