CELEX: 62014TJ0664
Státní podpory
Podpora poskytnutá Belgií finančním družstevním společnostem skupiny ARCO
Záruční režim chránící podíly fyzických osob, které jsou společníky těchto společností
Rozhodnutí prohlašující podporu za neslučitelnou s vnitřním trhem a zakazující vyplacení zaručených částek společníkům
Předmět sporu
Vrácení
Přiměřenost

Skutečnosti předcházející sporu
Společnosti ARCO
Společnosti Arcofin SCRL, Arcopar SCRL a Arcoplus (dále jen společně „společnosti ARCO“) jsou schválené finanční družstevní společnosti s ručením omezeným (dále jen „finanční družstva“) upravené belgickým právem. Uvedené společnosti, všechny tři v likvidaci, byly založeny ve 30. letech 20. století s cílem koordinovat činnosti družstev Mouvement ouvrier chrétien a Algemeen Christelijk Werknemersverbond (Křesťanské dělnické hnutí) a uvedené činnosti finančně podporovat tím, že vyvíjely úsilí zejména v sociální oblasti.
Společnosti ARCO mají přes 800000 členů, přičemž 99 % jsou fyzické osoby (dále jen „družstevníci“). Podle Belgického království průměrný podíl družstevníků dosahuje výše 2000 eur.
V roce 2001 se společnost Arcofin stala hlavním akcionářem společnosti Dexia SA a vlastnila 15 % jejího kapitálu. Dne 3. října 2008 se účastnila rekapitalizace společnosti Dexia a upsala se ve výši 350 milionů eur k navýšení kapitálu v celkové výši 6 miliard eur. Od roku 2008 společnosti ARCO nevydaly nové obchodní podíly. V letech 2008 až 2011 ztratily 7 % družstevníků.
Dne 8. prosince 2011 valné hromady společností ARCO schválily jejich dobrovolnou likvidaci.
Dotčené opatření
Dne 10. října 2008 belgická vláda prostřednictvím tiskové zprávy sekretariátu ministra financí oznámila svůj úmysl rozšířit na pojišťovny, jakož i na finanční družstva záruční režim tehdy existující ve prospěch vkladatelů v úvěrových institucích a stanovit zajištěnou částku na 100000 eur. Bylo stanoveno, že účast uvedených nových subjektů v záručních fondech bude dobrovolná. Tento úmysl byl předložen belgickému parlamentu v návrhu zákona podaném dne 14. října 2008, který byl přijat v naléhavém řízení následujícího dne (zákon ze dne 15. října 2008 o opatřeních na podporu finanční stability, ustavující zvláště státní záruku za poskytnuté úvěry a jiné činnosti prováděné v rámci finanční stability;
Moniteur belge
ze dne 17. října 2008, s. 55634).
Předseda belgické vlády a belgický ministr financí ve společné tiskové zprávě ze dne 21. ledna 2009 potvrdili závazek, který přijala předchozí vláda, nabídnout záruční režim společníkům finančních družstev. Uvedený režim měl zahrnovat zejména následující prvky:
–
platbu poplatků za záruku dotčenými společnostmi;
–
závazek institucionálních společníků zachovat svoji účast po celou dobu trvání záruky;
–
omezení „roční náhrady“ společníků, fyzických osob (družstevníků) i institucionálních společníků;
–
dodatečný finanční příspěvek placený dotčenými společnostmi v případě, že obdržené dividendy přesáhnou minimální hranici;
–
postupy, které budou stanoveny a umožní příslušným orgánům účast na kapitálových výnosech v případě odchodu ze záručního režimu.
Belgický parlament následně přijal zákon ze dne 14. dubna 2009, kterým se mění zákon ze dne 2. srpna 2002 o dohledu nad finančním sektorem a finančními službami (
Moniteur belge
ze dne 21. dubna 2009, s. 32106), aby vládě umožnil zavést záruční režim zejména ve prospěch družstevníků schválených družstev podléhajících obezřetnostnímu dohledu Belgické národní banky, nebo těch, která investovala alespoň polovinu svého majetku do instituce podléhající takovému dohledu, což je případ finančních družstev, jako jsou společnosti ARCO.
Uvedená legislativní ustanovení byla převzata v čl. 36/24 odst. 1 bodu 3 zákona ze dne 22. února 1998 o Belgické národní bance, v platném znění. Na základě uvedeného článku bylo přijato královské nařízení ze dne 10. října 2011, kterým se mění královské nařízení ze dne 14. listopadu 2008, kterým se provádí zákon ze dne 15. října 2008 a mění zákon ze dne 2. srpna 2002 (
Moniteur belge
ze dne 12. října 2011, s. 62641), které umožnilo finančním družstvům, které o něj požádaly, přijetí do záručního režimu zavedeného výše uvedenými opatřeními. Společnosti, které se rozhodly vstoupit do uvedeného režimu musely ve prospěch Zvláštního fondu na ochranu vkladů, životních pojištění a kapitálu schválených družstev (dále jen „zvláštní fond“), založeného královským nařízením ze dne 14. listopadu 2008, kterým se provádí zákon ze dne 15. října 2008 a mění zákon ze dne 2. srpna 2002 o dohledu nad finančním sektorem a finančními službami (
Moniteur belge
ze dne 17. listopadu 2008, s. 4088), odvádět roční příspěvek odpovídající 0,15 % celkové zaručené částky, jakož i odvést vstupní poplatek odpovídající 0,1 % uvedené částky. Záruka měla být uplatněna pouze v případě, kdy je vyhlášen úpadek společnosti, nebo kdy orgán obezřetnostního dohledu konstatuje nesrovnalost. Záruka pokrývala pouze splacený kapitál upsaný fyzickými osobami před nabytím účinnosti karlovského nařízení ze dne 10. října 2011, a to do výše 100000 eur za každou fyzickou osobu. Záruka měla být vyplácena ze zvláštního fondu a v případě vyčerpání finančních prostředků uvedeného fondu měla být vyplácena prostřednictvím Caisse des dépôts et consignations (Státní depozitní pokladna, Belgie).
Dne 13. října 2011 požádaly společnosti ARCO o přijetí do záručního režimu. Tato žádost byla schválena belgickou vládou dne 15. října 2011 a její rozhodnutí bylo zveřejněno téhož dne. Žádost o přijetí společností ARCO byla formálně přijata královským nařízením ze dne 7. listopadu 2011, kterým se poskytuje záruka na ochranu kapitálu schválených družstev (
Moniteur belge
ze dne 18. listopadu 2011, s. 68640), které na základě svého článku 3 nabylo účinnosti dne 14. října 2011 (dále jen „záruka“ nebo „dotčené opatření“). O přijetí do záručního režimu nepožádalo žádné další finanční družstvo.
