CELEX: 62018CJ0053
Преюдициално запитване
Пазари на финансови инструменти
Директива 2004/39/ЕО
Членове 8, 23, 50 и 51
Приложно поле
Финансов консултант, който има право да предлага услуги извън седалището
Агент, придобил качеството на обвиняем в наказателно производство
Национално законодателство, което предвижда възможността да се забрани временно извършването на дейността
Основни свободи
Изцяло вътрешно положение
Неприложимост

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Директива 2004/39/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 година относно пазарите на финансови инструменти, за изменение на Директиви 85/611/ЕИО и 93/6/ЕИО на Съвета и Директива 2000/12/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 93/22/ЕИО на Съвета (
ОВ L 145, 2004 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 8, стр. 247), изменена с Директива 2010/78/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 24 ноември 2010 г. (
ОВ L 331, 2010 г., стр. 120
) (наричана по-нататък „ДПФИ“), и в частност на членове 8, 23 и 51, като и на принципите и разпоредбите на Договорите относно недопускане на дискриминация, пропорционалност, свободно предоставяне на услуги и право на установяване.
Запитването е отправено в рамките на спор между г‑н Antonio Pasquale Mastromartino и Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob) (Национална комисия за дружествата и фондовата борса, Италия) по повод на законосъобразността на приетото от последната решение за временна забрана за извършване на дейност като финансов консултант, който има право да предлага услуги извън седалището, по отношение на жалбоподателя в главното производство.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съображения 36 и 38 от ДПФИ гласят следното:
„(36)
Лицата, които предоставят инвестиционни услуги от името на повече от един инвестиционен посредник, не следва да се разглеждат като обвързани агенти, а като инвестиционни посредници, когато те попадат в определението, предвидено в настоящата директива, с изключение на някои лица, за които може да бъде предвидено изключение.
[…]
(38)
Условията за извършване на дейност извън офисите на инвестиционния посредник (продажби „от врата до врата“) не следва да бъдат обхванати от настоящата директива“.
Съгласно член 1 от тази директива, озаглавен „Обхват“:
„1.   Настоящата директива се прилага към инвестиционни посредници и регулирани пазари.
2.   Следните разпоредби се прилагат също и за кредитни институции, които имат разрешително по Директива 2000/12/EО [на Европейския парламент и на Съвета от 20 март 2000 година относно предприемането и осъществяването на дейност на кредитни институции (
ОВ L 126, 2000 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 3, стр. 198)] и които предоставят една или повече инвестиционни услуги и/или извършват инвестиционни дейности […]“.
Член 4, параграф 1, точки 1, 14 и 25 от същата директива гласи следното:
„1.   Следните дефиниции се прилагат за целите на настоящата директива:
1)
„инвестиционен посредник“ означава всяко юридическо лице, чието обичайно занятие или стопанска дейност се състои в предоставянето на една или повече инвестиционни услуги на трети лица и/или извършването на една или повече инвестиционни дейности на професионална основа;
Държавите членки могат да включват в определението на инвестиционните посредници предприятия, които не са юридически лица […]:
[…]
Когато, обаче, физическо лице предоставя услуги, включващи съхраняването на средства или прехвърлими ценни книжа на трети лица, то лицето може да бъде считано като инвестиционен посредник за целите на настоящата директива само когато, без да се засягат другите изисквания, определени в настоящата директива и в Директива 93/6/ЕИО, изпълнява следните условия:
а)
правата за собственост на трети лица върху инструменти и средства трябва да бъдат гарантирани […];
б)
посредникът трябва да е подчинен на правила, предназначени да наблюдават платежоспособността на посредника и тази на неговите собственици;
в)
годишният счетоводен баланс на посредника трябва да бъде одитиран […];
г)
когато посредникът има само един собственик, той трябва да предвиди защитата на инвеститорите в случай на прекратяване на стопанската дейност на посредника след неговата смърт, недееспособност или всяко друго подобно събитие.
[…]
14)
„регулиран пазар“ означава многостранна система, управлявана и/или администрирана от пазарен оператор, която обединява или улеснява обединяването на многобройни интереси на трети лица за покупката и продажбата на финансови инструменти — в рамките на системата, и в съответствие с нейните недискреционни правила — по начин, който има за резултат договор по отношение на финансовите инструменти, приемани за търговия съгласно нейните правила и/или системи, и който има разрешение и функционира регулярно в съответствие с разпоредбите на раздел III;
[…]
25)
„обвързан агент“ означава физическо или юридическо лице, което промо[т]ира инвестиционни и/или допълнителни услуги пред клиенти или бъдещи клиенти, получава и предава указания или поръчки от клиенти по отношение на инвестиционни услуги или финансови инструменти, инвестира финансови инструменти и/или предоставя консултации на клиенти по отношение на тези финансови инструменти или услуги на пълната и безусловна отговорност на един-единствен инвестиционен посредник, от чието име действа“.
