CELEX: 62019CJ0662
Pritožba
Ekonomska in monetarna unija
Bančna unija
Sanacija ter reševanje kreditnih institucij in investicijskih podjetij
Enotni mehanizem za reševanje kreditnih institucij in nekaterih investicijskih podjetij (EMR)
Enotni odbor za reševanje (EOR)
Enotni sklad za reševanje (ESR)
Določitev predhodnih prispevkov za leto 2016
Ničnostna tožba
Rok za vložitev tožbe
Zamuda
Izpodbojni akt
Potrdilni akt

NRW.Bank s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 26. junija 2019, NRW.Bank/EOR (
T‑466/16
, neobjavljena,
EU:T:2019:445
; v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to sodišče zavrnilo njeno tožbo za razglasitev ničnosti, prvič, sklepa Enotnega odbora za reševanje (EOR) z izvršne seje z dne 15. aprila 2016 o predhodnih prispevkih za leto 2016 v Enotni sklad za reševanje (ESR) (SRB/ES/SRF/2016/06) (v nadaljevanju: prvi sporni sklep), in drugič, sklepa EOR z izvršne seje z dne 20. maja 2016 o prilagoditvi predhodnih prispevkov za leto 2016 v Enotni sklad za reševanje, s katerim je bil dopolnjen prvi sporni sklep (SRB/ES/SRF/2016/13) (v nadaljevanju: drugi sporni sklep, in skupaj s prvim spornim sklepom: sporna sklepa), v delu, v katerem se nanašata na pritožnico.
Pravni okvir
Uredba (EU) št. 806/2014
Člen 54(1) Uredbe (EU) št. 806/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. julija 2014 o določitvi enotnih pravil in enotnega postopka za reševanje kreditnih institucij in določenih investicijskih podjetij v okviru enotnega mehanizma za reševanje in enotnega sklada za reševanje ter o spremembi Uredbe (EU) št. 1093/2010 (
UL 2014, L 225, str. 1
) določa:
„[EOR] na izvršni seji:
(a)
pripravlja vse odločitve, ki jih [EOR] sprejme na plenarni seji;
(b)
sprejme vse odločitve za izvajanje te uredbe, razen če ta uredba določa drugače.“
Člen 67(4) Uredbe št. 806/2014 določa:
„Prispevke iz členov 69, 70 in 71 nacionalni organi za reševanje zbirajo od subjektov iz člena 2 in jih prenesejo v [Enotni sklad za reševanje] skladno s sporazumom [med sodelujočimi državami članicami].“
V členu 69(1) navedene uredbe, naslovljenem „Ciljna raven“, je določeno:
„Do konca prvotnega obdobja osmih let od 1. januarja 2016 oziroma od datuma, na katerega se začne ta odstavek uporabljati na podlagi člena 99(6), razpoložljiva finančna sredstva [Enotnega sklada za reševanje] dosežejo vsaj 1 % zneska kritih vlog vseh kreditnih institucij z dovoljenjem v vseh sodelujočih državah članicah.“
Člen 70 Uredbe št. 806/2014, naslovljen „Predhodni prispevki“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Posamezni prispevek vsake institucije se zbere vsaj na letni osnovi in se izračuna sorazmerno z zneskom njenih obveznosti (kapital ni vključen) brez kritih vlog, glede na celotno obveznost (kapital ni vključen) brez kritih vlog vseh institucij z dovoljenjem na ozemljih vseh sodelujočih držav članic.
2.   „[EOR] vsako leto po posvetovanju z [Evropsko centralno banko (ECB)] ali pristojnim nacionalnim organom ter v tesnem sodelovanju z nacionalnimi organi za reševanje izračuna posamezne prispevke, da zagotovi, da prispevki, ki jih morajo plačati vse institucije z dovoljenjem na ozemlju vseh sodelujočih držav članic, ne presegajo 12,5 % ciljne ravni.