V důsledku toho zaplatily společnosti ARCO stanovené částky do zvláštního fondu. Jejich přijetí to záručního režimu podléhalo řadě podmínek, zejména zákazu jakékoli nové veřejné nabídky nových podílů fyzickým osobám, omezení úrokové sazby z investovaných prostředků a závazku institucionálních společníků, že si nevyberou investovaný kapitál. Královské nařízení ze dne 7. listopadu 2011 rovněž stanovilo, že zvláštní fond musí vyplatit družstevníkům náhradu až po vydání konečného nařízení k likvidaci a jeho případném schválení valnou hromadou společností ARCO.
Jak bylo uvedeno v bodě 4 výše, společnosti ARCO vstoupily dne 8. prosince 2011 do dobrovolné likvidace.
Správní řízení
Dne 7. listopadu 2011 oznámilo Belgické království záruku Evropské komisi.
Dopisem ze dne 6. prosince 2011 informovala Komise Belgické království, že má za to, že záruka může představovat protiprávní státní podporu neslučitelnou s vnitřním trhem, a vyzvala jej, aby se zdrželo jakékoli další činnosti směřující k jejímu provádění. Belgické orgány na uvedený dopis odpověděly dopisem ze dne 22. prosince 2011.
Rozhodnutím ze dne 3. dubna 2012 rozhodla Komise o zahájení formálního vyšetřovacího řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU ve vztahu k záruce (dále jen „rozhodnutí o zahájení“). Dne 19. července 2012 bylo rozhodnutí o zahájení, nadepsané „Státní podpora SA.33927 (2012/C) (ex 2011/NN) – Systém pojištění na ochranu podílů jednotlivých členů finančních družstev – Výzva k podání připomínek podle čl. 108 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU)“, zveřejněno v
Úředním věstníku Evropské unie
(
Úř. věst. 2012, C 213, s. 64
). V uvedeném rozhodnutí Komise mimo jiné na základě čl. 11 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [108 SFEU] (
Úř. věst. 1999, L 83, s. 1
; Zvl. vyd. 08/01, s. 339), uložila Belgickému království, aby se nadále zdrželo provádění dotčeného opatření až do rozhodnutí o jeho slučitelnosti s vnitřním trhem.
Belgické království se k rozhodnutí o zahájení vyjádřilo dne 18. června 2012. Dopisy ze dne 5. prosince 2012 a 20. září 2013 odpovědělo na otázky, které mu položila Komise.
Dne 17. srpna 2012 společnosti ARCO rovněž zaslaly Komisi své vyjádření. Komise uvedená vyjádření předala Belgickému království, které jí dopisem ze dne 16. října 2012 sdělilo, že k nim nemá připomínky.
Napadené rozhodnutí
Dne 3. července 2014 přijala Komise rozhodnutí 2014/686/EU o státní podpoře SA.33927 (12/C) (ex 11/NN), kterou poskytla Belgie – Systém pojištění na ochranu podílů jednotlivých členů, fyzických osob, finančních družstev (
Úř. věst. 2014, L 284, s. 53
; dále jen „napadené rozhodnutí“). Rozhodla, že záruka představuje státní podporu poskytnutou společnostem ARCO a tato podpora, protiprávně poskytnutá Belgickým královstvím, je neslučitelná s vnitřním trhem (článek 1 napadeného rozhodnutí).
Komise v napadeném rozhodnutí uvedla, že společnosti ARCO byly skutečným příjemcem dotčené podpory a podporu představuje soubor opatření sestávajících z oznámení ze dne 10. října 2008 (viz bod 5 výše), ze sdělení ze dne 21. ledna 2009 (viz bod 6 výše), jakož i z přijetí společností ARCO do záručního režimu (body 80 až 90 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V tomto ohledu měla Komise za to, že záruka společnostem ARCO poskytla selektivní výhodu v rozsahu, v němž jim umožnila přilákat či zachovat finanční prostředky. Selektivita této výhody byla navíc prokázána tím, že k ní měly přístup pouze finanční družstva. V každém případě Komise považuje za nepřiměřenou záruku, která se – s ohledem na jejich výše – vztahuje na celé investované částky a která byla poskytnuta investorům, kteří nabyli obchodní podíly ve společnostech ARCO, což vylučuje jakoukoliv odůvodněnost dotčeného opatření z hlediska kritérií stanovených pro posouzení existence výhod, jež by mohly být odůvodněny obecnou strukturou daňového systému, a to ani v případě použitelnosti uvedených kritérií v projednávané věci (body 100 až 107 napadeného rozhodnutí). Komise přezkoumala další kritéria stanovená v čl. 107 odst. 1 SFEU a dospěla k závěru, že záruka představuje státní podporu ve smyslu uvedeného ustanovení (bod 110 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Mimoto, pokud jde o slučitelnost uvedené podpory s vnitřním trhem, měla Komise za to, že jediným právním základem, který lze v projednávané věci použít, je čl. 107 odst. 3 SFEU. Měla nicméně za to, že dotčené opatření nebylo ani vhodné, ani nezbytné, ani přiměřené s ohledem na cíl, kterým bylo napravit závažné narušení belgického hospodářství, a tedy jej nemůže považovat za slučitelné s vnitřním trhem (body 111 až 129 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Konečně Komise definovala způsob výpočtu částky výhody, která měla být vrácena společnostmi ARCO, a vyzvala Belgické království, aby jí předalo nezbytné údaje. Uvedla, že na základě čl. 108 odst. 3 SFEU považuje za opodstatněné uložit uvedenému členskému státu, aby se nadále zdržel jakéhokoli vyplácení náhrad družstevníkům z titulu záruky (body 130 až 142 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V důsledku toho Komise v napadeném rozhodnutí nařídila Belgickému království, aby od společností ARCO vybralo neoprávněnou výhodu, z níž podle Komise měly prospěch (čl. 2 odst. 1 napadeného rozhodnutí). Mimoto Komise uložila Belgickému království zrušit právní a správní předpisy, na kterých se záruka zakládala (bod 143 odůvodnění napadeného rozhodnutí), a zakázala mu ji provádět ve prospěch družstevníků (čl. 2 odst. 4 napadeného rozhodnutí). Tento zákaz je předmětem projednávané žaloby.
