CELEX: 62015TJ0402
ERF
Suurprojekti jaoks rahalise panuse kinnitamisest keeldumine
Määruse (EÜ) nr 1083/2006 artikli 41 lõige 1
Hinnang suurprojekti panusele rakenduskava eesmärkide saavutamisel
Määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõige 2
Tähtaja ületamine

)
[…]
Menetlus ja poolte nõuded
Poola Vabariik esitas käesoleva menetluse algatamiseks hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 22. juulil 2015. Ta palub Üldkohtul:
–
tühistada vaidlustatud otsus;
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon esitas 4. novembril 2015 Üldkohtu kantseleisse kostja vastuse. Komisjon palub Üldkohtul:
–
jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja Poola Vabariigilt.
Poola Vabariik esitas 5. jaanuaril 2016 repliigi ja komisjon esitas 11. märtsil 2016 vasturepliigi.
Kumbki menetlusosalistest ei taotlenud kohtuistungi pidamist.
Üldkohus (seitsmes koda) otsustas Üldkohtu kodukorra artikli 106 lõike 3 alusel teha otsuse ilma menetluse suulise osata.
Õiguslik käsitlus
Poola Vabariik esitab hagi põhjenduseks neli väidet, millest esimese kohaselt on ühelt poolt rikutud määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõike 1, artikli 56 lõike 3 ja artikli 60 punkti a sätteid nende koostoimes ning lojaalse koostöö põhimõtet ja teiselt poolt määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõiget 2, teiseks on tegemist hindamisveaga uuenduslikkuse hajutatuse ning projekti uuenduslikkuse hindamisel, kolmandaks on tegemist hindamisveaga projektiga loodud töökohtade hindamisel ning neljandaks on tegemist hindamisveaga projekti lisandväärtuse ja ergutava mõju hindamisel.
Tuleb märkida, et esimene väide puudutab projekti hindamise menetluslikke ja sisulisi üksikasju, samas kui kolm viimast väidet puudutavad järjestikku kolme põhjendust, mille alusel komisjon leidis, et projekt ei aita kaasa programmi „Innovaatiline majandus“ eesmärkide saavutamisele määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõike 1 tähenduses, teisisõnu puuduvad uuenduslikkuse hajutatus, kõrge kvalifikatsiooniga töökohad ja lisandväärtus (vt punkt 15 eespool).
[…]
Esimene väide, mis seisneb sisuliselt selles, et rikutud on ühelt poolt määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõike 1, artikli 56 lõike 3 ja artikli 60 punkti a sätteid nende koostoimes ning lojaalse koostöö põhimõtet ja teiselt poolt määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõiget 2
Poola Vabariik väidab, et komisjon on toime pannud kaks põhimõttelist rikkumist. Esiteks on komisjon projekti hindamisel väljunud valikukriteeriumide piirest. Teiseks ei ole komisjon kinni pidanud määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõikes 2 ette nähtud tähtajast.
[…]
Esimese väite teine osa, mille kohaselt ei ole järgitud määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõikes 2 ette nähtud tähtaega
[…]
Määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõige 2 on sõnastatud järgmiselt:
„Komisjon võtab otsuse vastu niipea kui võimalik ja hiljemalt kolme kuu jooksul pärast suurprojekti esitamist liikmesriigi […] poolt, tingimusel et projekt on esitatud kooskõlas [määruse nr 1083/2006] artikliga 40. Kõnealuses otsuses määratletakse füüsiline objekt, summa, mille suhtes kohaldatakse […] prioriteetse suuna kaasfinantseerimise määra, ja ERFi või Ühtekuuluvusfondi rahaliste toetuste aastane kava või aastased kavad.“
Määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõige 3 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui komisjon keeldub suurprojekti fondidest rahaliselt toetamast, teatab ta liikmesriigile selle põhjustest [selle määruse artikli 41] lõikes 2 kehtestatud tähtaja jooksul ja tingimustel.“
Esiteks tuleb kindlaks määrata, kas tähtaeg määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõikes 2 on soovituslikku või kohustuslikku laadi, lähtudes selle sätte sõnastusest ja ülesehitusest (vt analoogia alusel 20. jaanuari 2005. aasta kohtuotsus, Merck, Sharp & Dohme,
C‑245/03
,
EU:C:2005:41
, punkt
).
