CELEX: 62020CJ0625
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Socialinė politika
Vienodas požiūris į moteris ir vyrus socialinės apsaugos srityje
Direktyva 79/7/EEB
4 straipsnio 1 dalis
Netiesioginė diskriminacija dėl lyties
Nacionalinės teisės nuostatos, kuriose numatyta, kad dvi ar daugiau visiško nedarbingumo išmokos, įgytos pagal tą pačią įstatymu nustatytą socialinės apsaugos sistemą, yra nesuderinamos
Tokių išmokų suderinamumas, kai jos mokamos pagal skirtingas įstatymu nustatytas socialinės apsaugos sistemas
Netiesioginės diskriminacijos konstatavimas remiantis statistiniais duomenimis
Lyginamųjų paveiktų grupių nustatymas
Pateisinimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1978 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyvos 79/7/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo nuoseklaus įgyvendinimo socialinės apsaugos srityje (
OL L 6, 1979, p. 24
; 2004 m. specialus leidimas lietuvių k., 1 sk., 5 t., p. 215) 4 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant KM ir
Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS)
(Nacionalinis socialinio draudimo institutas, Ispanija) ginčą dėl pastarojo atsisakymo pripažinti, kad yra suderinamos dvi visiško nedarbingumo išmokos, KM pripažintos pagal tą pačią įstatyme nustatytą socialinės apsaugos sistemą remiantis skirtingais įmokų mokėjimo laikotarpiais ir sužalojimais.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyvos 79/7 1 straipsnyje nustatyta:
„Šios direktyvos tikslas yra nuosekliai įgyvendinti vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principą socialinio aprūpinimo srityje ir kitose socialinės apsaugos srityse, nurodytose 3 straipsnyje. Šis principas toliau vadinamas „vienodo požiūrio principu“.“
Šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta, kad ši direktyva taikoma įstatymų nustatytoms socialinės apsaugos sistemoms, kurios, be kita ko, numato apsaugą „invalidumo“ atveju.
Minėtos direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Vienodo požiūrio principas reiškia, kad negali būti jokios lyčių diskriminacijos, tiesioginės arba netiesioginės, ypač dėl santuokinės arba šeim[i]nės padėties, ir ypač susijusios su:
–
socialinės apsaugos sistemų taikymo apimtimi ir galimybių naudotis jomis sąlygomis,
–
įsipareigojimu mokėti įmokas ir įmokų dydžio apskaičiavimu,
–
išmokų apskaičiavimu, įskaitant išmokų padidinimą sutuoktiniams ir išlaikomiems asmenims, taip pat sąlygomis, kurios reguliuoja teisės į išmokas trukmę ir išlaikymą.“
2006 m. liepos 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/54/EB dėl moterų ir vyrų lygių galimybių ir vienodo požiūrio į moteris ir vyrus užimtumo bei profesinės veiklos srityje principo įgyvendinimo (
OL L 204, 2006, p. 23
) 1 straipsnyje, be kita ko, nustatyta, kad šioje direktyvoje įtvirtintos nuostatos, skirtos vienodo požiūrio principui įgyvendinti profesinės socialinės apsaugos sistemų srityje.
Šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies f punkte numatyta, kad šioje direktyvoje „profesinės socialinės apsaugos sistemos“ tai – sistemos, kurioms nėra taikoma [Direktyva 79/7] ir kurių paskirtis – pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbantiems asmenims, dirbantiems įmonėje ar įmonių grupėje, ekonominės veiklos srityje arba profesinės veiklos sektoriuje ar sektorių grupėje, mokėti išmokas, papildančias arba pakeičiančias įstatymais nustatytose socialinės apsaugos sistemose numatytas išmokas, nepriklausomai nuo to, ar dalyvavimas tokiose sistemose yra privalomas, ar ne.
Ispanijos teisė
2015 m. spalio 30 d.
Real Decreto Legislativo 8/2015
(Karaliaus įstatyminis dekretas Nr. 8/2015) (BOE, Nr. 261, 2015 m. spalio 31 d., p. 103291) patvirtintos naujos redakcijos 2015 m. spalio 30 d.
Ley General de la Seguridad Social
(Bendrasis socialinės apsaugos įstatymas; toliau – LGSS) 9 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Socialinės apsaugos sistemą sudaro šios sistemos:
a)
Bendroji sistema, reglamentuojama šio įstatymo II antraštinėje dalyje;
b)
Specialiosios sistemos, nurodytos paskesniame straipsnyje.“
LGSS 10 straipsnyje numatyta:
„1.   Specialiosios sistemos nustatomos profesinei veiklai, kurios atžvilgiu dėl jos pobūdžio, specialių vykdymo laiko ir vietos sąlygų arba dėl gamybos proceso tipo reikia nustatyti tokias sistemas siekiant užtikrinti tinkamą socialinio draudimo išmokų taikymą.
2.   Specialiosiomis sistemomis laikomos tos, kurioms priklauso šios grupės:
a)
savarankiškai dirbantys asmenys.