Vnitrostátní řízení a žádost o předběžné přezkoumání platnosti napadeného rozhodnutí
Napadení záruky před vnitrostátním soudem
V prosinci 2011 a v lednu 2012 byly ke Conseil d’État (Belgie) podány tři žaloby fyzickými osobami, Organisme voor de financiering van pensioenen Ogeo Fund (orgán pro financování penzí Ogeo Fund) a Gemeente Schaarbeek (obec Schaerbeek, Belgie). Uvedené žaloby směřovaly ke zrušení královských nařízení ze dne 10. října (viz bod 8 výše) a 7. listopadu 2011 (viz bod 9 výše). Za tímto účelem žalobci v zásadě uváděli, že uvedená královská nařízení porušují zásadu rovnosti zakotvenou Belgickou ústavou, jelikož zavádí rozdílné zacházení mezi družstevníky, kteří mohou mít prospěch ze záručního režimu zavedeného zejména uvedenými královskými nařízeními, a fyzickými osobami, které jsou akcionáři dalších společností blízkých finančnímu odvětví, které jsou z uvedeného systému vyloučeny.
Conseil d’État měl za to, že královská nařízení ze dne 10. října a ze dne 7. listopadu 2011 se zakládají na článku 36/24 zákona ze dne 22. února 1998 (viz bod 8 výše), a tedy spadají mezi omezení, která belgický zákonodárce sám stanovil a že uváděné rozdílné zacházení vyplývá z právní normy, a položil Cour constitutionnelle (Ústavní soud, Belgie) několik předběžných otázek týkajících se slučitelnosti tohoto článku s Belgickou ústavou.
Cour constitutionnelle měl za to, že pro účely odpovědi na položené otázky je nejdříve třeba vyřešit otázku slučitelnosti článku 36/24 zákona ze dne 22. února 1998 s unijním právem. Za tím účelem položil Soudnímu dvoru šest předběžných otázek ve věci C‑76/15, z nichž pět se týkalo platnosti napadeného rozhodnutí, jakož i povinností vyplývajících v uvedené věci pro Belgické království z čl. 108 odst. 3 SFEU.
Rozsudek ze dne 21. prosince 2016, Vervloet a další (C‑76/15)
Předmětem první otázky položené Soudnímu dvoru bylo posouzení slučitelnosti záruky s ohledem na články 2 a 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/19/ES ze dne 30. května 1994 o systémech pojištění vkladů (
Úř. věst. 1994, L 135, s. 5
; Zvl. vyd. 06/02, s. 252), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/1/ES ze dne 9. března 2005, kterou se mění směrnice Rady 73/239/EHS, 85/611/EHS, 91/675/EHS, 92/49/EHS a 93/6/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/19/ES, 98/78/ES, 2000/12/ES, 2001/34/ES, 2002/83/ES a 2002/87/ES za účelem zavedení nové organizační struktury výborů pro finanční služby (
Úř. věst. 2005, L 79, s. 9
). Druhá předběžná otázka se týkala platnosti napadeného rozhodnutí. Zbývající čtyři otázky se týkaly slučitelnosti záruky s povinnostmi vyplývajícími pro členské státy z čl. 108 odst. 3 SFEU.
V odpovědi na otázky položené Cour constitutionnelle vydal Soudní dvůr rozsudek ze dne 21. prosince 2016, Vervloet a další (
C‑76/15
,
EU:C:2016:975
), jehož výrok zní takto:
„1)
Články 2 a 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/19/ES ze dne 30. května 1994 o systémech pojištění vkladů, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/1/ES ze dne 9. března 2005, musí být vykládány v tom smyslu, že neukládají členským státům povinnost přijmout takový systém pojištění podílů schválených družstev působících ve finančním sektoru, jako je systém dotčený v původním řízení, ani nebrání tomu, aby členský stát přijal takový systém, pokud tento systém nenaruší praktickou účinnost systému pojištění vkladů, jehož přijetí ukládá členským států tato směrnice, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, a pokud je v souladu se Smlouvou o FEU, zejména s články 107 a 108 SFEU.
2)
Přezkum předběžných otázek […] neukázal žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost [napadeného] rozhodnutí […].
3)
Článek 108 odst. 3 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání takovému systému pojištění, jako je systém dotčený v původním řízení, v rozsahu, v němž byl zaveden v rozporu s povinnostmi vyplývajícími z tohoto ustanovení.“
Následné vnitrostátní řízení
Cour constitutionnelle rozsudkem ze dne 15. června 2017 konstatoval neústavnost článku 36/24 zákona ze dne 22. února 1998. Své rozhodnutí založil Cour constitutionnelle zejména na konstatování Soudního dvora, že dotčené opatření představuje protiprávní státní podporu.
Conseil d’État rozsudkem ze dne 6. března 2018 zrušil královská nařízení ze dne 10. října (viz bod 8 výše) a ze dne 7. listopadu 2011 (viz bod 9 výše).
Věc T‑711/14
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 7. října 2014 (věc T‑711/14) podaly společnosti ARCO žalobu směřující ke zrušení napadeného rozhodnutí. V žalobě společnosti ARCO zejména napadly jak posouzení Komise, podle kterého dotčené opatření představuje státní podporu, jejímiž příjemci byly, tak posouzení, podle kterého nebylo možné dotčenou podporu prohlásit za slučitelnou s vnitřním trhem. Společnosti ARCO rovněž zpochybnily zákaz uložený Belgickému království vyplácet družstevníkům zajištěné částky, který je předmětem projednávané žaloby.
Tribunál usnesením ze dne 9. února 2018, Arcofin a další v. Komise (
T‑711/14
, nezveřejněné,
EU:T:2018:80
) uvedenou žalobu zamítl jako zčásti zjevně nepřípustnou a zčásti po právní stránce zcela neopodstatněnou. Konkrétně byla žaloba společností ARCO v rozsahu, v němž směřovala proti zákazu uloženému Belgickému království vyplácet družstevníkům částky náhrady po ukončení likvidace, zamítnuta jako zjevně nepřípustná, neboť uvedené společnosti neměly právní zájem na podání žaloby proti ustanovení napadenému Belgickým královstvím v projednávané žalobě.
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Písemná část řízení
Belgické království podalo projednávanou žalobu návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 15. září 2014.