Sellega seoses tuleb märkida, et määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõige 2 ei sisalda osutusi, mis lubaksid seal ette nähtud tähtajale omistada puhtsoovituslikku laadi. Vastupidi, ühendtegusõna „vastu võtma“ kasutamine kindlas kõneviisis („võtab vastu“) näitab, et komisjon peab sellest tähtajast kinni pidama, mida toetab muu hulgas selle sätte ingliskeelne versioon, mis kasutades sõnastust „shall adopt“, viitab otseselt kohustusele. Väljendi „niipea kui võimalik ja hiljemalt“ kasutamine kinnitab, et sellest tähtajast kinnipidamine ei ole komisjoni jaoks mitte võimalus, vaid kohustus, mida seadusandja on soovinud rõhutada.
Sellest järeldub, et tähtaeg määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõikes 2, nagu nähtub ka nii selle sätte sõnastusest kui ülesehitusest, on kohustuslik tähtaeg.
Teiseks tuleb tõdeda, et komisjon on käesoleval juhul, nagu õigesti väidab Poola Vabariik (vt punkt 61 eespool), eespool punktides 3–14 meelde tuletatud tegelike arengute taustal mööda lasknud määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõikes 2 ette nähtud kolmekuulise tähtaja, mida vastavalt artikli 41 lõikele 3 kohaldatakse keelduva otsuse puhul.
Tuleb tõdeda, et pärast esimese kinnitustaotluse tagasivõtmist, mis lõpetas selle taotluse hindamismenetluse, võttis teise kinnitustaotluse puhul komisjonil kõigepealt ligi 11 kuud aega, et saata Poola Vabariigile 24. juunil 2014 kiri, mis sisaldas tema hinnangut selle taotluse kohta, ja seejärel peale Poola Vabariigi 28. augusti 2014. aasta vastust võttis ligi kaheksa ja pool kuud aega, et teha teatavaks ametlik arvamus selle taotluse kohta ja võtta 11. mail 2015 vastu vaidlustatud otsus määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõike 3 alusel.
Kolmandaks tuleb selles olukorras kindlaks määrata määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõikes 2 ette nähtud kolmekuulise tähtaja ületamise tagajärjed ja muu hulgas hinnata, kas ainuüksi see tõik peab automaatselt kaasa tooma vaidlustatud otsuse tühistamise.
Kuna määruse nr 1083/2006 artikkel 41 ei sisalda mingit osutust ettenähtud kolmekuulise tähtaja komisjoni poolt ületamise tagajärgede kohta, tuleb vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale selle ületamise tagajärgede kindlaks tegemiseks analüüsida selle määruse eesmärki ja ülesehitust (vt selle kohta analoogia alusel 20. jaanuari 2005. aasta kohtuotsus, Merck, Sharp & Dohme,
C‑245/03
,
EU:C:2005:41
, punktid
ja
).
Sissejuhatuseks tuleb meelde tuletada, et määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõikes 2 ette nähtud tähtaeg on selline tähtaeg, mis kohustab komisjoni vastama kolmanda isiku, käesoleval juhul liikmesriigi poolt temale esitatud taotlusele. Ainult juhul, kui selle tähtaja ületamise tagajärg on taotluse rahuldamine või see, et komisjon kaotab pädevuse selle üle otsustada, võib tähtaega ületades vastu võetud negatiivse otsuse automaatselt tühistada ainuüksi tähtaja ületamise tõiga tõttu (vt selle kohta analoogia alusel 18. märtsi 2009. aasta kohtuotsus, Shanghai Excell M & E Enterprise ja Shanghai Adeptech Precision vs. nõukogu,
T‑299/05
,
EU:T:2009:72
, punkt
). Seega tuleb analüüsida, kas määrust nr 1083/2006 tuleb määruse eesmärgist ja ülesehitusest lähtudes tõlgendada nii, et selle tähtaja ületamine toob kaasa taotluse rahuldamise või komisjoni pädevuse kaotuse selle üle otsustada.