Izračun prispevkov posameznih institucij vsako leto temelji na:
(a)
pavšalnem prispevku, ki se izračuna sorazmerno z zneskom obveznosti institucije, brez kapitala in kritih vlog, glede na skupne obveznosti, brez kapitala in kritih vlog, vseh institucij z dovoljenjem na ozemlju sodelujočih držav članic, ter
(b)
prispevku, ki je prilagojen tveganju in se izračuna na podlagi meril iz člena 103(7) Direktive 2014/59/EU [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o vzpostavitvi okvira za sanacijo ter reševanje kreditnih institucij in investicijskih podjetij ter o spremembi Šeste direktive Sveta 82/891/EGS ter direktiv 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EU, 2012/30/EU in 2013/36/EU in uredb (EU) št. 1093/2010 ter (EU) št. 648/2012 Evropskega parlamenta in Sveta (
UL 2014, L 173, str. 190
)], pri čemer se upošteva načelo sorazmernosti, ne da bi pri tem prišlo do izkrivljanja med strukturami bančnega sektorja držav članic.
Razmerje med pavšalnim prispevkom in tveganju prilagojenimi prispevki upošteva uravnoteženo porazdelitev prispevkov med različnimi vrstami bank.
Celotni znesek posameznih prispevkov vseh institucij z dovoljenjem na ozemljih vseh sodelujočih držav članic, izračunanih v skladu s točkama (a) in (b), v nobenem primeru letno ne presega 12,5 % ciljne ravni.“
Delegirana uredba (EU) 2015/63
Člen 5(1) Delegirane uredbe Komisije (EU) 2015/63 z dne 21. oktobra 2014 o dopolnitvi Direktive [2014/59] v zvezi s predhodnimi prispevki v sheme za financiranje reševanja (
UL 2015, L 11, str. 44
), določa:
„Prispevki iz člena 103(2) Direktive [2014/59] se izračunajo tako, da se izključijo naslednje obveznosti:
[…]
(b)
obveznosti, ki jih ustvari institucija, ki je članica institucionalne sheme za zaščito vlog iz točke (8) člena 2(1) Direktive [2014/59] in ki ji je pristojni organ dovolil, da uporablja člen 113(7) [Uredbe (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja ter o spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 (
UL 2013, L 176, str.1
)], z dogovorom, sklenjenim z drugo institucijo, ki je članica iste institucionalne sheme za zaščito vlog;
[…]
(f)
v primeru institucij, ki zagotavljajo spodbujevalne kredite, obveznosti posredniške institucije do banke, iz katere kredit izvira, ali druge spodbujevalne banke ali druge posredniške institucije, ter obveznosti izvorne spodbujevalne banke do njenih pogodbenic, ki ji zagotavljajo financiranje, kolikor je znesek teh obveznosti izravnan s spodbujevalnimi krediti navedene institucije.“
V Prilogi I, naslovljeni „Postopek za izračun letnih prispevkov institucij“, k Delegirani uredbi 2015/63 so navedeni formula, postopki in faze izračuna teh prispevkov. Faza 6 tega izračuna, naslovljena „Izračun letnih prispevkov“, je podrobno določena tako:
„1. Organ za reševanje prilagodi končni skupni kazalnik iz koraka 5,
FCIn
, v razponu, določenem v členu 9, z uporabo naslednje formule:
pri čemer so argumenti najmanjših in največjih funkcij vrednosti vseh institucij, ki prispevajo v shemo za financiranje reševanja, za katere se izračuna končni skupni kazalnik.
2. Organ za reševanje izračuna letni prispevek vsake institucije n, razen v zvezi z institucijami, za katere velja člen 10, in razen za delež prispevkov institucij, ki se plačajo v obliki pavšalnega zneska, za katere države članice uporabljajo člen 20(5), kot:
pri čemer:
sta
p, q
indeksa institucij;
je
cilj
letna ciljna raven, kakor jo določi organ za reševanje v skladu s členom 4(2), zmanjšana za vsoto prispevkov, izračunanih v skladu s členom 10, in kakršno koli vsoto pavšalnih zneskov, ki se lahko plača v skladu s členom 20(5);
je
B
n
znesek obveznosti (brez kapitala), zmanjšan za krite vloge institucije n, kakor je prilagojen v skladu s členom 5 in brez poseganja v uporabo člena 20(5).“
Izvedbena uredba (EU) 2015/81
Člen 5 Izvedbene uredbe Sveta (EU) 2015/81 z dne 19. decembra 2014 o določitvi enotnih pogojev za uporabo Uredbe (EU) št. 806/2014 (
UL 2015, L 15, str. 1
) določa:
„1.   [EOR] obvesti zadevne nacionalne organe za reševanje o svojih odločitvah glede izračuna letnih prispevkov institucij z dovoljenjem na njihovih ozemljih.