Předseda šestého senátu Tribunálu po vyslechnutí účastníků v souladu s čl. 70 odst. 1 jednacího řádu rozhodnutím ze dne 12. října 2015 přijatým na základě čl. 69 písm. a) jednacího řádu Tribunálu, které jednak konstatuje, že předběžná otázka položená Cour constitutionnelle ve věci C‑76/15 (viz body 23 až 26 výše) se týká platnosti napadeného rozhodnutí a vybízí Soudní dvůr k posouzení podstatné části argumentů předložených společnostmi ARCO ve věci T‑711/14, a jednak konstatuje, že řešení projednávaného sporu může záviset na výsledku řízení o žalobě podané uvedenými společnostmi, přerušil řízení v této věci až do vydání rozhodnutí Soudního dvora.
Přerušení řízení bylo ukončeno 21. prosince 2016 vynesením rozsudku Vervloet a další (
C‑76/15
,
EU:C:2016:975
) (viz bod 27 výše).
V souvislosti se změnou složení senátů Tribunálu byl soudce zpravodaj přidělen k třetímu senátu, kterému byla tudíž projednávaná věc přidělena.
Téhož dne na základě čl. 89 odst. 3 písm. a) jednacího řádu Tribunál (třetí senát) vyzval účastníky řízení, aby uvedli, jaké důsledky mají podle nich být v projednávané věci vyvozeny z vydání rozsudku ze dne 21. prosince 2016, Vervloet a další (
C‑76/15
,
EU:C:2016:975
).
Účastníci řízení vyhověli tomuto organizačnímu procesnímu opatření ve stanovené lhůtě.
Organizačním procesním opatřením ze dne 26. června 2017, přijatým na základě čl. 89 odst. 3 písm. a) jednacího řádu Tribunál (třetí senát) vyzval účastníky řízení, aby uvedli, zejména:
–
jaké důsledky na úrovni vnitrostátního práva mají podle nich být vyvozeny z toho, že Cour constitutionnelle konstatoval neplatnost článku 36/24 zákona ze dne 22. února 1998;
–
jaké účinky může s ohledem na odpověď na předchozí otázku mít zrušení napadeného rozhodnutí Tribunálem.
Účastníci řízení odpověděli na uvedené otázky ve stanovených lhůtách.
Organizačním procesním opatřením ze dne 12. září 2017 přijatým na základě čl. 89 odst. 3 písm. a) jednacího řádu Tribunál (třetí senát) zejména:
–
vyzval Belgické království, aby se vyjádřilo k určitým částem odpovědí Komise na otázky uvedené v bodě 38 výše;
–
znovu položil Belgickému království otázku týkající se právních důsledků a užitečnosti případného zrušení čl. 2 odst. 4 napadeného rozhodnutí Tribunálem, s ohledem na skutečnost, že Cour constitutionnelle konstatoval neplatnost článku 36/24 zákona ze dne 22. února 1998.
Belgické království odpovědělo na uvedené otázky ve stanovených lhůtách a Komise byla vyzvána, aby se k jeho odpovědím vyjádřila.
Na návrh třetího senátu rozhodl Tribunál podle článku 28 jednacího řádu předat věc rozšířenému senátu.
Ústní část řízení
Na návrh soudce zpravodaje rozhodl Tribunál (třetí rozšířený senát) o zahájení ústní části řízení.
Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 22. listopadu 2017.
Dopisem ze dne 13. března 2018 informovalo Belgické království Tribunál o tom, že Conseil d’État vyhlásil dne 6. března 2018 rozsudek zmíněný v bodě 29 výše.
Dne 14. března 2018 podala Komise návrh směřující k nevydání rozhodnutí ve věci samé.
Usnesením třetího rozšířeného senátu Tribunálu ze dne 23. března 2018 byla obnovena ústní část řízení. V důsledku toho byly dokumenty uvedené v bodech 45 a 46 výše založeny do spisu a účastníci řízení byli vyzváni, aby se případně k uvedeným dokumentům vyjádřili. Organizačním procesním opatřením přijatým na základě čl. 89 odst. 3 písm. b) jednacího řádu byla Komise vyzvána, aby se vyjádřila k určitým argumentům předloženým Belgickým královstvím v dopise ze dne 13. března 2018 (viz bod 45 výše).
Účastníci řízení předložili svá vyjádření a odpověděli na otázky ve stanovených lhůtách.
Organizačním procesním opatřením ze dne 20. dubna 2018, přijatým na základě čl. 89 odst. 3 písm. b) jednacího řádu, byla Komise vyzvána, aby se vyjádřila k určitým argumentům předloženým Belgickým královstvím ve vyjádření ohledně návrhu na nevydání rozhodnutí ve věci samé (viz bod 46 výše).
Komise tomuto organizačnímu procesnímu opatření vyhověla ve stanovených lhůtách.
Vyjádření spontánně předložená Belgickým království ohledně odpovědí Komise byla založena do spisu.
Ústní část řízení byla ukončena dne 15. května 2018.
Návrhová žádání účastníků řízení
Belgické království navrhuje, aby Tribunál:
–
zrušil čl. 2 odst. 4 napadeného rozhodnutí;
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise v podstatě navrhuje, aby Tribunál:
–
konstatoval, že spor pozbyl předmětu a o žalobě již není třeba rozhodovat;
–
podpůrně žalobu zamítl;
–
v každém případě uložil Belgickému království náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
K předmětu sporu
Podle Komise skutečnost, že Conseil d’État v rozsudku ze dne 6. března 2018 uvedeném v bodě 29 výše zrušil královská nařízení ze dne 10. října (viz bod 8 výše) a ze dne 7. listopadu 2011 (viz bod 9 výše), zbavuje jakéhokoli právního účinku případné zrušení čl. 2 odst. 4 napadeného rozhodnutí. Podle Komise totiž skutečnost, že Belgické království nemůže vyplácet družstevníkům náhrady, již nevyplývá ze zákazu obsaženého v napadeném ustanovení, ale z toho, že z belgického vnitrostátního právního řádu se zpětnou platností zmizely akty, které tvořily právní základ pro vyplácení náhrad. Komise z toho vyvozuje, že projednávaný spor se stal bezpředmětným, a navrhuje, aby Tribunál konstatoval, že již není třeba rozhodnout ve věci samé.
Belgické království s tímto návrhovým žádáním nesouhlasí.