<…>“
LGSS 163 straipsnio „Išmokų nesuderinamumas“ 1 dalyje nurodyta:
„Išmokos pagal bendrąją [socialinės apsaugos] sistemą yra nesuderinamos tarpusavyje, jeigu jas gauna tas pats gavėjas, išskyrus atvejus, kai įstatymuose ar kituose teisės aktuose aiškiai numatyta kitaip. Nesuderinamumo atveju gavėjas, kuris gali turėti teisę į dvi ar daugiau išmokas, pasirenka vieną iš jų.“
Pagrindinėje byloje taikytina LGSS 26 pereinamojo laikotarpio nuostata suformuluota taip:
„1. Nepriklausomai nuo to, kas lėmė darbingumo netekimą, jis klasifikuojamas taip:
a)
dalinis darbingumo netekimas, susijęs su įprasta profesine veikla;
b)
visiškas nedarbingumas, susijęs su įprasta profesine veikla;
c)
bendras darbingumo netekimas atlikti bet kokio pobūdžio veiklą;
d)
neįgalumas, dėl kurio būtina trečiojo asmens pagalba.
2. Nelaimingo atsitikimo atveju – nesvarbu, ar jis susijęs su profesine veikla, ar ne, – įprasta profesinė veikla yra ta, kurią darbuotojas paprastai vykdo nelaimingo atsitikimo metu. Profesinės ar neprofesinės ligos atveju, įprasta profesinė veikla yra ta, kurią darbuotojas daugiausia vertėsi laikotarpiu iki teisės aktuose nustatyto neįgalumo atsiradimo.
<…>
4. Visiškas nedarbingumas, susijęs su įprasta profesine veikla, yra negalėjimas darbuotojui vykdyti jokių šios įprastos profesinės veiklos užduočių arba pagrindinių jos užduočių, turint omenyje, kad jis gali verstis kita profesija.
<…>“
1970 m. rugpjūčio 20 d.
Decreto 2530/1970, por el que se regula el régimen especial de la Seguridad Social de los trabajadores por cuenta propia o autónomos
(Dekretas Nr. 2530/1970 dėl specialiosios savarankiškai dirbančių asmenų socialinės apsaugos sistemos; BOE, Nr. 221, 1970 m. rugsėjo 15 d., p. 15148) 34 straipsnyje nustatyta:
„Išmokos, kurios pagal šią specialiąją sistemą suteikiamos gavėjams, yra nesuderinamos tarpusavyje, nebent aiškiai numatyta kitaip. Kiekvienas asmuo, galintis gauti dvi ar daugiau išmokų, turi pasirinkti vieną iš jų.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
1999 m. kovo 2 d. sprendimu INSS pripažino ieškovei pagrindinėje byloje, kuri yra apdrausta pagal bendrąją socialinio draudimo sistemą (toliau – RGSS), visišką nedarbingumą, kiek tai susiję su jos įprasta profesija – administracijos asistentė, dėl neprofesinės ligos (išeminio insulto), ir skyrė jai išmoką pagal RGSS, apskaičiuotą remiantis įmokomis, sumokėtomis laikotarpiu nuo 1989 m. gegužės mėn. iki 1994 m. balandžio mėnesio.
2018 m. kovo 20 d. sprendimu INSS ieškovei pagrindinėje byloje, kuri per tą laiką pradėjo dirbti padėjėja dienos priežiūros centre, taip pat pripažintas visiškas nedarbingumas dėl nelaimingo atsitikimo, nesusijusio su profesine veikla, dėl kurio jai lūžo šlaunikaulis ir skirta atitinkama išmoka pagal RGSS, apskaičiuota remiantis įmokomis, mokėtomis nuo 2015 m. vasario mėn. iki 2017 m. sausio mėn. Tačiau INSS nusprendė, kad pagal LGSS 163 straipsnį ši išmoka nesuderinama su anksčiau skirta išmoka, todėl ieškovė pagrindinėje byloje turėjo teisę tik į vieną iš jų.
2019 m. sausio 23 d. INSS atmetė dėl šio sprendimo ieškovės pateiktą skundą.
2019 m. kovo 12 d. ieškovė pagrindinėje byloje kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą su ieškiniu; juo siekė, kad būtų pripažinta, jog išmoka, netekus darbingumo, susijusi su jos, kaip padėjėjos dienos priežiūros centre profesine veikla, suderinama su išmoka, susijusia su jos ankstesne administracijos asistentės profesija, kad būtų galima gauti abi šias išmokas. Šiuo klausimu ji iš esmės teigė, kad LGSS 163 straipsnis, kuriuo remdamasi INSS nusprendė, kad dvi išmokos yra nesuderinamos, netaikytinas, nes juo įtvirtinama netiesioginė diskriminacija dėl lyties, todėl jis prieštarauja Sąjungos teisei.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma patikslina, kad ieškovė pagrindinėje byloje įrodė, jog sumokėjo pakankamai įmokų, kad galėtų gauti abi aptariamas išmokas.
Be to, šis teismas nurodo, kad Ispanijos socialinės apsaugos sistemą sudaro kelios sistemos, iš jų svarbiausios yra RGSS, kuri apima apskritai pagal darbo sutartį dirbančius darbuotojus, ir specialioji savarankiškai dirbančių asmenų sistema (toliau – RETA), kuri bendrai apima savarankiškai dirbančius asmenis; pagal šias dvi sistemas gavėjams, kurie nebegali dirbti dėl sveikatos priežasčių, skiriamos visiško nedarbingumo išmokos.