2.   Po prejemu obvestila iz odstavka 1 vsak nacionalni organ za reševanje uradno obvesti vsako institucijo, ki ima dovoljenje v njegovi državi članici, o odločitvi [EOR] glede izračuna letnega prispevka, ki ga mora plačati ta institucija.“
Dejansko stanje
Dejansko stanje spora je bilo predstavljeno v točkah od 1 do 9 izpodbijane sodbe, za potrebe tega postopka pa ga je mogoče povzeti, kot sledi.
NRW.Bank je razvojna banka Land Nordrhein‑Westfalen (zvezna dežela Severno Porenje - Vestfalija, Nemčija). Opravlja predvsem tri vrste dejavnosti, in sicer razvojne dejavnosti, dopolnilne razvojne dejavnosti in druge dejavnosti.
Leta 2015, pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 806/2014 in na podlagi Direktive 2014/59, kakor je bila dopolnjena z Delegirano uredbo 2015/63, je nemški regulativni organ, Bundesanstalt für Finanzmarktstabilisierung (zvezna agencija za stabilizacijo finančnega trga, Nemčija; v nadaljevanju: FMSA), na podlagi člena 103 te direktive določil predhodni prispevek pritožnice za leto 2015, pri čemer je menil, da je treba iz izračuna tega prispevka izključiti njene razvojne dejavnosti in dopolnilne razvojne dejavnosti.
Pritožnica je leta 2016 na obrazcu, naslovljenem „Predhodni prispevki v Enotni sklad za reševanje – obrazec za poročanje za prispevno obdobje 2016“, ki ga je pripravil EOR in ga je FMSA poslala pritožnici, izjavila, da mora biti iz izračuna predhodnega prispevka pritožnice za leto 2016 v smislu člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 izključena vsota vseh njenih obveznosti, povezanih z njenimi razvojnimi dejavnostmi in dopolnilnimi razvojnimi dejavnostmi. Vendar je po tem, ko je bila obveščena, da dopolnilnih razvojnih dejavnosti po mnenju EOR ni treba izključiti iz tega izračuna, predložila popravljen obrazec za poročanje, v skladu s katerim bi bilo treba izključiti samo skupno vrednost obveznosti, povezanih z njenimi razvojnimi dejavnostmi.
S prvim spornim sklepom je EOR na izvršni seji dne 15. aprila 2016 na podlagi člena 54(1)(b) in člena 70(2) Uredbe št. 806/2014 določil znesek predhodnega prispevka za vsakega od subjektov iz člena 2 te uredbe, med drugim za pritožnico, za leto 2016.
FMSA je pritožnico v odločbi o plačilu z dne 22. aprila 2016, ki jo je ta prejela 25. aprila 2016, obvestila, da je EOR določil njen predhodni prispevek v Enotni sklad za reševanje za leto 2016, in ji sporočila znesek, ki ga mora plačati.
EOR je z drugim spornim sklepom na izvršni seji 20. maja 2016 prilagodil predhodne prispevke v Enotni sklad za reševanje za leto 2016 in zvišal prispevek pritožnice.
FMSA je z odločbo o plačilu z dne 10. junija 2016, ki jo je pritožnica prejela 13. junija 2016, to obvestila, da mora plačati povišani znesek iz prejšnje točke te sodbe, ki izhaja iz drugega spornega sklepa.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Pritožnica je 23. avgusta 2016 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo, s katero je izpodbijala znesek svojega predhodnega prispevka v Enotni sklad za reševanje za leto 2016, ker dopolnilne razvojne dejavnosti niso bile privilegirane in ker je bil zato njen prispevek določen previsoko. V utemeljitev te tožbe se je v bistvu sklicevala na kršitev člena 103(2) in (7) Direktive 2014/59, člena 70(2) Uredbe št. 806/2014 in izvedbenih uredb za ta akta ter na njuno nezakonitost.