Mis puutub küsimusse, kas määruse nr 1083/2006 eesmärgist ja ülesehitusest tuleneb, et kolmekuulise tähtaja ületamine toob kaasa liikmesriigi esitatud kinnitustaotluse rahuldamise, siis tuleb esiteks märkida, et taotluse rahuldamise otsuse sisu välistab sellise võimaluse.
Määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõikest 2 tuleneb, et komisjoni otsus, millega rahuldatakse kinnitustaotlus, näitab muu hulgas ära aluse, mille suhtes kohaldatakse rakenduskava kaasrahastamise määra (vt punkt 33 eespool). Ainult sellist taotlust rahuldava komisjoni otsusega määratakse kindlaks alussumma, mille suhtes kohaldatakse asjaomase rakenduskava kaasrahastamise määra ja seega liidu rahalise panuse summat. Komisjoni otsuse puudumisel ei saa liidu rahaline panus olla konkreetselt kindlaks määratud ja järelikult ei saa seda pidada kinnitatuks.
Eeltoodut kinnitab lisaks määruse nr 1083/2006 põhjendus 49, mis sätestab, et suurprojektid peavad olema hinnatud ja vajaduse korral komisjoni poolt heaks kiidetud (vt punkt 29 eespool). Sellest tuleneb, et suurprojektide valdkonnas on määruse nr 1083/2006 alusidee, et nende rahastamine liikmesriigi poolt ERFi või ühtekuuluvusfondi vahendite abil eeldab komisjoni heakskiitu.
Teiseks tuleb tõdeda, et kui määrusega nr 1083/2006 kavandati tähtaja järgimata jätmise tagajärjeks taotluse automaatne rahuldamine, siis väljendab määrus seda sõnaselgelt (vt analoogia alusel 20. jaanuari 2005. aasta kohtuotsus, Merck, Sharp & Dohme,
C‑245/03
,
EU:C:2005:41
, punkt
). Näiteks määruse nr 1083/2006 artikli 62 lõige 4 sätestab, et seirekomisjoni poolt komisjonile esitatud auditeerimisstrateegia „loetakse […] vastuvõetuks“, kui komisjon kolme kuu jooksul pärast selle vastuvõtmist märkusi ei esita. Samuti sätestab määruse nr 1083/2006 artikli 67 lõige 4, et korraldusasutuse esitatud rakenduskava lõpparuanne „loetakse […] vastuvõetuks“, kui komisjon ei vasta ettenähtud tähtaja jooksul. Samuti sätestab määruse nr 1083/2006 artikli 89 lõige 3, et „[k]ui komisjon ei esita viie kuu jooksul oma tähelepanekuid, loetakse [liikmesriigi poolt komisjonile esitatud] lõpetamise deklaratsioon vastuvõetuks“.
Sellest tuleneb, et määruse nr 1083/2006 raames, nagu nähtub ka selle eesmärgist ja ülesehitusest, ei tähenda kinnitustaotlusele määruse artikli 41 lõikes 2 ette nähtud tähtaja jooksul vastamata jätmine kinnitustaotluse heakskiitmist.
Seda järeldust ei pane kahtluse alla Poola Vabariigi argumendid, mis tuginevad esiteks Euroopa Kohtu finantskorrektsiooni vastuvõtmise tähtaega puudutavale kohtupraktikale ja teiseks määruse nr 1303/2013 artikli 102 lõike 1 teises lõigus ette nähtud uuele vaikimisi heakskiidu menetlusele.