To paties teismo teigimu, nors pagal LGSS 163 straipsnį draudžiama kartu gauti dvi visiško nedarbingumo išmokas, skirtas pagal RGSS, vis dėlto iš
Tribunal Supremo
(Aukščiausiasis Teismas, Ispanija) jurisprudencijos matyti, kad ši nuostata, aiškinama
a contrario
, leidžia tokį sumavimą, kai šios išmokos skiriamos pagal skirtingas sistemas, t. y. paprastai pagal RGSS ir RETA, įskaitant, jei suteiktos už tuos pačius sužalojimus. Toks aiškinimas grindžiamas tuo, kad kiekviena iš šių sistemų siekiama savarankiško tikslo, t. y. RGSS – kompensuoti negalėjimą dirbti pagal darbo sutartį, o RETA – kompensuoti negalėjimą vykdyti savarankiškos veiklos.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas linkęs manyti, kad tokios taisyklės taikymas lemia netiesioginę diskriminaciją dėl lyties, kuri draudžiama pagal Direktyvos 79/7 4 straipsnį ir Direktyvos 2006/54 5 straipsnį, nes net jeigu šia taisykle nedaroma jokio skirtumo dėl lyties, todėl šiuo atžvilgiu ji yra akivaizdžiai neutrali, vis dėlto ji gali turėti didesnį poveikį moterims. Remiantis INSS pateiktais statistiniais duomenimis, susijusiais su 2020 m. sausio 31 d. ataskaitine data, pagal RGSS apdraustų vyrų ir moterų pasiskirstymas yra gana tolygus, tačiau moterys sudaro tik 36,15 % RETA narių. Ši nedidelė procentinė dalis atspindi tai, kad moterims sunkiau imtis profesinės veiklos, turint savarankiškai dirbančio asmens statusą, ir tai, kad visuomenė tradiciškai joms priskyrė namų šeimininkių vaidmenį.
Taigi, kadangi galima sumuoti tik pagal skirtingas sistemas įgytas išmokas, o pagal RETA apdraustų vyrų procentinė dalis yra gerokai didesnė nei moterų, šis sumavimas dažniau pasitaikytų vyrų atveju nei moterų.
Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad INSS argumentai, pateikti siekiant pateisinti dviejų pagrindinėje byloje nagrinėjamų išmokų nesuderinamumą, nėra įtikinami. Todėl jis abejoja, ar pagrįstas argumentas, kad gali būti gaunama tik viena visiško nedarbingumo išmoka, skirta prarastoms pajamoms dėl negalėjimo toliau dirbti pagal įprastą profesiją kompensuoti, nes tam tikru konkrečiu momentu galima verstis tik viena įprasta profesine veikla. Iš tiesų remiantis tokiu pačiu argumentu turėtų būti uždrausta sumuoti ir dvi visiško nedarbingumo išmokas, įgytas pagal skirtingas sistemas.
Šiomis aplinkybėmis
Juzgado de lo Social n. 26 de Barcelona
(Barselonos darbo bylų teismas Nr. 26, Ispanija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Ispanijos teisės nuostata dėl išmokų suderinamumo, įtvirtinta [LGSS] 163 straipsnio 1 dalyje, kaip ji aiškinama jurisprudencijoje, pagal kurią draudžiama gauti pagal tą pačią socialinės apsaugos sistemą pripažintas dvi visiško nedarbingumo išmokas, bet leidžiama jas gauti tada, kai jos skiriamos pagal skirtingas sistemas, net jei bet kuriuo atveju teisė į šias išmokas buvo įgyta atsižvelgiant į tai, kad buvo mokamos atskiros įmokos, prieštarauja Europos Sąjungos nuostatoms, t. y. [Direktyvos 79/7] 4 straipsniui ir [Direktyvos 2006/54] 5 straipsniui, nes, atsižvelgiant į lyčių pasiskirstymą skirtingose Ispanijos socialinės apsaugos sistemose, ši nuostata gali lemti netiesioginę diskriminaciją dėl lyties?
2.
Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar Ispanijos teisės nuostatos prieštarautų Sąjungos teisei tuo atveju, kai abi išmokos skiriamos dėl skirtingų ligų ar sužalojimų?“
Teisingumo Teismas pateikė kelis klausimus INSS ir Ispanijos vyriausybei, kurie atsakė atitinkamai 2021 m. gruodžio 3 ir 7 d. pateiktais raštais.
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Pirmiausia, siekiant patikslinti pirmojo klausimo apimtį, reikia pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą dėl Ispanijos teisės aktų socialinės apsaugos srityje atitikties Direktyvos 79/7 4 straipsniui ir Direktyvos 2006/54 5 straipsniui, kiek tai susiję su sąlygomis, reglamentuojančiomis šiuose teisės aktuose numatytą galimybę, kaip ją aiškina
Tribunal Supremo
(Aukščiausiasis Teismas, Ispanija), sumuoti dvi visiško nedarbingumo išmokas tuo atveju, kai apdraustas darbuotojas įvykdė šių įmokų skyrimo sąlygas, nes atitinkamus laikotarpius mokėjo įmokas pagal dvi skirtingas sistemas.