Predsednik osmega senata Splošnega sodišča je s sklepoma z dne 10. in 11. januarja 2017 ugodil predlogoma za intervencijo, ki sta ju vložila Evropska komisija in Svet Evropske unije v podporo EOR.
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo, ne da bi odločilo o tožbenih razlogih pritožnice, tožbo zavrglo kot nedopustno in pritožnici naložilo plačilo stroškov.
Predlogi strank
Pritožnica Sodišču predlaga, naj:
–
razveljavi izpodbijano sodbo in sklep EOR o določitvi njenega letnega prispevka v Enotni sklad za reševanje za leto 2016 razglasi za ničen;
–
podredno, razveljavi izpodbijano sodbo in zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, in
–
EOR naloži plačilo stroškov.
EOR Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo razglasi za delno nedopustno in vsekakor neutemeljeno;
–
pritožnici naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka in postopka pred Splošnim sodiščem, in
–
če bi Sodišče menilo, da je pritožba utemeljena, mu EOR predlaga, naj zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču za izdajo končne sodbe in pridrži odločitev o stroških.
Svet Sodišču predlaga, naj – če bi razveljavilo izpodbijano sodbo – ugotovi, da noben element ne omogoča izpodbijanja zakonitosti ali veljavnosti Izvedbene uredbe 2015/81.
Komisija Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne in
–
pritožnici naloži plačilo stroškov.
Pritožba
Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja dva pritožbena razloga, in sicer se prvi nanaša na kršitev člena 263, šesti odstavek, PDEU in člena 60 Poslovnika Splošnega sodišča, drugi pa na kršitev pravice do izjave.
Trditve strank
Pritožnica s prvim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče kršilo člen 263, šesti odstavek, PDEU in člen 60 Poslovnika tega sodišča, ker je razsodilo, da ni spoštovala roka za vložitev ničnostne tožbe. Ta pritožbeni razlog sestavljajo štirje deli, pri čemer je prvi naveden primarno, naslednji trije pa podredno.
Pritožnica s prvim in drugim delom prvega pritožbenega razloga, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, saj je bil rok za vložitev tožbe spoštovan ne glede na presojo v prvem spornem sklepu.
Pritožnica v zvezi s tem trdi, po eni strani, da drugi sporni sklep ni zgolj potrditev prvega spornega sklepa in gre za vsebinsko nov sklep. V spornih sklepih naj bi bili za pritožnico določeni letni prispevki, ki niso enaki, tako da je bil njen pravni položaj spremenjen z drugim spornim sklepom. Poleg tega naj bi zadnjenavedeni sklep temeljil na novih elementih, kot je spremenjena presoja bistvenega delnega kazalnika, in naj torej ne bi bil popravek preproste računske napake.
Po drugi strani pritožnica trdi, da tudi če drugi sporni sklep ni v celoti nadomestil prvega spornega sklepa, ampak ga je spremenil, njena tožba zoper drugi sporni sklep ni bila prepozna. V tem okviru Splošnemu sodišču med drugim očita, da ni preučilo posledic sodbe z dne 18. oktobra 2007, Komisija/Parlament in Svet (
C‑299/05
,
EU:C:2007:608
), ki se nanaša na spremembo uredb, niti ni navedlo razlogov, iz katerih se načela, ki izhajajo iz te sodbe, v obravnavani zadevi ne uporabljajo, čeprav je iz tega razvidno, da s spremembo akta, tudi dokončnega, začne teči nov rok za vložitev tožbe tako glede spremenjene določbe kot tudi za vse določbe tega akta.