Podmínky, za kterých musí unijní soud konstatovat bezpředmětnost žaloby, která mu byla předložena, a v důsledku toho konstatovat, že není třeba rozhodnout ve věci samé, byly upřesněny v rozsudku ze dne 7. června 2007, Wunenburger v. Komise (
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
, body
až
a
až
). V tomto ohledu je třeba připomenout, že předmět sporu musí existovat až do vydání soudního rozhodnutí, neboť jinak by nebylo vydáno rozhodnutí ve věci samé, což předpokládá, že žaloba může ve svém výsledku přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal (viz rozsudek ze dne 7. června 2007, Wunenburger v. Komise,
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
, bod
a citovaná judikatura). Ačkoli tedy Belgické království oprávněně tvrdí, že členské státy nemají povinnost prokázat, že mají právní zájem na požadovaném zrušení dotčených ustanovení, nic to nemění na tom, že i když žalobu podá členský stát, unijní soud musí konstatovat, že není třeba rozhodnout ve věci samé, pokud požadované zrušení nemůže mít právní účinky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. listopadu 2005, Itálie v. Komise,
C‑138/03, C‑324/03 a C‑431/03
,
EU:C:2005:714
, bod
).
V tomto ohledu na jedné straně Soudní dvůr uvedl, že žaloba směřující proti aktu, který jeho autor v průběhu řízení zruší, se stává bezpředmětnou (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. června 2007, Wunenburger v. Komise,
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
, body
a
). Na druhé straně Soudní dvůr naopak uvedl, že svůj předmět si nadále zachová žaloba směřující proti aktu stiženému protiprávností, která se může opakovat v budoucnu za okolností nezávislých na projednávané věci (rozsudek ze dne 7. června 2007, Wunenburger v. Komise,
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
, bod
).
Zaprvé je třeba konstatovat, že čl. 2 odst. 4 napadeného rozhodnutí nebyl zrušen, a tedy se zpětnou platností nezmizel. Z toho plyne, že kdyby Tribunál musel konstatovat, že žaloba se stala bezpředmětnou a již není třeba rozhodnout ve věci samé, protože zrušení dotčeného ustanovení by nemělo žádné právní účinky, čl. 2 odst. 4 napadeného rozhodnutí by nicméně zůstal v unijním právním řádu.
Zadruhé, jak správně uvádí Komise, a v tomto ohledu s ní Belgické království souhlasí, skutečnost, že Conseil d’État zrušil královská nařízení ze dne 10. října a ze dne 7. listopadu 2011, znemožnila provádění záruky, kterou uvedené právní akty stanovily, a to nezávisle na zákazu uvedeném v čl. 2 odst. 4 napadeného rozhodnutí. Z toho plyne, že Komise opodstatněně tvrdí, že zrušení čl. 2 odst. 4 napadeného rozhodnutí by neumožnilo Belgickému království provádět záruku, jak byla stanovena v královských nařízeních ze dne 10. října a ze dne 7. listopadu 2011, která byla jejím právním základem.
Nicméně zatřetí Belgické království opodstatněně tvrdí, že zachování v platnosti čl. 2 odst. 4 napadeného rozhodnutí v unijním právním řádu není bez důsledků. Je tudíž jisté, že by případné zrušení uvedeného ustanovení nebylo zbaveno právního účinku.
Z korespondence mezi účastníky řízení zaslané po jednání totiž plyne, že Belgické království spolu s Komisí studuje opatření s rovnocenným účinkem jaký má sporná záruka, která by měla zmírnit důsledky likvidace uvedených společností pro družstevníky. Přitom ačkoli Komise uvádí, že v zásadě nebrání nějakému mechanismu odškodnění družstevníků a že existují další důvody pro její odpor proti opatřením, která jí byla předložena a o kterých byla vedena neformální jednání, nic to nemění na tom, že v odpovědi ze dne 7. května 2018 zmínila riziko „obcházení napadeného rozhodnutí“. Z toho plyne, že nelze vyloučit, že napadené rozhodnutí zůstává nadále účinné.
Navíc je třeba připomenout, že provádění v dobré víře ze strany členských států rozhodnutí přijatých Komisí v oblasti státních podpor představuje provádění zásady loajální spolupráce stanovené v čl. 4 odst. 3 SEU a předpokládá, že členské státy vyvinou nezbytné úsilí k překonání obtíží za úplného dodržení ustanovení Smlouvy a zejména ustanovení týkajících se podpor (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. května 2005, Saxonia Edelmetalle a ZEMAG v. Komise,
T‑111/01 a T‑133/01
,
EU:T:2005:166
, bod
a citovaná judikatura). Tudíž bez ohledu na nebezpečí řízení pro nesplnění povinnosti, kterému se Belgické království podle vlastních slov vystavuje v případě, že Komise bude mít za to, že opatření, která mohlo přijmout ve prospěch původních družstevníků společností ARCO, představují obcházení zákazu stanoveného v čl. 2 odst. 4 napadeného rozhodnutí, ze zásady loajální spolupráce plyne, že se uvedený členský stát sám musí zdržet jakéhokoli jednání, které by mohlo být takovým obcházením v případě, že napadené ustanovení zůstane v platnosti. Z toho vyplývá, že zrušení uvedeného ustanovení v případě, že by projednávaná žaloba byla opodstatněná, není zbaveno právního účinku.
Konečně je třeba konstatovat, že v bodě 140 napadeného rozhodnutí, jakož i v argumentech, které předložila ve věci samé za účelem odůvodnění legality čl. 2 odst. 4 napadeného rozhodnutí, Komise tvrdí, že pouhé konstatování neslučitelnosti opatření podpory s vnitřním trhem postačuje k odůvodnění toho, aby bylo členskému státu uloženo dotčené opatření zrušit. Komise tedy v této otázce zaujala obecný a abstraktní postoj, jehož odůvodnění je nezávislé na okolnostech projednávané věci. Z toho plyne, že v případě, že by Tribunál dospěl k závěru, že takový požadavek je protiprávní, bylo by třeba o projednávané žalobě rozhodnout, aby se předešlo tomu, že se v budoucnosti obdobná protiprávnost zopakuje (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. června 2007, Wunenburger v. Komise,
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
, body
až
).
Z předcházejícího plyne, že není nijak prokázáno, že zrušení čl. 2 odst. 4 napadeného rozhodnutí by bylo zbaveno jakéhokoli právního účinku, a že tudíž není opodstatněné tvrzení Komise, že projednávaná žaloba se stala bezpředmětnou. Je tudíž třeba zamítnout návrh Komise, aby Tribunál konstatoval, že není třeba rozhodnout ve věci samé.