Съгласно член 5, параграф 1 от ДПФИ от държавите членки се изисква да обвържат извършването на инвестиционни услуги или на инвестиционни дейности от инвестиционен посредник с предварителното издаване на разрешително. В член 8 от тази директива се определят условията, при които компетентните органи могат да отнемат издаденото на такъв посредник разрешително.
Член 13 от посочената директива, озаглавен „Организационни изисквания“, предвижда в параграф 2:
„Инвестиционният посредник формира адекватни политики и процедури, които са достатъчни да гарантират изпълнението от негова страна, включително от неговите ръководители, заети лица и обвързани агенти, на задълженията съгласно разпоредбите на настоящата директива, както и подходящите правила, регулиращи персоналните сделки, извършвани от тези лица“.
В съответствие с член 23 от ДПФИ, озаглавен „Задължения на инвестиционните посредници, когато назначават обвързани агенти“:
„1.   Държавите членки могат да разрешават на инвестиционния посредник да назначава обвързани агенти за целите на промо[т]ирането на услуги на инвестиционния посредник, отправяне на покани за сделки или получаването на поръчки от клиенти или потенциални клиенти и предаването им, пласирането на финансови инструменти и предоставянето на консултации по отношение на тези финансови инструменти и услуги, предлагани от инвестиционния посредник.
2.   Когато инвестиционен посредник реши да назначи обвързан агент, държавите членки изискват той да остане напълно и безусловно отговор[ен] за всяко действие или пропуск от страна на обвързания агент, когато той действа от името на посредника. Държавите членки изискват от инвестиционния посредник да гарантира, че обвързаният агент разкрива качеството, в което действа, и предприятието, което представлява, когато се обвързва или преди да търгува с всеки клиент или потенциален клиент.
[…]
Държавите членки изискват от инвестиционните посредници да наблюдават дейността на техните обвързани агенти, за да гарантират, че и когато действат чрез обвързани агенти продължават да спазват настоящата директива.
3.   Държавите членки, които решават да разрешат на инвестиционните посредници да назначават обвързани агенти, създават публичен регистър. Обвързаните агенти се регистрират в публичния регистър в държавата членка, където са установени. […]
[…]
Държавите членки осигуряват, че обвързаните агенти се вписват в публичния регистър, само ако е установено, че те са с достатъчно добра репутация и притежават подходящи общи, търговски и професионални знания, така че да могат да съобщават коректно всяка съответна информация относно предложената услуга на клиента или потенциалния клиент.
[…]
4.   Държавите членки изискват от инвестиционните посредници, които назначават обвързани агенти, да предприемат адекватни мерки с оглед избягване на всякакво негативно влияние, което дейностите на обвързания агент, които не са обхванати от настоящата директива, биха могли да имат върху дейностите, извършвани от обвързания агент от името на инвестиционния посредник.
[…]
5.   Държавите членки изискват от инвестиционните посредници да назначават само обвързани агенти, вписани в публичните регистри, посочени в параграф 3.
6.   Държавите членки могат да приемат по-строги изисквания от изложените в този член или да добавят други изисквания за обвързаните агенти, регистрирани под тяхната юрисдикция“.
В съответствие с член 50, параграф 1 и параграф 2, буква ж) от тази директива на компетентните органи се дават всички правомощия за осъществяването на надзор и разследвания, необходими за упражняването на функциите им, които правомощия се упражняват в съответствие с националното право и най-малко включват по-специално правото да се „изисква[…] временната забрана на професионална дейност“.
Член 51 от посочената директива, озаглавен „Административни санкции“, предвижда в параграф 1:
„Без да се засягат процедурите за отнемането на разрешително или правото на държавите членки да налагат наказателни санкции, държавите членки гарантират, че могат да вземат в съответствие с националното си право подходящите административни мерки или да налагат административни санкции на отговорните лица, когато не са спазени разпоредбите, приети съгласно настоящата директива. Държавите членки гарантират, че всички взети мерки са ефективни, пропорционални и възпиращи“.