EOR trdi, da pritožnica izpodbija predvsem preučitev dejstev, ki jo je opravilo Splošno sodišče, in da njene trditve niso dopustne. Dodaja, da drugi sporni sklep ne temelji na nobenem novem dejstvu v zvezi s predmetom spora, in sicer na izključitvi obveznosti, povezanih z dopolnilnimi razvojnimi dejavnostmi, iz izračuna predhodnih prispevkov v Enotni sklad za reševanje za leto 2016. Z izračunom prispevkov, določenih v tem sklepu, naj bi bila popravljena nenamerna tipkarska napaka v formuli za izračun glede kazalnika institucionalne sheme za zaščito vlog v zvezi z vključenostjo v institucionalno shemo za zaščito vlog, ne da bi bila potrebna presoja novih dejstev ali nova pravna presoja, tako da naj bi navedeni sklep pomenil potrditveni akt glede predmeta spora. Zato naj okoliščina, da sporna sklepa za pritožnico določata različne zneske prispevkov, ne bi spreminjala ugotovitve, da drugi sporni sklep glede predmeta spora potrjuje prvi sporni sklep.
EOR meni, da trditve, ki se nanašajo na sodno prakso, ki izhaja iz sodbe z dne 18. oktobra 2007, Komisija/Parlament in Svet (
C‑299/05
,
EU:C:2007:608
), niso dopustne, ker ne vsebujejo posebnih trditev zoper izpodbijano sodbo. Poleg tega naj bi se ta sodna praksa nanašala na splošni zakonodajni akt, tako da naj ne bi bila upoštevna za posamično odločbo. Nazadnje, pritožnica naj ne bi niti zatrjevala niti dokazala, da nespremenjeni deli prvega spornega sklepa tvorijo celoto z deli, spremenjenimi z drugim spornim sklepom.
Ker sta Svet in Komisija, tako kot tudi pred Splošnim sodiščem, svoja stališča omejila na neveljavnost, razlago in uporabo upoštevne ureditve, zlasti Izvedbene uredbe 2015/81, sta navedla le, da ta uredba in sklepa EOR niso bili nezakoniti, ne da bi se opredelila do prvega pritožbenega razloga.
Presoja Sodišča
Glede prvega spornega sklepa je treba opozoriti, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi, potem ko je ugotovilo, da sporna sklepa nista bila niti objavljena niti vročena pritožnici, ki ni bila njun naslovnik, navedlo, da v takem primeru rok za vložitev tožbe začne teči šele, ko se zadevna oseba natančno seznani z vsebino in razlogi zadevnega akta, če v razumnem roku zahteva celotno besedilo tega akta. V tem okviru je Splošno sodišče ugotovilo, da je bila pritožnica z obstojem tega sklepa seznanjena 25. aprila 2016, ob prejemu odločbe o plačilu, in da je zaprosila za vpogled v svoj spis pri FMSA 22. avgusta 2016, to je skoraj štiri mesece od dneva, ko je prejela to odločbo o plačilu. Splošno sodišče je dodalo, da na podlagi načina, na katerega je FMSA izvršila sporna sklepa, ni mogoče sklepati, da je bil z drugim spornim sklepom nadomeščen prvi sporni sklep. Splošno sodišče je iz tega sklepalo, da je bila tožba, vložena 23. avgusta 2016, prepozna glede prvega spornega sklepa.
Glede drugega spornega sklepa je Splošno sodišče poudarilo, da je pritožnica EOR v bistvu očitala, da je kršil nekatere določbe predpisov, ki se uporabljajo, ker iz izračuna njenega predhodnega prispevka v Enotni sklad za reševanje za leto 2016 ni izključil njenih obveznosti, povezanih z njenimi dopolnilnimi razvojnimi dejavnostmi. V zvezi s tem je Splošno sodišče poudarilo, da drugi sporni sklep ne vsebuje nobenega novega elementa, da EOR nikakor ni znova preučil presoje, ki je bila opravljena že v okviru sprejetja prvega spornega sklepa, v zvezi z vprašanjem, ali je treba iz izračuna prispevka pritožnice izključiti obveznosti, povezane z njenimi dopolnilnimi razvojnimi dejavnostmi, in da pritožnica pri EOR ali FMSA ni vložila zahteve za ponovno preučitev navedenega vprašanja, ki naj bi temeljila na novih in bistvenih dejstvih. Splošno sodišče je iz tega sklepalo, da tožba zoper drugi sporni sklep ni dopustna, ker je bil s tem sklepom ob upoštevanju predmeta spora zgolj potrjen prvi sporni sklep in ker pritožnica ni navedla nobenega tožbenega razloga ali trditve zoper drugi sporni sklep.