K legalitě čl. 2 odst. 4 napadeného rozhodnutí
Podle čl. 2 odst. 4 napadeného rozhodnutí Belgické království nebude nadále provádět žádné platby v rámci záručního režimu, a to počínaje dnem oznámení tohoto rozhodnutí. Tento konečný zákaz musí být vykládán v kontextu dopisu ze dne 6. prosince 2011 (viz bod 13 výše) a rozhodnutí o zahájení (viz bod 14 výše), přičemž oba uvedené dokumenty obsahují dočasný zákaz podobného rozsahu v očekávání vydání napadeného rozhodnutí. Mimoto v bodě 143 odůvodnění napadeného rozhodnutí měla Komise za to, že vrácení dotčené podpory vyžaduje, aby Belgické království zrušilo právní předpisy představující právní základ záručního režimu.
Podle Belgického království může být zákaz vyplácení, jako je zákaz vydaný Komisí v čl. 2 odst. 4 napadeného rozhodnutí, pojat pouze dvěma způsoby. V prvním případě by příjemci plateb vyplacených z titulu záruky, tedy družstevníci, byli identifikováni jako příjemci státní podpory neslučitelné s vnitřním trhem, což není případ v projednávané věci. S ohledem na to, aby byl odůvodněný, musí být zákaz vyplácet zaručené částky nezbytný pro dosažení cíle zrušení účinků státní podpory prohlášené za neslučitelnou s vnitřním trhem.
Belgické království tvrdí, že tím, že bylo ze zásady zakázáno vyplácení záruk družstevníkům, a to bez ověření, zda tento zákaz představuje opatření nezbytné k odstranění zjištěných účinků podpory, z níž měly společnosti ARCO prospěch, zaměnila Komise zrušení poskytnuté selektivní výhody, které stanoví čl. 108 odst. 2 SFEU, za zrušení právního aktu, na jehož základě byla dotčená výhoda poskytnuta. Přitom zrušení aktu, na jehož základě byla neoprávněná výhoda poskytnuta, je odůvodněno pouze v případech, kdy je nezbytné k odstranění narušení hospodářské soutěže způsobených protiprávní či neslučitelnou podporou. Povinnost uložená Komisí je tedy nepřiměřená.
Komise tato tvrzení zpochybňuje.
Podle čl. 108 odst. 2 SFEU, zjistí-li Komise poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek, že podpora poskytovaná některým státem nebo ze státních prostředků není slučitelná s vnitřním trhem podle článku 107 SFEU nebo že je zneužívána, rozhodne, že dotyčný stát ve lhůtě stanovené Komisí takovou podporu zruší nebo upraví.
Podle ustálené judikatury je logickým důsledkem konstatování protiprávnosti podpory zrušení této podpory prostřednictvím navrácení tak, aby byl obnoven předchozí stav (viz rozsudek ze dne 8. prosince 2011, Residex Capital IV,
C‑275/10
,
EU:C:2011:814
, bod
a citovaná judikatura).
Hlavním cílem navrácení státní podpory vyplacené protiprávně je totiž odstranit narušení hospodářské soutěže zapříčiněné soutěžní výhodou plynoucí z takové podpory. Navrácením podpory tak příjemce ztratí výhodu, kterou měl na trhu ve srovnání se svými konkurenty, a obnoví se stav před poskytnutím podpory (rozsudek ze dne 8. prosince 2011, Residex Capital IV,
C‑275/10
,
EU:C:2011:814
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci se účastníci neshodnou v otázce, zda navrácení podpory, z níž měly společnosti ARCO neoprávněnou výhodu, s sebou nese, či nenese zrušení záruky; tedy zákaz vyplácet jakékoli platby družstevníkům v případě, že by likvidační řízení, zahájené před přijetím napadeného rozhodnutí, vedlo k tomu, že by družstevníci přišli o své vklady nebo o jejich část.
Je tedy třeba zaprvé připomenout charakteristiky protiprávní státní podpory identifikované Komisí v napadeném rozhodnutí a poté opatření, která Komise stanovila za účelem zajištění jejího navrácení. Zadruhé je třeba posoudit význam argumentů, v nichž Belgické království uvádí, že zákaz vyplácet zaručené částky družstevníkům je nepřiměřený, jakož i význam důvodů předložených Komisí za účelem obhajoby opodstatněnosti uvedeného zákazu.
K státní podpoře identifikované v napadeném rozhodnutí
Úvodem je třeba připomenout, že opatřením přezkoumaným v napadeném rozhodnutí je záruka týkající se částek investovaných jednotlivci do podílů na kapitálu společností ARCO. Uvedené spolčenosti přistoupily k mechanismu zavedenému belgickou vládou (viz bod 9 výše) a částky investované jejich společníky/fyzickými osobami do jejich kapitálu tedy byly zajištěny do výše 100000 eur (viz bod 8 výše). Podle zavedeného mechanismu má po skončení likvidačního řízení v případě, kdy zbývající kapitál neumožňuje, aby byly všem družstevníkům vráceny investované prostředky, zasáhnout zvláštní fond, a to do výše 100000 eur.
Je třeba rovněž připomenout, že společnosti ARCO vstoupily do dobrovolné likvidace dne 8. prosince 2011, tedy na začátku správního řízení, které vedlo k vydání napadeného rozhodnutí.
V napadeném rozhodnutí měla Komise za to, že dotčené opatření obsahuje prvek státní podpory ve prospěch společností ARCO. Podle Komise totiž zajištění podílů vedlo družstevníky k tomu, že své investice do kapitálu uvedených společností nevybírali. Dotčené společnosti za uvedených podmínek měly prospěch ze selektivní výhody financované z veřejných zdrojů. Komise měla za to, že dotčené opatření splňuje všechna kritéria státních podpor a tato podpora nemůže být odůvodněna cílem napravit závažné narušení belgického hospodářství, jelikož není ani vhodná ani nezbytná ani přiměřená takovému cíli.
Mimoto Komise konstatovala, že uvedená podpora byla provedena dříve, než se vyjádřila k její kvalifikaci a případné slučitelnosti s vnitřním trhem, a měla za to, že je z toho důvodu protiprávní. Tato analýza byla potvrzena Soudním dvorem v rozsudku ze dne 21. prosince 2016, Vervloet a další (
C‑76/15
,
EU:C:2016:975
) (viz bod 27 výše).
Žaloba směřující proti napadenému rozhodnutí podaná společnostmi ARCO byla zamítnuta usnesením ze dne 9. února 2018, Arcofin a další v. Komise (
T‑711/14
, nezveřejněné,
EU:T:2018:80
) (viz body 30 a 31 výše), proti kterému nebyl podán opravný prostředek; je tedy třeba mít za to, že posouzení obsažená v napadeném rozhodnutí a převzatá v bodech 77 a 78 mají konečnou povahu.