Šiuo klausimu dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytų direktyvų taikymo iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad pagrindinėje byloje aptariamos visiško nedarbingumo išmokos, kurias ieškovė pagrindinėje byloje nori sumuoti, skirtos pagal LGSS numatytą socialinės apsaugos sistemą ir jomis siekiama apsaugoti apdraustuosius nuo pajamų praradimo dėl negalėjimo verstis įprasta profesine veikla.
Tokios išmokos patenka į Direktyvos 79/7 taikymo sritį, nes jos yra teisinės apsaugos nuo vienos iš šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje išvardytų rizikos rūšių, t. y. negalios, sistemos dalis ir tiesiogiai ir realiai susijusios su apsauga nuo tokios rizikos (šiuo klausimu žr. 2019 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Instituto Nacional de la Seguridad Social (Pensijos priedas motinoms)
C‑450/18
,
EU:C:2019:1075
,
punktą).
Vis dėlto, kaip pabrėžė INSS, Ispanijos vyriausybė ir Europos Komisija, Direktyva 2006/54 netaikoma ginčui pagrindinėje byloje. Iš tiesų iš Direktyvos 2006/54 1 straipsnio antros pastraipos c punkto, siejamo su šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies f punktu, matyti, kad minėta direktyva netaikoma teisės aktais nustatytoms sistemoms, kurioms taikoma Direktyva 79/7 (2019 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Instituto Nacional de la Seguridad Social (Pensijos priedas motinoms),
C‑450/18
,
EU:C:2019:1075
,
punktas).
Šiomis aplinkybėmis reikia manyti, kad pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 79/7 4 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias darbuotojams, apdraustiems socialiniu draudimu, neleidžiama sumuoti dviejų visiško nedarbingumo išmokų, kai jos gaunamos pagal tą pačią socialinės apsaugos sistemą, tačiau leidžiama jas sumuoti, kai šios išmokos mokamos pagal skirtingas socialinės apsaugos sistemas.
Primintina, kad pagal Sąjungos teisę paisoma valstybių narių kompetencijos organizuoti savo socialinės apsaugos sistemas ir kad, nesant suderinimo Europos Sąjungos lygmeniu, socialinės apsaugos sistemos išmokų suteikimo sąlygos turi būti nustatytos kiekvienos valstybės narės teisės aktuose; vis dėlto naudodamosi šia kompetencija valstybės narės turi laikytis Sąjungos teisės (2015 m. balandžio 14 d. Sprendimo Cachaldora Fernández,
C‑527/13
,
EU:C:2015:215
,
punktas).
Taigi Sąjungos teisė iš principo nedraudžia valstybei narei savo socialinės apsaugos teisės aktuose nustatyti, kad neleidžiama tuo pačiu metu gauti dviejų ar daugiau visiško nedarbingumo išmokų ar kad toks sumavimas leidžiamas tam tikromis sąlygomis. Vis dėlto tokie teisės aktai turi atitikti Direktyvą 79/7, visų pirma jos 4 straipsnio 1 dalį, pagal kurią vienodo požiūrio principas reiškia, kad negali būti jokios tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos dėl lyties, be kita ko, kiek tai susiję su išmokų apskaičiavimu.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kad šio sprendimo 29 punkte nurodytos nacionalinės teisės nuostatos vienodai taikomos pagal skirtingas Ispanijos socialinės apsaugos sistemas apdraustiems vyrams ir moterims, kurie iš esmės atitinka bent dviejų visiško nedarbingumo išmokų skyrimo sąlygas, todėl jose nėra tiesioginės diskriminacijos.
Dėl klausimo, ar tose pačiose nacionalinės teisės nuostatose įtvirtinta netiesioginė diskriminacija, pažymėtina, kad ši sąvoka Direktyvos 79/7 kontekste turi būti suprantama kaip situacija, kai dėl akivaizdžiai neutralios nuostatos, kriterijaus ar praktikos vienos lyties asmenys gali atsidurti tam tikroje nepalankesnėje padėtyje nei kitos lyties asmenys, išskyrus atvejus, kai ta nuostata, kriterijus ar praktika objektyviai pateisinami teisėtu tikslu, o jo siekiama tinkamomis ir būtinomis priemonėmis (šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 8 d. Sprendimo Villar Láiz,
C‑161/18
,
EU:C:2019:382
,
punktą).
Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas linkęs manyti, kad aptariamose nacionalinės teisės nuostatose įtvirtinta netiesioginė diskriminacija. Kaip nurodyta šio sprendimo 20 ir 21 punktuose, šis teismas pažymi, kad nors remiantis jo turimais statistiniais duomenimis pagal RGSS apdraustųjų skaičius tarp abiejų lyčių pasiskirstęs gana tolygiai, moterys sudaro tik apie 36 % RETA narių; šios dvi sistemos apima didžiąją daugumą darbuotojų, apdraustų pagal Ispanijos socialinės apsaugos sistemą. Taigi vyrų padėtis geresnė nei moterų, kad įgytų teisę į kelias visiško nedarbingumo išmokas pagal skirtingas sistemas ir galėtų sumuoti šias išmokas.