Италианското право
Член 31 от Decreto legislativo n. 58 — Testo unico delle disposizioni in materia di intermediazione finanziaria, ai sensi degli articoli 8 e 21 della legge 6 febbraio 1996, n. 52 (Законодателен декрет № 58 — Единен текст на разпоредбите в областта на финансовото посредничество по смисъла на членове 8 и 21 от Закон № 52 от 6 февруари 1996 г.), от 24 февруари 1998 г. (редовна притурка на GURI № 71 от 26 март 1998 г.) (наричан по-нататък „TUF“), предвижда в параграфи 1 и 2:
„1.   За предлагането на услуги извън седалището оправомощените субекти назначават финансови консултанти, които имат право да предлагат услуги извън седалището. […]
2.   Дейността на финансовите консултанти, които имат право да предлагат услуги извън седалището, се извършва изключително в интерес само на един оправомощен субект. Финансовият консултант, който има право да предлага услуги извън седалището, промо[т]ира и доставя инвестиционни услуги и/или допълнителни услуги на клиенти или потенциални клиенти, получава и предава указания или поръчки от клиенти по отношение на инвестиционни услуги или финансови инструменти, промо[т]ира и пласира финансови продукти и/или предоставя консултации на клиенти или потенциални клиенти в областта на инвестициите относно посочените продукти или услуги. […]“.
Съгласно член 55, параграф 2 от TUF Consob може да разпореди като предпазна мярка спиране за период от максимум една година на упражняването на дейността на финансов консултант, който има право да предлага услуги извън седалището, по-специално ако той придобие качеството на обвиняем по смисъла на член 60 от Наказателно-процесуалния кодекс за престъпленията, посочени в член 55, параграф 2.
Член 111, параграф 2 от Regolamento recante norme di attuazione del decreto legislativo 24 febbraio 1998, n. 58 in materia di intermediari (Правилник за прилагане на Законодателен декрет № 58 от 24 февруари 1998 г. относно посредниците), приет от Consob с Решение № 16190 от 29 октомври 2007 г., гласи:
„За целите на евентуалното приемане на предпазните мерки по член 55, параграф 2 от [TUF], Consob оценява в рамките на правомощията, предоставени ѝ от закона, обстоятелствата, въз основа на които финансов консултант, който има право да предлага услуги извън седалището, […] е придобил качеството на обвиняем за някое от престъпленията, изброени в горепосочената разпоредба, и по-специално взема предвид вида престъпление и доколко тези обстоятелства могат да засегнат конкретните интереси, свързани с упражняване на дейност като финансов консултант, който има право да предлага услуги извън седалището“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Г‑н Mastromartino извършва дейност на финансов консултант, който има право да предлага услуги извън седалището. С решение от 11 ноември 2015 г., основано на член 55, параграф 2 от TUF, Consob временно му забранява да извършва тази дейност за срок от една година, поради това че срещу него е образувано наказателно производство.
Г‑н Mastromartino подава жалба срещу това решение пред Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Областен административен съд Лацио, Италия). Пред този съд той изтъква по-специално че член 55, параграф 2 от TUF, който представлява правното основание за разглежданата в главното производство временна забрана за извършване на дейност като финансов консултант, е несъвместим с разпоредбите на ДПФИ. Освен това според него обхватът на дискреционното правомощие на Consob съгласно националната правна уредба за налагане на такава временна забрана накърнява принципите на прозрачност и обективност, установени от практиката на Съда във връзка с основните свободи.
Consob оспорва тези доводи, с мотива че по-специално посочената директива не е приложима към спора в главното производство.
При тези обстоятелства Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Областен административен съд Лацио) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Попада ли фигурата на „обвързания агент“ (
tied agent
) в рамките на хармонизацията, предвидена в [ДПФИ], и в кои аспекти?
2)
Съвместима ли е с правилното прилагане на [ДПФИ], и в частност на членове 8, 23 и 51, както и на принципите и на разпоредбите на Договорите относно недопускане на дискриминация, пропорционалност, свободно предоставяне на услуги и право на установяване, национална правна уредба като тази в член 55, параграф 2 от [TUF], с последващите изменения, и в член 111, параграф 2 [от Правилника за прилагане на Законодателен декрет № 58 от 24 февруари 1998 г. относно посредниците, приет от Consob с Решение № 16190 от 29 октомври 2007 г.], която:
а)
позволява да се забрани „дискреционно“ осъществяването на дейността на „обвързан агент“ (консултант, който има право да предлага услуги извън седалището — наричан по-рано финансов агент) поради деяния, които не предполагат загуба на добрата репутация, така както е определена във вътрешното право, и които в същото време не се отнасят до спазването на разпоредбите за транспониране на Директивата;
б)
позволява да се забрани „дискреционно“ и до една година осъществяването на дейността на „обвързан агент“ (консултант, който има право да предлага услуги извън седалището — наричан по-рано финансов агент) в процедура, целяща предотвратяването на „strepitus fori“ в резултат от повдигнато обвинение в рамките на наказателно производство, чиято продължителност обикновено е много по-дълга от една година?“.