Proto Komise jednala opodstatněně, když Belgickému království nařídila vymáhání podpory poté, co konstatovala, že jednak dotčené opatření obsahuje prvek státní podpory, jejíž příjemci jsou společnosti ARCO, a jednak je tato podpora neslučitelná s vnitřním trhem a byla provedena před tím, než mohla Komise provést její předběžné posouzení.
Je tedy třeba připomenout opatření uložená Komisí v napadeném rozhodnutí, přičemž je napaden pouze zákaz vyplácení zajištěných částek družstevníkům, tedy fyzickým osobám, které jsou společníky společností ARCO (viz bod 2 výše).
K opatřením uloženým za účelem navrácení dotčené podpory
Je třeba připomenout, jak bylo uvedeno v bodě 22 výše, že Komise k zajištění navrácení protiprávní podpory neslučitelné s vnitřním trhem identifikované v napadeném rozhodnutí uložila dvě opatření.
Zaprvé nařídila Belgickému království, prostřednictvím vzorce pro výpočet, jehož zásady stanovila, ohodnotit částku výhody, z níž měly prospěch společnosti ARCO, a zapsat pohledávku v této výši do pasiv uvedených společností v likvidaci. Tento způsob navrácení dotčené podpory Belgické království nezpochybnilo a má za to, že toto opatření postačí k zajištění obnovení hospodářské soutěže.
Zadruhé Komise dále nařídila Belgickému království, aby se zdrželo vyplácení zajištěných částek družstevníkům. V tomto ohledu se účastníci řízení neshodnou na otázce, zda Komise uložila Belgickému království tento zákaz oprávněně.
Z judikatury uvedené v bodech 71 a 72 výše plyne, že odpověď na tuto otázku závisí na tom, zda byl zákaz přiměřený cíli navrácení protiprávní podpory neslučitelné s vnitřním trhem. Jinými slovy, jde o určení, zda byl uvedený zákaz přiměřený a nezbytný k obnovení předchozího stavu hospodářské soutěže, tedy k neutralizaci soutěžní výhody posouzené v napadeném rozhodnutí ve vztahu k příjemcům určeným Komisí v napadeném rozhodnutí.
K přiměřenosti zákazu vyplácet družstevníkům zajištěné částky
Zaprvé je třeba připomenout, že jakožto příjemci podpory byly v napadeném rozhodnutí určeny pouze společnosti ARCO. Soutěžní výhoda, z níž měly uvedené společnosti prospěch, byla posouzena jako podpora pro zachování jejich stávajícího kapitálu. Tato podpora měla podle napadeného rozhodnutí formu pobídky, díky samotné existenci záruky, jejímž účinkem bylo odradit družstevníky od vybrání jejich vkladů investovaných do kapitálu uvedených společností. Naopak je nesporné, že sami družstevníci nebyli v napadeném rozhodnutí považováni za příjemce státní podpory.
Za těchto podmínek Belgické království oprávněně tvrdilo, že pouhé zapsání pohledávky odpovídající vyčíslení výhody identifikované Komisí v napadeném rozhodnutí do pasiv při likvidaci společností ARCO v souladu s čl. 2 odst. 1 uvedeného rozhodnutí by samo o sobě stačilo k neutralizaci uvedené výhody a následnému obnovení předchozího stavu hospodářské soutěže, který byl narušen poskytnutím dotčené podpory (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. července 2002, Komise v. Španělsko,
C‑499/99
,
EU:C:2002:408
, bod
a
).
Zadruhé, jak bylo připomenuto, je třeba uvést, že jediný prvek státní podpory identifikovaný Komisí v napadeném rozhodnutí je soutěžní výhoda, kterou záruka poskytla společnostem ARCO. Komise naproti tomu neměla za to, že sami družstevníci byli příjemci státní podpory, a takovou záruku nekvalifikovala jako poskytující výhodu družstevníkům. Z toho plyne, že zákaz uložený Belgickému království vyplácet částky stanovené zárukou nelze jako takový považovat za opatření přímo sledující cíl navrácení státní podpory od jejích příjemců.
Zatřetí je třeba poznamenat, že od zahájení likvidačního řízení již záruka nemá žádný účinek jako pobídka pro společníky společností ARCO, neboť od té doby nemají žádný prospěch z výhody identifikované z důvodu existence záruky v napadeném rozhodnutí. Jak totiž účastníci řízení potvrdili na jednání, zahájení likvidačního řízení představuje překážku pro to, aby družstevníci vybrali své vklady. Mimoto v tomto ohledu sama Komise při stanovení vzorce pro výpočet hodnoty výhody poskytnuté společnostem ARCO počítala uvedenou výhodu pouze do zahájení likvidačního řízení, které navíc vedlo k odchodu uvedených společností z trhu. Z toho plyne, že zrušení záruky, které Komise požadovala po Belgickém království, bylo odsouzeno k tomu, že zůstane bez účinku na konkurenční postavení společností identifikovaných jako příjemci dotčené podpory, a nemohlo přispět k obnovení předchozího stavu.
Z předcházejícího plyne, že zákaz vyplácet družstevníkům zajištěné částky není opatřením přiměřeným k dosažení cíle obnovit stav hospodářské soutěže narušený poskytnutím státní podpory identifikované v projednávané věci v napadeném rozhodnutí.
Žádný z důvodů uvedených Komisí jak v napadeném rozhodnutí, tak během řízení před Tribunálem nemůže toto posouzení zpochybnit.
K důvodům, které předložila Komise
Zaprvé v bodech 137 až 142 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise odůvodnila zákaz vyplácet zajištěné částky potřebou, která podle ní plyne z čl. 108 odst. 2 SFEU, zrušit jakákoli opatření obsahující prvek státní podpory neslučitelné s vnitřním trhem. Navíc Komise v písemnostech uvedla systémové úvahy implikující, že se státem, který – jako v projednávané věci – neoznámil sporné opatření před jeho prováděním, nebude zacházet mírněji, než se státem, který splnil povinnost předběžného oznámení jakéhokoli opatření, které by mohlo obsahovat prvky státní podpory.