Šiuo klausimu svarbu pažymėti, pirma, kad pagrindinėje byloje aptariamose nacionalinės teisės nuostatose darbuotojų, turinčių teisę į kelias visiško nedarbingumo išmokas, atžvilgiu numatytas skirtingas požiūris remiantis akivaizdžiai neutraliu kriterijumi, pagal kurį šiems darbuotojams leidžiama sumuoti tokias išmokas tik jeigu jos mokamos pagal skirtingas socialinės apsaugos sistemas.
Vis dėlto atrodo, kad toks skirtingas požiūris yra palankus darbuotojams, kurie gali sumuoti dvi ar daugiau išmokų, mokamų pagal skirtingas socialinės apsaugos sistemas apskaičiuojant bendrą šių išmokų sumą, ir, atvirkščiai, gali būti nepalankus darbuotojams, kurie, gavę tokias išmokas pagal tą pačią socialinės apsaugos sistemą, negali jų sumuoti.
INSS ir Ispanijos vyriausybė pabrėžia, kad išmokos ir įmokos pagal kiekvieną socialinės apsaugos sistemą skiriasi, be kita ko, savo apskaičiavimo tvarka bei tikslais, ir tvirtina, kad šie veiksniai rodo, jog darbuotojų, galinčių sumuoti dvi ar daugiau išmokas, padėtis nėra panaši į tokios galimybės neturinčių darbuotojų padėtį. Tačiau neatrodo, kad dėl pirma minėtų veiksnių būtų galima abejoti išvada, kad galimybė sumuoti dvi ar daugiau išmokas iš esmės leidžia atitinkamiems darbuotojams gauti didesnę bendrą išmokų sumą nei viena išmoka, į kurią jie turėtų teisę kitu atveju, ir neįrodo, kad jų situacijos nepanašios, ypač atsižvelgiant į tai, kad abi – tiek RGSS, tiek RETA – išmokos yra skirtos negautoms pajamoms kompensuoti dėl to, kad darbuotojas visiškai negali vykdyti savo įprastinės veiklos pagal darbo sutartį arba savarankiškai, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Antra, siekiant įvertinti, ar dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų būtent darbuotojos moterys atsiduria nepalankesnėje padėtyje nei darbuotojai vyrai, reikia priminti, kad tokia nepalankesnė padėtis gali būti nustatyta, be kita ko, jei būtų įrodyta, kad dėl tokių teisės nuostatų daromas neigiamas poveikis daug didesnei daliai vienos lyties asmenų, palyginti su kitos lyties asmenims (šiuo klausimu žr. 2021 m. sausio 21 d. Sprendimo INSS,
C‑843/19
,
EU:C:2021:55
,
punktą).
Taip galėtų būti, jei būtų nustatyta, kad dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų iš gerokai didesnės darbuotojų moterų procentinės dalies, palyginti su darbuotojais vyrais, atimama galimybė sumuoti dvi ar daugiau visiško nedarbingumo išmokas.
Tuo atveju, kai nacionalinis teismas turi statistinių duomenų, kaip nagrinėjamoje byloje, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, pirma, kad tas teismas turi atsižvelgti į visus darbuotojus, kuriems taikomos nevienodą požiūrį įtvirtinančios nacionalinės teisės nuostatos, ir, antra, kad geriausias lyginimo metodas – palyginti, kokiai daliai darbuotojų moterų ir kokiai daliai darbuotojų vyrų turi poveikį šios tariamai skirtingą požiūrį lemiančios teisės nuostatos, o kokiai – ne (2021 m. sausio 21 d. Sprendimo INSS,
C‑843/19
,
EU:C:2021:55
,
punktas).
Nacionalinis teismas turi įvertinti, ar jam pateikti statistiniai duomenys yra patikimi ir ar į juos galima atsižvelgti, t. y. visų pirma, ar jie neatspindi tik atsitiktinių arba atitinkamai susiklosčius aplinkybėms susidariusių reiškinių ir ar šie duomenys pakankamai svarbūs (2021 m. sausio 21 d. Sprendimo INSS,
C‑843/19
,
EU:C:2021:55
,
punktas).
Iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad pastabas pateikusios šalys ir suinteresuotieji asmenys nesutaria dėl to, į kokius duomenis turi būti atsižvelgta siekiant pagal šio sprendimo 40 punkte nurodytą metodiką nustatyti asmenų, kuriems taikomas skirtingas požiūris, procentinę dalį. Jos visų pirma nesutaria dėl to, ar šio sprendimo 34 punkte nurodyti duomenys, kuriais rėmėsi nacionalinis teismas ir kurie susiję su atitinkamais darbuotojų vyrų ir moterų draudimo pagal RGSS ir RETA rodikliais, leidžia nustatyti paveiktų asmenų procentines dalis; INSS ir Ispanijos vyriausybė pabrėžia, be kita ko, kad nėra tiesioginio ryšio tarp draudimo pagal konkrečią sistemą ir teisės į išmoką suteikimo.
Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktų duomenų svarbos reikia konstatuoti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos taikomos ne visiems pagal skirtingas Ispanijos socialinės apsaugos sistemas apdraustiems darbuotojams, o tik tiems, kurie iš esmės atitinka bent dviejų visiško nedarbingumo išmokų skyrimo sąlygas, kaip iš esmės pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 65 punkte.
Iš tiesų tik šiai kategorijai priklausantiems darbuotojams gali būti atsisakyta skirti dvi ar daugiau visiško nedarbingumo išmokas, atsižvelgiant į tai, ar jos mokamos pagal tą pačią, ar skirtingas socialinės apsaugos sistemas.
Taigi siekiant nustatyti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamose nacionalinės teisės nuostatose įtvirtinta netiesioginė diskriminacija, nereikia atsižvelgti į tuos darbuotojus, kurie negali sumuoti dviejų ar daugiau išmokų vien dėl to, kad neįvykdė kiekvienos iš šių išmokų skyrimo sąlygų, tačiau kurie neišvengiamai patenka į darbuotojų, įtrauktų į statistinius duomenis, kuriais rėmėsi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir kurie susiję su draudimo pagal skirtingas socialinės apsaugos sistemas rodikliais, ratą (pagal analogiją žr. 2021 m. sausio 21 d. Sprendimo INSS,
C‑843/19
,
EU:C:2021:55
,
punktą).
Taigi siekiant nustatyti, ar nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, gali lemti netiesioginę diskriminaciją, prieštaraujančią Direktyvos 79/7 4 straipsnio 1 daliai, pirmiausia reikia atsižvelgti į visus darbuotojus, kuriems taikomi šios teisės nuostatos, t. y. į visus darbuotojus, kurie iš esmės įgijo teisę į daugiau nei vieną visiško nedarbingumo išmoką. Tuomet pirmiausia reikia nustatyti, kokia yra darbuotojų vyrų, negalinčių sumuoti šių išmokų, palyginti su darbuotojais vyrais, kurie gali tai daryti, procentinė dalis ir, antra, tokią pačią procentinę dalį darbuotojų moterų atžvilgiu. Galiausiai šias dalis reikia palyginti tarpusavyje, kad būtų galima įvertinti, ar reikšmingai skiriasi neigiamą poveikį patyrusių darbuotojų vyrų ir darbuotojų moterų dalys.
Beje, ši metodologija yra neutrali, palyginti su INSS ir Ispanijos vyriausybės nurodyta aplinkybe, kad darbuotojai vyrai dažniau nei darbuotojos moterys tampa nedarbingi ir dėl to turi prašyti skirti visiško nedarbingumo išmokas. Iš tiesų taip lyginant siekiama tik nustatyti, ar atsižvelgiant į darbuotojus, kurie jau patyrė šias neigiamas pasekmes, skirtingas požiūris, išplaukiantis iš pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų, paveikia gerokai didesnę moterų nei vyrų dalį, kaip iš esmės pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 66 punkte.
Kalbant apie tokiam palyginimui atlikti tinkamus duomenis, pažymėtina, kad Teisingumo Teismo prašymu INSS 2021 m. gruodžio 3 d. pateikė papildomų statistinių duomenų apie darbuotojų vyrų ir moterų, kurie bent du kartus neteko darbingumo ir 2021 m. lapkričio 10 d. iš principo įgijo teisę į visiško nedarbingumo išmokas bent pagal dvi socialinio draudimo sistemas arba tik pagal RGSS, skaičių.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos taikomos visiems darbuotojams, kurie iš esmės atitinka bent dviejų darbingumo netekimo išmokų skyrimo sąlygas. Taigi jis gali neigiamai paveikti visus darbuotojus, įgijusius teisę bent į dvi neįgalumo išmokas pagal tą pačią socialinės apsaugos sistemą, nesvarbu, kuri tai sistema.
Žinoma, šio sprendimo 48 punkte nurodyti duomenys leidžia ataskaitiniu momentu patikimai apskaičiuoti bendrą darbuotojų vyrų ir moterų, kuriems pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamas nacionalinės teisės nuostatas buvo suteiktas pranašumas, skaičių, t. y. 7723 darbuotojai vyrai ir 3460 darbuotojos moterys, kurie tuo momentu iš esmės galėjo sumuoti bent dvi visiško nedarbingumo išmokas.
Vis dėlto, kaip teisingai per posėdį pažymėjo Komisija, šie duomenys apie darbuotojus, kurie negali sumuoti išmokų, į kurias jie įgijo teisę, apima tik 4047 darbuotojus vyrus ir 3388 darbuotojas moteris, kurie priklauso tik RGSS. Taigi šie duomenys ataskaitiniu momentu neparodo bendro darbuotojų, kurių padėtis dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų buvo mažiau palanki, skaičiaus, todėl vien remiantis jais negalima nustatyti darbuotojų vyrų ir moterų, kurių padėtis dėl minėtų nuostatų buvo mažiau palanki, procentinių dalių, kaip nurodyta šio sprendimo 40 ir 46 punktuose, visų pirma kiek tai susiję su darbuotojais, apdraustais tik pagal RETA, kuriems pagal Dekreto Nr. 2530/1970, reglamentuojančio specialiąją savarankiškai dirbančių asmenų socialinės apsaugos sistemą, 34 straipsnį taikoma ta pati taisyklė, kaip ir LGSS 163 straipsnio 1 dalyje nustatyta RGSS priklausantiems darbuotojams.