Na prvem mestu je treba zavrniti ugovore EOR glede dopustnosti trditev pritožnice.
Tako je treba, prvič, spomniti, da preučitev vprašanja, ali izpodbijani sklep zgolj potrjuje prejšnji sklep, pomeni pravno opredelitev dejstev, za nadzor nad katerimi je Sodišče pristojno v okviru pritožbe. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je namreč Sodišče, kadar je Splošno sodišče ugotovilo ali presodilo dejstva, pristojno, da na podlagi člena 256 PDEU opravi nadzor nad pravno opredelitvijo teh dejstev in pravnimi posledicami, ki iz tega izhajajo (sodba z dne 28. junija 2018, Andres (stečajni upravitelj družbe Heitkamp BauHolding)/Komisija,
C‑203/16 P
,
EU:C:2018:505
, točka
in navedena sodna praksa).
Drugič, res je, da v skladu s sodno prakso Sodišča iz člena 256 PDEU, iz člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije, iz člena 168(1)(d) in iz člena 169 Poslovnika Sodišča izhaja, da morajo biti v pritožbi jasno navedeni izpodbijani elementi sodbe ali sklepa Splošnega sodišča ter pravne trditve, ki natančno utemeljujejo to vlogo, sicer je pritožba ali zadevno pravno sredstvo nedopustno (glej med drugim sodbo z dne 4. julija 2000, Bergaderm in Goupil/Komisija,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
, točka
, in sklep z dne 31. januarja 2019, Iordăchescu/Parlement in drugi,
C‑426/18 P
, neobjavljen,
EU:C:2019:89
, točka
). Pritožba, ki ne vsebuje nobene utemeljitve, s katero bi se natančneje opredelila napačna uporaba prava v zadevni sodbi ali sklepu, ne izpolnjuje te zahteve (sodba z dne 20. maja 2021, Dickmanns/EUIPO,
C‑63/20 P
, neobjavljena,
EU:C:2021:406
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar je treba ugotoviti, da v obravnavanem primeru trditve pritožnice niso niti splošne niti nenatančne. Nasprotno, iz pritožbe je jasno razvidno, da Splošnemu sodišču očita, prvič, da je napačno uporabilo pravo pri opredelitvi drugega spornega sklepa, kot da gre zgolj za potrditev prvega spornega sklepa, in zato pri presoji prepozne vložitve tožbe, in drugič, da ni upoštevalo njenih trditev v zvezi s sodbo z dne 18. oktobra 2007, Komisija/Parlament in Svet (
C‑299/05
,
EU:C:2007:608
).
Na drugem mestu je treba v zvezi z opredelitvijo drugega spornega sklepa spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso ničnostna tožba iz člena 263 PDEU mogoča glede vseh določb, ki jih sprejmejo institucije, ne glede na obliko, in ki imajo zavezujoče pravne učinke (sodba z dne 26. marca 2019, Komisija/Italija,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz ustaljene sodne prakse tudi izhaja, da potrditveni akti in povsem izvedbeni akti, ker nimajo takih pravnih učinkov, niso predmet sodnega nadzora, določenega v tem členu (sodba z dne 26. marca 2019, Komisija/Italija,
C‑621/16 P
,
EU:C:2006:251
, točka
in navedena sodna praksa).