По преюдициалните въпроси
С въпросите си, които следва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали ДПФИ, по-специално членове 8, 23, 50 и 51, разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС в областта на свободата на установяване и на свободно предоставяне на услуги, както и принципът на недопускане на дискриминация и принципът на пропорционалност трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат временна забрана за извършване на дейност като финансов консултант, който има право да предлага услуги извън седалището, като разглежданата в главното производство.
Относно ДПФИ
За да се отговори на тези въпроси, първо трябва да се провери дали подобна забрана попада в обхвата на ДПФИ.
Съгласно член 1, параграф 1 от ДПФИ същата се прилага към инвестиционни посредници и регулирани пазари. Съгласно параграф 2 от посочения член 1 определени разпоредби от споменатата директива се прилагат също и за кредитни институции, които имат разрешително по Директива 2000/12 и които предоставят една или повече инвестиционни услуги и/или извършват инвестиционни дейности.
Тъй като разглежданата в главното производство временна забрана за извършване на дейност като „финансов консултант, който има право да предлага услуги извън седалището“, при всички положения не е свързана с управлението на регулиран пазар по смисъла на член 4, параграф 1, точка 14 от ДПФИ и не засяга подобна кредитна институция, стои единствено въпросът дали такъв консултант попада в обхвата на понятието „инвестиционен посредник“ по смисъла на тази директива.
Съгласно член 4, параграф 1, точка 1, първа алинея от посочената директива това понятие обхваща юридическите лица, чието обичайно занятие или стопанска дейност се състои в предоставянето на една или повече инвестиционни услуги на трети лица и/или извършването на една или повече инвестиционни дейности на професионална основа. Макар при условията, предвидени в тази точка 1, втора и трета алинея, физическо лице също да може да се счита като инвестиционен посредник, това не е така, когато посоченото лице действа на отговорността и от името на един-единствен инвестиционен посредник.
Такова лице не представлява „инвестиционен посредник“ по смисъла на член 4, параграф 1, точка 1 от ДПФИ, а попада в обхвата на различното понятие „обвързан агент“ по смисъла на точка 25, от същия член 4, параграф 1. Последната разпоредба определя „обвързан агент“ като „физическо или юридическо лице, което промо[т]ира инвестиционни и/или допълнителни услуги пред клиенти или бъдещи клиенти, получава и предава указания или поръчки от клиенти по отношение на инвестиционни услуги или финансови инструменти, инвестира финансови инструменти и/или предоставя консултации на клиенти по отношение на тези финансови инструменти или услуги на пълната и безусловна отговорност на един-единствен инвестиционен посредник, от чието име действа“.
Видно от член 4, параграф 1, точки 1 и 25 от тази директива, тя въвежда разграничение между понятията „инвестиционен посредник“ и „обвързан агент“, като последното понятие се характеризира главно с това, че обвързаният агент действа на отговорността и от името на един-единствен инвестиционен посредник. В съображение 36 от същата директива се пояснява в това отношение, че „лицата, които предоставят инвестиционни услуги от името на повече от един инвестиционен посредник, не следва да се разглеждат като обвързани агенти, а като инвестиционни посредници“.
В случая, макар единствено запитващата юрисдикция да е компетентна да се произнесе по квалификацията на „финансовите консултанти, които имат право да предлагат услуги извън седалището“ с оглед на конкретните обстоятелство по висящото пред нея дело, Съдът е компетентен да изведе критериите, които посочената юрисдикция трябва да прилага за тази цел (вж. в този смисъл решение от 16 ноември 2017 г., Robeco Hollands Bezit и др.,
C‑658/15
,
EU:C:2017:870
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съгласно сведенията в акта за преюдициално запитване, „финансов консултант, който има право да предлага услуги извън седалището“, по смисъла на разглежданата в главното производство национална правна уредба, промотира и предоставя по-специално инвестиционни услуги и/или допълнителни услуги, както и инвестиционни консултации на клиенти или потенциални клиенти, и то изключително в интерес на един-единствен инвестиционен посредник. От изложеното е видно, че такъв консултант, предвид функциите, които изпълнява, трябва да се счита за „обвързан агент“ по смисъла на член 4, параграф 1, точка 25 от ДПФИ, а не за „инвестиционен посредник“ по смисъла на точка 1 от тази разпоредба.