Kuigi esimese argumendi puhul on Euroopa Kohus oma praktikas, mis käsitleb määruse nr 1083/2006 artiklis 99 ette nähtud komisjoni pädevust teha finantskorrektsioone, tõesti leidnud, nagu väidab ka Poola Vabariik, et sama määruse artikli 100 lõikes 5 selliste otsuste vastuvõtmiseks ette nähtud tähtaja ületamine kujutab endast olulist menetlusnormi rikkumist, mida liidu kohus peab hindama omal algatusel ja mis toob kaasa tähtaega ületades vastu võetud otsuse tühistamise (4. septembri 2014 aasta kohtuotsus, Hispaania vs. komisjon,
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
, punktid
ja
, ja 21. septembri 2016. aasta kohtuotsus, komisjon vs. Hispaania,
C‑140/15 P
,
EU:C:2016:708
, punktid
ja
), ei ole selline kohtupraktika käesoleval juhul kohaldatav.
Eespool punktis 81 osutatud kohtupraktika ese on tähtaeg, mis erineb oma laadilt määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõikes 2 ette nähtud tähtajast.
Kuna suurprojektide hindamise käigus on määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõikes 2 ette nähtud tähtaeg eelkõige selline tähtaeg, mille jooksul komisjon peab vastama liikmesriigi poolt temale esitatud kaasrahastustaotlusele, siis finantskorrektsiooni menetluse käigus on sama määruse artikli 100 lõikes 5 ette nähtud tähtaeg hoopis selline tähtaeg, mille jooksul komisjon peab vastu võtma otsuse siis, kui ta omal algatusel tühistab täielikult või osaliselt liidu rahalise osalemise rakenduskavas. See tähendab sisuliselt, et esimene tähtaeg on tähtaeg rahalise panusega nõustumiseks, samas kui teine tähtaeg on tähtaeg juba kokku lepitud rahalise panuse tühistamiseks.
Edasi tuleb märkida, et kui suurprojektide hindamise raames ei ole otsust kinnitustaotluse kohta tähtaegselt vastu võetud ega ole sellise otsuse puudumise tagajärgi käsitlevaid sätteid, jääb kinnitustaotlus vastuseta ja seda ei saa lugeda heaks kiidetuks (vt punktid 75–79 eespool). Kui aga finantskorrektsioonide valdkonnas ei ole ettenähtud tähtaja jooksul sellekohast otsust tehtud, säilitab liikmesriik talle juba eraldatud fondi panuse. Seega ei saa tähtaegselt vastu võetud finantskorrektsiooni otsuse puudumisel, nagu nähtub ka eespool punktis 81 viidatud kohtupraktikast, komisjon finantskorrektsiooni kohaldada ja liikmesriigi suhtes ei saa sellist korrektsiooni kohaldada.
Lõpuks tuleb sedastada, et vastupidi Poola Vabariigi väidetule ei tulene eespool punktis 81 viidatud kohtupraktikast, et Euroopa Kohus oleks asunud seisukohale, et määruse nr 1083/2006 artikli 100 lõikes 5 ja artikli 41 lõikes 2 ette nähtud tähtajad on samalaadsed. Vastupidi, sellest kohtupraktikast tuleneb, et Euroopa Kohus analüüsis üksnes finantskorrektsiooni tegemiseks ette nähtud tähtaega ja osutas sõnaselgelt sellise otsuse olemusele (4. septembri 2014. aasta kohtuotsus Hispaania vs. komisjon,
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
, punktid
ja
, ning 21. septembri 2016. aasta kohtuotsus, Hispaania vs. komisjon,
C‑140/15 P
,
EU:C:2016:708
, punktid
,
ja
).