Za ugotovitev, ali ima akt zavezujoče pravne učinke, ki lahko vplivajo na interese pritožnice tako, da bistveno spremenijo njen pravni položaj, se je treba opreti zlasti na vsebino tega akta (sodbi z dne 26. januarja 2010, Internationaler Hilfsfonds/Komisija,
C‑362/08 P
,
EU:C:2010:40
, točki
in
, in z dne 6. maja 2021, ABLV Bank in drugi/ECB,
C‑551/19 P in C‑552/19 P
,
EU:C:2021:369
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu s sodno prakso Sodišča akt zgolj potrjuje predhodni akt, če v primerjavi z njim ne vsebuje nobenega novega elementa (sodbi z dne 3. aprila 2014, Komisija/Nizozemska in ING Groep,
C‑224/12 P
,
EU:C:2014:213
, točka
in navedena sodna praksa, in z dne 15. novembra 2018, Estonija/Komisija,
C‑334/17 P
, neobjavljena,
EU:C:2018:914
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je s spornima sklepoma določen znesek predhodnega prispevka vsakega od subjektov iz člena 2 Uredbe št. 806/2014. Iz spisa, predloženega Sodišču, je razvidno, da je EOR za leto 2016 po izračunu prispevkov v Enotni sklad za reševanje za vsakega od teh subjektov opravil nov izračun teh prispevkov, ker kazalnik institucionalne sheme za zaščito vlog v zvezi z vključenostjo v institucionalno shemo za zaščito vlog iz člena 5(1)(b) Delegirane uredbe 2015/63 ni bil pravilno izračunan. Popravek te računske napake je povzročil nov izračun predhodnega prispevka za leto 2016 za vse institucije, tudi če niso bile članice institucionalne sheme za zaščito vlog, znesek predhodnega prispevka k Enotni sklad za reševanje za leto 2016, določen v drugem spornem sklepu, pa odraža spremembe, ki jih je povzročil ta novi izračun.
Posledično, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 87 sklepnih predlogov, drugi sporni sklep vsebuje nov element v primerjavi s prvim spornim sklepom, ker je vrednost kazalnika institucionalne sheme za zaščito vlog, uporabljena v drugem spornem sklepu, drugačna od vrednosti, uporabljene v prvem spornem sklepu.
Poleg tega, čeprav imata sporna sklepa enak predmet, ker določata predhodne prispevke v Enotni sklad za reševanje za leto 2016, je vsebina teh sklepov drugačna, ker so zneski prispevkov, ki jih določata, različni.
Zato naj bi drugi sporni sklep, ker pritožnici nalaga plačilo predhodnega prispevka v Enotni sklad za reševanje, katerega znesek se razlikuje od zneska, določenega v prvem spornem sklepu, spreminjal pravni položaj pritožnice, tako da se razglasitev ničnosti tega sklepa ne bi zamenjala z razglasitvijo ničnosti prvega spornega sklepa (glej v tem smislu sodbo z dne 25. oktobra 1977, Metro SB‑Großmärkte/Komisija,
26/76
,
EU:C:1977:167
, točka
).
Vendar EOR trdi, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava s tem, da je menilo, da je drugi sporni sklep potrditveni akt prvega spornega sklepa, kar se tiče predmeta spora, saj pritožnica trdi, da je EOR storil napako, ker obveznosti, povezane z dopolnilnimi razvojnimi dejavnostmi, ni izključil iz izračuna njenih predhodnih prispevkov v Enotni sklad za reševanje za leto 2016, medtem ko se pri izračunu teh prispevkov upoštevanje obveznosti, povezanih z dopolnilnimi dejavnostmi, ni spremenilo.
V zvezi s tem je treba spomniti, da če je spremenjena določba akta, se lahko znova vloži tožba ne le zoper to določbo samo, ampak tudi zoper vse tiste, ki z njo tvorijo celoto, čeprav niso spremenjene (glej v tem smislu sodbo z dne 18. oktobra 2007, Komisija/Parlament in Svet,
C‑299/05
,
EU:C:2007:608
, točki
in
).
V nasprotju s tem, kar trdi EOR, pa nespremenjeni elementi izračuna, na podlagi katerih so bili v prvem spornem sklepu določeni predhodni prispevki v Enotni sklad za reševanje za leto 2016, tvorijo celoto s spremenjenim elementom tega izračuna, in sicer kazalnikom institucionalne sheme za zaščito vlog, za sprejetje drugega spornega sklepa.