Що се отнася до въпроса дали посочените от запитващата юрисдикция членове 8, 23 и 51 от ДПФИ са приложими към спора в главното производство, трябва да се констатира, на първо място, че член 8 от тази директива определя условията, при които компетентните органи могат да отнемат от инвестиционен посредник разрешителното, с което държавите членки са длъжни да обвържат предоставянето на инвестиционни услуги или извършването на инвестиционни дейности от такъв посредник. Съгласно посочената директива обаче дейността на обвързаните агенти не подлежи на предварително издаване на разрешително, поради което разглежданата в главното производство временна забрана на дейност като „финансов консултант, който има право да предлага услуги извън седалището“, не попада в обхвата на споменатия член 8.
По-нататък, както изтъква Комисията в писменото си становище, член 23 от ДПФИ не урежда дейността на обвързаните агенти като такава, а определя условията, при които инвестиционните посредници могат да използват такива агенти. По-специално член 23, параграф 2, трета алинея във връзка с член 13, параграф 2 от посочената директива налага на инвестиционните посредници да въведат политики, процедури и проверки, за да гарантират, че те самите спазват задълженията, произтичащи от посочената директива, когато действат чрез обвързани агенти, без да определя условията, при които тези агенти могат да извършват дейността си.
Също така, както следва от член 23, параграфи 3 и 5 от ДПФИ, изискването за вписване на обвързаните агенти в публичен регистър е замислено като условие, което инвестиционните посредници трябва да спазват, за да могат да назначават такива агенти. Освен това следва да се отбележи, че подобно вписване предполага по-специално че регистрираното лице е с достатъчно добра репутация. Впрочем съгласно сведенията в акта за преюдициално запитване разглежданата в главното производство забрана за извършване на дейност не е основана на твърдяна липса на добра репутация на г‑н Mastromartino, а на обстоятелството, че срещу него е образувано наказателно производство.
Освен това член 23 от ДПФИ не урежда условията, при които националните органи могат временно да забранят дейността на обвързания агент. В това отношение посоченият член 23, параграф 6 изрично предвижда, че държавите членки могат да приемат изисквания, по-строги от изложените в споменатия член 23, или да добавят други изисквания за обвързаните агенти, регистрирани под тяхната юрисдикция — изисквания, които могат да включват по-специално такава временна забрана.
Освен това тази временна забрана не попада и в обхвата на член 50 от ДПФИ. Всъщност, макар че по силата на параграф 1 и параграф 2, буква ж) от този член компетентните органи трябва да разполагат с правото да изискват временната забрана на професионалната дейност, от гореизложените съображения все пак следва, че тази директива не урежда дейността на обвързаните агенти. По-специално, в съображение 38 от посочената директива се пояснява, че тя не обхваща условията за извършване на дейност извън офисите на инвестиционния посредник. Впрочем разглежданата в главното производство временна забрана се отнася специално до дейността на финансовите консултанти „извън седалището“, която не е обхваната от ДПФИ.
Накрая, член 51, параграф 1 от тази директива гласи, че държавите членки трябва да предвидят подходящи административни санкции за отговорните лица, когато не са спазени разпоредбите, приети съгласно посочената директива. Съгласно сведенията в акта за преюдициално запитване обаче обстоятелствата, на които се основава временната забрана за извършване на дейност като „финансов консултант, който има право да предлага услуги извън седалището“, предмет на спора по главното производство, не са свързани с неизпълнение на нормите за транспониране на посочената директива. Следователно става въпрос за обстоятелства, за които посоченият член 51, параграф 1 не се прилага.
Поради това разглежданата в главното производство временна забрана за извършване на дейност като „финансов консултант, който има право да предлага услуги извън седалището“, не попада в обхвата на ДПФИ, което обаче запитващата юрисдикция трябва да провери с оглед на конкретните обстоятелства в главното производство. Следователно, освен ако при тази проверка се установи друго, посочената директива е ирелевантна за подобна забрана.