V tomto ohledu je třeba bez dalšího poznamenat, že se jeví, že teze hájená Komisí vychází ze záměny mezi pojmem „státní podpora“, který nemá formální povahu, ale je definován kritérii stanovenými v čl. 107 odst. 1 SFEU, a právním ustanovením, které je jeho právním základem a nosičem. Podle ustálené judikatury totiž článek 107 SFEU definuje státní podpory v závislosti na jejich účincích (viz rozsudek ze dne 13. února 2003, Španělsko v. Komise,
C‑409/00
,
EU:C:2003:92
, bod
a citovaná judikatura).
Je přitom třeba poznamenat, jak podobně uvedla generální advokátka Kokott v bodě 28 stanoviska předneseného ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 8. prosince 2011, Residex Capital IV (
C‑275/10
,
EU:C:2011:814
), že na rozdíl od toho, co je v oblasti unijního kartelového práva stanoveno v čl. 101 odst. 2 SFEU, ustanovení unijních smluv týkající se státních podpor výslovně neupravují, které právní následky ovlivňující platnost aktů vyplývají z porušení oznamovací povinnosti a zákazu poskytnout státní podporu stanoveného v čl. 108 odst. 3 třetí větě SFEU. Nelze samozřejmě vyloučit, že odstranění opatření, kterým byla státní podpora poskytnuta, představuje obecně nejlepší nástroj k neutralizaci poskytnuté soutěžní výhody. Nicméně v případech, v nichž – jako v projednávané věci – ze soutěžní výhody identifikované jako státní podpora má prospěch třetí osoba (společnosti ARCO) ve vztahu k přímým příjemcům sporného opatření (družstevníky), odstranění samotného opatření může být odůvodněno pouze tehdy, pokud je nezbytné k obnovení předchozího stavu hospodářské soutěže, který by panoval v případě neexistence státní podpory, z níž uvedená třetí osoba měla prospěch (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. prosince 2011, Residex Capital IV,
C‑275/10
,
EU:C:2011:814
, body
a
). Přitom v projednávané věci, jak bylo uvedeno v bodě 90 výše, zákaz vyplácet družstevníkům zajištěné částky není přiměřeným opatřením pro dosažení cíle obnovení předchozího stavu hospodářské soutěže narušeného poskytnutím státní podpory identifikované v napadeném rozhodnutí.
Zadruhé Komise tvrdí, že družstevníci nemohou být považováni za třetí osoby ve vztahu ke společnostem ARCO. Tento argument však nelze přijmout.
Zaprvé je totiž třeba připomenout, že Komise v napadeném rozhodnutí nijak neměla za to, že družstevníci jsou příjemci dotčené podpory. Z bodu 4.1 napadeného rozhodnutí plyne, že jedinými „skutečnými příjemci“ podpory jsou společnosti ARCO a státní podpora identifikovaná v bodě 4.3 uvedeného rozhodnutí spočívá výhradně v soutěžní výhodě, z níž měly prospěch uvedené společnosti.
Zadruhé je nesporné, že společnosti ARCO jsou společnosti s ručením omezeným, a tedy ani jejich majetek ani předmět činnosti nemůže být zaměněn se zájmy jejich společníků. Mimoto v usnesení ze dne 9. února 2018, Arcofin a další v. Komise (
T‑711/14
, nezveřejněné,
EU:T:2018:80
), vyhověl Tribunál námitce nepřípustnosti vznesené Komisí ohledně pátého žalobního důvodu a měl za to, že právní zájem společností ARCO na podání žaloby se liší od právního zájmu družstevníků na podání žaloby. Z toho plyne, že Komise nemůže oprávněně tvrdit, že pouhé postavení společníka společností, které jsou příjemci dotčené podpory, postačuje k odůvodnění toho, aby výhoda, z níž měli společníci prospěch a jejíž navrácení bylo zajištěno v souladu s čl. 2 odst. 1 napadeného rozhodnutí zapsáním pohledávky státu do pasiv při likvidaci, byla navíc vymáhána od družstevníků.
Zatřetí Komise nemůže navíc vyvozovat argument z rozsudku ze dne 10. listopadu 2011, Elliniki Nafpigokataskevastiki a další v. Komise (
T‑384/08
, nezveřejněný,
EU:T:2011:650
), který nepředstavuje precedent srovnatelný s projednávanou věcí. Zaprvé se totiž Komise v dotčené věci omezila na nařízení zrušení sporné záruky, aniž přistoupila – jak tomu je v projednávané věci – k ohodnocení výhody a nařízení jejího vymáhání (rozsudek ze dne 10. listopadu 2011, Elliniki Nafpigokataskevastiki a další v. Komise,
T‑384/08
, nezveřejněný,
EU:T:2011:650
, body
a
). Zadruhé záruka dotčená v uvedené jiné věci měla ochránit jejího příjemce před rizikem povinnosti vrátit protiprávní státní podpory poskytnuté společnosti, kterou příjemce záruky zamýšlel koupit. Přímým cílem dané záruky tedy bylo se bránit navrácení státní podpory stanovením náhrady pro nabyvatele v případě jakéhokoli navrácení podpory. Naproti tomu v projednávané věci, jak plyne z bodu 89 výše, nemá zákaz vyplácet družstevníkům zajištěné částky žádný vliv na navrácení výhody identifikované v napadeném rozhodnutí, které bylo provedeno zapsáním pohledávky belgického státu do pasiv společností ARCO při likvidaci.
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že Komise tím, že Belgickému království uložila zdržet se jakéhokoli vyplácení družstevníkům z titulu záruky, ačkoli mimoto nařídila navrácení výhody identifikované v napadeném rozhodnutí prostřednictvím zapsání pohledávky do pasiv při likvidaci společností ARCO, které jsou považovány za příjemce dotčené podpory, uložila v projednávané věci Belgickému království nepřiměřenou povinnost a překročila pravomoci, které jí svěřil čl. 108 odst. 2 SFEU.
Z toho plyne, že Belgické království opodstatněně tvrdí, že čl. 2 odst. 4 napadeného rozhodnutí je protiprávní, a musí tedy být zrušen.
K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Belgické království požadovalo náhradu nákladů řízení a Komise neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (třetí rozšířený senát)
rozhodl takto:

1)
Článek 2 odst. 4 rozhodnutí Komise 2014/686/EU ze dne 3. července 2014 o státní podpoře SA.33927 (12/C) (ex 11/NN), kterou Belgie poskytla prostřednictvím systému pojištění na ochranu podílů jednotlivých členů finančních družstev, se zrušuje.

2)
Evropské komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.

Frimodt Nielsen
Kreuschitz
Forrester
Półtorak
Perillo
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 7. prosince 2018.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.