V tem okviru je treba spomniti, da je znesek predhodnih prispevkov v Enotni sklad za reševanje odvisen od dveh elementov. Po eni strani je skupni znesek posameznih prispevkov odvisen od ciljne ravni, opredeljene v členu 69(1) Uredbe št. 806/2014. Po drugi strani je v skladu s členom 70(1) in (2) te uredbe izračun teh prispevkov za vsako institucijo odvisen od njene velikosti, ki se določi glede na njene obveznosti, in od stopnje tveganja njenih dejavnosti (glej po analogiji sodbo z dne 3. decembra 2019, Iccrea Banca,
C‑414/18
,
EU:C:2019:1036
, točke od 77 do 79). V tem okviru členi od 6 do 12 Delegirane uredbe 2015/63 določajo podrobna pravila za oceno obveznosti institucij in njihovega profila tveganja.
Iz podrobnih pravil za izračun posameznih prispevkov iz Priloge I k tej uredbi in zlasti iz faze 6 tega izračuna je razvidno, da EOR po tem, ko določi obveznosti in dejavnik tveganja neke institucije glede na različne kazalnike, določene s predpisi, znesek, ki ustreza letni ciljni ravni, razdeli med različne institucije.
Čeprav je res, da se nekateri kazalniki, kot je kazalnik institucionalne sheme za zaščito vlog, uporabljajo le za nekatere institucije, ker vplivajo na določitev obveznosti ali dejavnika tveganja teh institucij, ne pa tudi drugih institucij, pa sprememba takega kazalnika, ker je ciljna raven razdeljena med vse institucije, spreminja znesek prispevkov institucij, na katere se ta kazalnik nanaša, in nujno vpliva na prispevke vseh institucij.
Iz tega sledi, da v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 47 te sodbe, zaradi spremembe enega od elementov izračuna predhodnega prispevka v Enotni sklad za reševanje, kot je kazalnik institucionalne sheme za zaščito vlog, začne teči nov rok za vložitev tožbe, ki omogoča ne le izpodbijanje tega elementa izračuna tega prispevka, ampak tudi vseh drugih elementov tega izračuna.
Te ugotovitve ne omaja to, da napaka pri upoštevanju kazalnika institucionalne sheme za zaščito vlog ni bila namerna. Namernost ali nenamernost napake, zaradi katere je bil sprejet akt, s katerim se spreminja prejšnji akt, namreč ni pomembna, da bi se v skladu s sodno prakso, navedeno v točkah 39, 40 in 41 te sodbe, ugotovilo, ali ta akt o spremembi vsebuje nov element v primerjavi s prejšnjim aktom in ima pravne učinke.
Iz vseh teh preudarkov izhaja, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je presodilo, da drugi sporni sklep glede na predmet spora zgolj potrjuje prvi sporni sklep in da tožba zato ni bila dopustna.
Zato je treba prvemu in drugemu delu prvega pritožbenega razloga ugoditi in na tej podlagi izpodbijano sodbo razveljaviti v celoti, ne da bi bilo treba odločati o drugih delih tega pritožbenega razloga ali o drugem pritožbenem razlogu.
Posledice razveljavitve izpodbijane sodbe
V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije lahko Sodišče v primeru razveljavitve odločitve Splošnega sodišča zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču ali samo dokončno odloči o njej, če stanje postopka to dovoljuje.
Ker je Splošno sodišče v obravnavanem primeru tožbo pritožnice zavrglo kot nedopustno in zato ni preučilo tožbenih razlogov, ki jih je ta navedla v utemeljitev tožbe, stanje postopka ne dovoljuje, da bi Sodišče dokončno odločilo o zadevi. Zato je treba zadevo vrniti v razsojanje Splošnemu sodišču.
Stroški
Ker se zadeva vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, se odločitev o stroških pridrži.

Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

1.
Sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 26. junija 2019, NRW.Bank/EOR (
T‑466/16
, neobjavljena,
EU:T:2019:445
), se razveljavi.

2.
Zadeva se vrne v razsojanje Splošnemu sodišču Evropske unije.

3.
Odločitev o stroških se pridrži.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.