Относно разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС в областта на свободата на установяване и на свободно предоставяне на услуги, и относно принципа на недопускане на дискриминация и принципа на пропорционалност
Следва да се припомни, че разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС в областта на свободата на установяване и на свободно предоставяне на услуги не се прилагат в положение, което във всичките си аспекти е свързано само с една държава членка (вж. в този смисъл решения от 15 ноември 2016 г., Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, т.
и цитираната съдебна практика и от 14 ноември 2018 г., NKBM,
C‑215/17
,
EU:C:2018:901
, т.
).
В това отношение следва да се отбележи, че актът за преюдициално запитване повдига въпроси относно съвместимостта на временна забрана като тази, предмет на главното производство, за извършване на дейност като „финансов консултант, който има право да предлага услуги извън седалището“, с основните свободи, които националният съд, изглежда, счита за приложими в разглежданото в главното производство положение, предвид по-специално последиците, които подобна забрана може да има за дейността на съответния консултант, независимо от трансграничния характер на тази дейност.
Макар да не може изначално да се изключи, че национална правна уредба, която се прилага еднакво за вътрешните и трансграничните дейности на такъв консултант, може, в зависимост от обстоятелствата по конкретния случай, да има последици, които не попадат в границите само на една държава членка, Съдът вече е постановил в такава хипотеза, че не може — без друго указание от страна на запитващата юрисдикция, освен това, че тази национална правна уредба се прилага еднакво — да приеме, че преюдициалното запитване за тълкуване на разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно основните свободи е нужно на тази юрисдикция, за да реши висящия пред нея спор (вж. в този смисъл решения от 15 ноември 2016 г., Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, т.
и
, и от 14 ноември 2018 г., NKBM,
C‑215/17
,
EU:C:2018:901
, т.
—
).
Впрочем в настоящия случай преюдициалното запитване не отразява никакво конкретно обстоятелство, което би позволило да се установи връзка между предмета или обстоятелствата по спора в главното производство и упражняването от г‑н Mastromartino, макар и само потенциално, на основните свободи, гарантирани от членове 49 и 56.
Освен това, доколкото в писменото си становище г‑н Mastromartino поставя ударението върху последиците, които временна забрана за извършване на дейност като „финансов консултант, който има право да предлага услуги извън седалището“, като разглежданата в главното производство, би могла да има, напълно абстрактно, що се отнася до възможността да се извършва тази дейност в целия Съюз, все пак от становището му не следва, че такива последици имат някакво значение за решаването на спора в главното производство.
Следователно основните свободи, гарантирани от членове 49 и 56 ДФЕС, не се прилагат по отношение на временна забрана за извършване на дейност като „финансов консултант, който има право да предлага услуги извън седалището“, като разглежданата в главното производство, и поради това са ирелевантни за тази забрана.
С оглед на посочените съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че ДПФИ, и по-специално членове 8, 23, 50 и 51 от нея, членове 49 и 56 ДФЕС, както и принципът на недопускане на дискриминация и принципът на пропорционалност, трябва да се тълкуват в смисъл, че в случай като разглеждания в главното производство временна забрана за извършване на дейност като финансов консултант, който има право да предлага услуги извън седалището, не попада в обхвата на тази директива, нито в обхвата на членове 49 и 56 ДФЕС, нито пък в обхвата на принципа на недопускане на дискриминация и на принципа на пропорционалност. В такъв случай членове 8, 23, 50 и 51 от тази директива, членове 49 и 56 ДФЕС, принципът на недопускане на дискриминация и принципът на пропорционалност допускат такава забрана.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:

Директива 2004/39/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 година относно пазарите на финансови инструменти, за изменение на Директиви 85/611/ЕИО и 93/6/ЕИО на Съвета и Директива 2000/12/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 93/22/ЕИО на Съвета, изменена с Директива 2010/78/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 24 ноември 2010 г., и по-специално членове 8, 23, 50 и 51 от нея, членове 49 и 56 ДФЕС, както и принципът на недопускане на дискриминация и принципът на пропорционалност, трябва да се тълкуват в смисъл, че в случай като разглеждания в главното производство временна забрана за извършване на дейност като финансов консултант, който има право да предлага услуги извън седалището, не попада в обхвата на тази директива, нито в обхвата на членове 49 и 56 ДФЕС, нито пък в обхвата на принципа на недопускане на дискриминация и на принципа на пропорционалност. В такъв случай членове 8, 23, 50 и 51 от тази директива, членове 49 и 56 ДФЕС, принципът на недопускане на дискриминация и принципът на пропорционалност допускат такава забрана.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.