Teise argumendi puhul tuleb märkida, et määrus nr 1303/2013 ei ole käesoleval juhul kohaldatav, kuna selle artikli 152 lõige 1 sätestab, et määrust nr 1083/2006 kohaldatakse abi või tegevuste suhtes, kaasa arvatud rakenduskavad ja suurprojektid, mille komisjon on selle määruse alusel heaks kiitnud, ja kuna selle artikli 152 lõikes 2 on lisatud, et määruse nr 1083/2006 alusel esitatud või heaks kiidetud abitaotlused jäävad jõusse. Lisaks tuleb märkida, et määruse nr 1303/2013 artikli 102 lõike 1 teine lõik näeb ette vaikimisi heakskiitmise üksnes siis, kui liikmesriigi esitatud taotlusega kaasneb vastavalt selle määruse artikli 101 kolmandale lõigule sõltumatute ekspertide teostatud kvaliteedikontroll. Sellel menetlusel ei ole võrdväärset vastet määruse nr 1083/2006 artiklites 39–41 ette nähtud süsteemis, mis toetab järeldust, et viimati nimetatud määruse raames ei saa komisjoni vaikimist kolme kuu jooksul tõlgendada vaikiva kinnitusena suurprojekti tehtava rahalise panuse kohta. Pealegi on selge, et käesoleval juhul ei esitatud projekti vastavalt määruse nr 1303/2013 artikli 102 lõikele 1, mistõttu ei saa selles sättes ette nähtud vaikimisi heakskiitmise menetlust kohaldada.
Mis puutub küsimusse, kas määruse nr 1083/2006 eesmärgist ja ülesehitusest tuleneb, et kolmekuulise tähtaja ületamisel kaotab komisjon pädevuse liikmesriigi esitatud kinnitustaotluse üle otsustada, siis tuleb esiteks märkida, et kui komisjon peab hoiduma kinnitustaotluse analüüsimise jätkamisest, kui ta on kolmekuulise tähtaja mööda lasknud, kahjustaks see lõpptulemusena liikmesriigi esialgse taotluse eesmärki ehk kinnituse saamist ERFist või ühtekuuluvusfondist panuse saamise kohta, ja seda põhjusel, mis on tema kontrolli alt väljas. Kui komisjon peab alustama suurprojekti uut hindamismenetlust, mille suhtes kehtib uus kolmekuuline tähtaeg, teeks see tegelikkuses tähtaja ületamise veel raskemaks, lükates otsuse kinnitustaotluse kohta hilisemaks. Kuivõrd selline ületamine, nagu juba märgitud, ei tähenda ka taotluse heakskiitmist, siis teeks otsuse võimalik tühistamine põhjusel, et see on tehtud tähtaega ületades, tähtaja ületamise ainult veelgi raskemaks.
Teiseks tuleneb eespool punktis 34 meelde tuletatud määruse nr 1083/2006 artikli 78 lõikest 4, et liikmesriik võib alustada suurprojekti teostamist ja esitada komisjonile sellega seotud kulud, enne kui komisjon on oma otsuse teinud, ja seda sõltumata selle otsuse tegemiseks ette nähtud tähtajast. Liikmesriik, kes selle võimaluse valib, teeb seda omal riisikol, võttes arvesse tõika, et komisjon võib teha otsuse, millega keeldutakse liidu rahalisest abist suurprojektile. Seepärast, kuna liikmesriik ei pea ootama komisjoni otsust regionaalarengu projektide teostamiseks ja komisjonile nendega seotud kulude deklareerimiseks juhul, kui liit otsustab kanda nende kulusid, ei jäta sellise otsuse tegemiseks ette nähtud tähtaja ületamine komisjoni ilma kinnitustaotluse üle otsustamise pädevusest.
Kolmandaks tuleneb kohtupraktikast, et kui seadusandja ei ole nagu käesoleval juhul sidunud haldusasutuse vaikimisega tagajärge, et viimane kaotab sel juhul otsuse vastuvõtmise pädevuse, ei näe ükski õiguspõhimõte ette, et haldusasutus kaotab taotlusele vastamise pädevuse, isegi kui selleks ette nähtud tähtaeg on möödunud (vt analoogia alusel 19. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus Co-Frutta vs. komisjon,
T‑355/04 ja T‑446/04
,
EU:T:2010:15
, punktid
ja
).