Šiomis aplinkybėmis reikia pabrėžti, kad, atsižvelgiant į didelį pagal RETA apdraustų asmenų skaičių, negalima atmesti galimybės, kad atsižvelgimas į skaičius, susijusius su darbuotojais, iš esmės įgijusiais teisę į bent dvi visiško nedarbingumo išmokas pagal šią sistemą, gali turėti įtakos pagal šio sprendimo 40 ir 46 punktuose nurodytą metodologiją apskaičiuojant, remiantis visais reikšmingais duomenimis, atitinkamas darbuotojų vyrų ir moterų, kuriems neigiamą poveikį turėjo pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos, procentines dalis.
Taigi, nors duomenys, kaip antai nurodyti šio sprendimo 48 punkte, iš esmės yra svarbūs siekiant nustatyti šias procentines dalis ir įvertinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos gali lemtų mažiau palankią darbuotojų moterų padėtį, palyginti su darbuotojais vyrais, reikia užtikrinti tai, kad galiausiai šiuo tikslu panaudoti duomenys būtų pakankamai patikimi ir išsamūs, kad būtų teisingai nustatytos minėtos procentinės dalys.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atlikti būtinus patikrinimus ir prireikus įvertinti, ar galimas skirtumas tarp darbuotojų vyrų ir moterų, kuriems neigiamą poveikį daro pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos, procentinių dalių, yra reikšmingas, turint omenyje, kad mažesnis, bet nuolatinis ir santykinai pastovus skirtumas tarp darbuotojų vyrų ir moterų per ilgą laikotarpį gali rodyti netiesioginę diskriminaciją dėl lyties (šiuo klausimu žr. 1999 m. vasario 9 d. Sprendimo Seymour-Smith ir Perez,
C‑167/97
,
EU:C:1999:60
,
punktą).
Be to, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad faktus, leidžiančius daryti prielaidą dėl netiesioginės diskriminacijos, turi įvertinti nacionalinis teismas pagal nacionalinę teisę ar praktiką, kurioje gali būti numatyta, kad netiesioginė diskriminacija gali būti įrodyta bet kokiomis priemonėmis, įskaitant statistinius duomenis (šiuo klausimu žr. 2019 m. spalio 3 d. Sprendimo Schuch-Ghannadan,
C‑274/18
,
EU:C:2019:828
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Trečia, jei atlikęs šį vertinimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas padarytų išvadą, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos yra ypač nepalankios darbuotojoms moterims, palyginti su darbuotojais vyrais, šios teisės nuostatos reikštų netiesioginę diskriminaciją dėl lyties, prieštaraujančią Direktyvos 79/7 4 straipsnio 1 daliai, nebent ji būtų pateisinama objektyviais veiksniais, nesusijusiais su diskriminacija dėl lyties. Taip būtų, jei šiomis nuostatomis būtų siekiama teisėto socialinės politikos tikslo, ir jos tinkamos ir būtinos tam tikslui įgyvendinti, o jos gali būti laikomos tinkamomis nurodytam tikslui užtikrinti, tik jeigu iš tikrųjų atitinka ketinimą nuosekliai ir sistemingai siekti šio tikslo (2022 m. vasario 24 d. Sprendimo TGSS (Namų ūkio darbuotojų nedarbas),
C‑389/20
,
EU:C:2022:120
,
punktas).
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad pasirinkdamos priemones socialinės ir užimtumo politikos tikslams pasiekti valstybės narės turi didelę veiksmų laisvę (2020 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo YS (Įmonės vadovaujančias pareigas einančių darbuotojų pensijos),
C‑223/19
,
EU:C:2020:753
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nors būtent nacionalinis teismas, vienintelis atsakingas už faktinių aplinkybių vertinimą ir nacionalinės teisės aktų išaiškinimą, turi priimti galutinį sprendimą, ar nagrinėjamu atitinkama teisės nuostatas pateisinama tokiu objektyviu veiksniu, Teisingumo Teismas, turintis naudingai atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kad nacionalinis teismas galėtų priimti sprendimą, yra kompetentingas pateikti gaires, grindžiamas pagrindinės bylos medžiaga ir rašytinėmis bei žodinėmis pastabomis, kurios jam buvo pateiktos (2020 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo YS (Įmonės vadovaujančias pareigas einančių darbuotojų pensijos),
C‑223/19
,
EU:C:2020:753
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo atveju INSS ir Ispanijos vyriausybė iš esmės tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos pateisinamos atsižvelgiant į tikslą išsaugoti socialinės apsaugos sistemos gyvybingumą. Jie nurodo, kad, viena vertus, galimybė sumuoti bent dvi visiško nedarbingumo išmokas, gautas pagal vieną sistemą, dengiančias tą pačią profesinės veiklos pajamų praradimo riziką, turėtų reikšmingų pasekmių šios sistemos finansavimui ir, kita vertus, galimybė sumuoti pagal dvi skirtingas sistemas mokamas išmokas turi mažesnį poveikį biudžetui, nes šios išmokos, be kita ko, dengia skirtingą riziką.
Dėl klausimo, ar toks tikslas yra teisėtas socialinės politikos tikslas, nurodytina, kad nors su biudžetu susijusiais argumentais negalima pateisinti vienos iš lyčių diskriminacijos, vis dėlto tikslai, kuriais siekiama užtikrinti ilgalaikį darbingumo netekimo pensijų finansavimą, atsižvelgiant į didelę valstybių narių diskreciją, gali būti laikomi teisėtais socialinės politikos tikslais, nesusijusiais su diskriminacija dėl lyties (šiuo klausimu žr. 2021 m. sausio 21 d. Sprendimo INSS,
C‑843/19
,
EU:C:2021:55
,
punktą).
Kalbant apie pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų tinkamumą nurodytam tikslui pasiekti, pažymėtina, kad iš tiesų tokios teisės nuostatos tiek, kiek jomis atimama arba apribojama galimybė gauti kelias visiško nedarbingumo išmokas, ypač tais atvejais, kai dėl tokio sumavimo atitinkamiems asmenims gali būti skirta bendra suma, viršijanti prarastas pajamas, kurias šios išmokos turi kompensuoti, atrodo tinkama siekiant išsaugoti socialinės apsaugos sistemos finansus ir užtikrinti racionalų atitinkamų lėšų paskirstymą.
Atsižvelgdama į tai Komisija teigė, ir šiuo klausimu jai nebuvo prieštarauta, kad, nepriklausomai nuo to, ar darbuotojas gauna išmokas pagal vieną, ar pagal skirtingas sistemas, su tuo susijusios išlaidos padengiamos iš socialinės apsaugos biudžeto.
Be to, reikia priminti, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 36 ir 37 punktuose, kad, nepaisant skirtumų, kurie gali egzistuoti tarp išmokų, priklausančių skirtingoms socialinės apsaugos sistemoms, kiek tai susiję su išmokų ir įmokų apskaičiavimu tvarka bei tikslais, galimybė sumuoti kelias išmokas, gaunamas pagal skirtingas sistemas, atrodo, suteikia atitinkamiems darbuotojams finansinės naudos ir gali lemti papildomas valstybės išlaidas.
Taigi, kelių išmokų už visišką nedarbingumą sumavimo pasekmės biudžetui neatrodo labai skirtingos, atsižvelgiant į tai, ar toks sumavimas taikomas išmokoms, gautoms pagal tą pačią sistemą, ar pagal skirtingas sistemas, juo labiau kad, kaip šiuo atveju, atitinkamas darbuotojas įgijo teisę į abi išmokas remiantis skirtingais įmokų mokėjimo laikotarpiais.
Darytina išvada, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos nėra įgyvendinamos nuosekliai ir sistemingai, todėl jos negali būti laikomos tinkamomis nurodytam tikslui pasiekti, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 79/7 4 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias socialiniu draudimu apdraustiems darbuotojams neleidžiama sumuoti dviejų visiško nedarbingumo išmokų, kai jos gaunamos pagal tą pačią socialinės apsaugos sistemą, tačiau toks sumavimas leidžiamas, kai šios išmokos mokamos pagal skirtingas socialinės apsaugos sistemas, atsižvelgiant į tai, kad šios teisės nuostatos yra ypač nepalankios darbuotojoms moterims, palyginti su darbuotojais vyrais, nes pagal jas taip sumuoti išmokas gali daug didesnė darbuotojų vyrų procentinė dalis, nustatyta pagal visus darbuotojus vyrus, kuriems taikomos tos nuostatos, palyginti su atitinkama darbuotojų moterų procentine dalimi, ir tos nuostatos nėra pagrįstos objektyviais veiksniais, nesusijusiais su diskriminacija dėl lyties.
Dėl antrojo klausimo
Atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį klausimą, į antrąjį klausimą atsakyti nereikia.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

1978 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyvos 79/7/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo nuoseklaus įgyvendinimo socialinės apsaugos srityje 4 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias socialiniu draudimu apdraustiems darbuotojams neleidžiama sumuoti dviejų visiško nedarbingumo išmokų, kai jos gaunamos pagal tą pačią socialinės apsaugos sistemą, tačiau toks sumavimas leidžiamas, kai šios išmokos mokamos pagal skirtingas socialinės apsaugos sistemas, atsižvelgiant į tai, kad šios teisės nuostatos yra ypač nepalankios darbuotojoms moterims, palyginti su darbuotojais vyrais, nes pagal jas taip sumuoti išmokas gali daug didesnė darbuotojų vyrų procentinė dalis, nustatyta pagal visus darbuotojus vyrus, kuriems taikomos tos nuostatos, palyginti su atitinkama darbuotojų moterų procentine dalimi, ir tos nuostatos nėra pagrįstos objektyviais veiksniais, nesusijusiais su diskriminacija dėl lyties.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: ispanų.