Sellest tuleneb, et määruse nr 1083/2006 raames, nagu nähtub ka selle eesmärgist ja ülesehitusest, ei too kinnitustaotlusele selle määruse artikli 41 lõikes 2 ette nähtud tähtaja jooksul vastamata jätmine komisjonile kaasa kinnitustaotluse heakskiitmise üle otsustamise pädevuse kaotust.
Kõigest eelnevast tuleneb, et määrust nr 1083/2006 ei saa tõlgendada nii, et selle määruse artikli 41 lõikes 2 ette nähtud tähtaja ületamine toob ainuüksi selle asjaolu tõttu automaatselt kaasa tähtaega ületades tehtud keelduva otsuse tühistamise.
Neljandaks tuleb analüüsida, kas käesoleval juhul tuvastatud kolmekuulise tähtaja ületamine peab kaasa tooma vaidlustatud otsuse tühistamise.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et sellisest tähtajast, nagu on sätestatud määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõikes 2, kinni pidamata jätmine saab viia menetluse lõpuks vastu võetud akti tühistamiseni ainult siis, kui on olemas võimalus, et selle rikkumise tõttu oleks menetlus võinud lõppeda teistsuguse tulemusega. Kuigi isik, kes tugineb sellisele rikkumisele, ei pea tõendama, et eeskirjade järgimise korral oleks selle akti sisu olnud tema huvide seisukohalt soodsam, peab ta siiski konkreetselt tõendama, et selline võimalus ei ole täielikult välistatud (vt analoogia alusel 4. veebruari 2016. aasta kohtuotsus, C & J Clark International ja Puma,
C‑659/13 ja C‑34/14
,
EU:C:2016:74
, punkt
, ja 12. juuni 2015. aasta kohtuotsus, Health Food Manufacturers’ Association jt vs. komisjon
T‑296/12
,
EU:T:2015:375
, punkt
).
Käesolevas asjas ei ole Poola Vabariik konkreetselt tõendanud ega ka väitnud, et ei olnud välistatud, et haldusmenetlus oleks võinud lõppeda teistsuguse tulemusega, kui see oleks läbi viidud määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõikes 2 ette nähtud kolmekuulise tähtaja jooksul. Kuna Poola Vabariik ei ole tõendanud, et selle tähtaja ületamata jätmisel oleks projekti hindamismenetlus võinud anda teistsuguse tulemi, ei saa käesoleva kohtuasja asjaoludel viia tähtaja ületamine vaidlustatud otsuse tühistamiseni.
Seda silmas pidades ja kuna komisjon rikkus määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõiget 2, tehes otsuse kolmekuulist tähtaega ületades, tuleb meelde tuletada, et määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõikes 2 kinnitamistaotluse üle otsustamiseks ette nähtud tähtaja järgimata jätmisest põhjustatud võimaliku kahju hüvitamist võib taotleda Üldkohtus kahju hüvitamise hagi esitamisega (vt analoogia alusel 19. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus, Co‑Frutta vs. komisjon,
T‑355/04 ja T‑446/04
,
EU:T:2010:15
, punktid
ja
), kui on täidetud kõik tingimused, millest sõltub ELTL artikli 340 teise lõigu alusel liidu lepinguvälise vastutuse tekkimine ja võimalus kasutada tekkinud kahju eest hüvitise saamise õigust (vt selle kohta 9. septembri 2008. aasta kohtuotsus, FIAMM jt vs. nõukogu ja komisjon,
C‑120/06 P ja C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
, punkt
).
Kõigest eespool esitatust tuleneb, et esimese väite teine osa, mille kohaselt on rikutud määruse nr 1083/2006 artikli 41 lõiget 2, ei ole põhjendatud ja tuleb tagasi lükata.
[…]

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (seitsmes koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Poola Vabariigilt.

Tomljenović
Marcoulli
Kornezov
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 1. märtsil 2018 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: poola.
(
)	Esitatud on üksnes käesoleva kohtuotsuse punktid, mille avaldamist peab Üldkohus otstarbekaks.