CELEX: 62015CJ0166
Begäran om förhandsavgörande
Immaterialrätt
Upphovsrätt och närstående rättigheter
Direktiv 91/250/EEG
Artikel 4 a och 4 c
Artikel 5.1 och 5.2
Direktiv 2009/24/EG
Artikel 4.1 och 4.2
Artikel 5.1 och 5.2
Rättsligt skydd för datorprogram
Vidareförsäljning 'i andra hand’ av licensierade exemplar av datorprogram lagrade på fysiska medier som inte utgör de ursprungliga fysiska medierna
Konsumtion av spridningsrätten
Ensamrätt till återgivning

Begäran om förhandsavgörande avser formellt sett tolkningen av artiklarna 4.2, 5.1 och 5.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/24/EG av den 23 april 2009 om rättsligt skydd för datorprogram (
EUT L 111, 2009, s. 16
).
Begäran har framställts i brottmål som har inletts av Finanšu un ekonomisko noziegumu izmeklēšanas prokoratūra (åklagaren vid ekobrottsmyndigheten, Lettland) mot Aleksandrs Ranks och Jurijs Vasiļevičs. Dessa båda står åtalade för att ha gjort sig skyldiga till olovlig försäljning i organiserad form av upphovsrättsskyddade verk, varumärkesintrång som medför allvarlig skada för varumärkesinnehavarens rättsligt skyddade rättigheter och intressen och bedrivande av affärsverksamhet utan registrering, genom att via en internetbaserad marknadsplats ha sålt begagnade exemplar av datorprogram lagrade på medier som inte utgjorde de ursprungliga medierna.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Direktiv 2009/24
I artikel 4.1 a och 4.2 i direktiv 2009/24 föreskrivs följande:
”1.   Om inte annat följer av artiklarna 5 och 6 ska rättsinnehavarens ensamrätt enligt artikel 2 innefatta rätten att utföra eller ge tillstånd till följande:
a)
Varaktig eller tillfällig, delvis eller fullständig återgivning av ett datorprogram på vilket sätt och i vilken form som helst. I den mån som laddning, visning, körning, överföring eller lagring av det berörda datorprogrammet nödvändiggör sådan återgivning av ett datorprogram krävs rättsinnehavarens tillstånd.
…
2.   Den första försäljningen av en kopia av programmet som görs inom gemenskapen av rättsinnehavaren själv eller med dennes samtycke medför förlust av spridningsrätten till den berörda kopian inom gemenskapen; detta gäller dock inte rätten att kontrollera vidare uthyrning av programmet eller en kopia av detta.”
I artikel 5.1 och 5.2 i direktivet föreskrivs följande:
”1.   I avsaknad av särskilda avtalsbestämmelser ska de i artikel 4.1 a och b angivna åtgärderna inte kräva rättsinnehavarens tillstånd, om de krävs för att den som lagligen förvärvat datorprogrammet ska kunna använda programmet i överensstämmelse med dess avsedda ändamål. Detta gäller även rättelse av fel.
2.   En person som har rätt att använda ett datorprogram får inte genom avtal hindras från att göra en säkerhetskopia av detta om denna är nödvändig för den aktuella användningen.”
Direktiv 91/250/EEG
I artikel 4 i rådets direktiv 91/250/EEG av den 14 maj 1991 om rättsligt skydd för datorprogram (
EGT L 122, 1991, s. 42
; svensk specialutgåva, område 17, volym 1, s. 111) föreskrivs följande:
”Om inte annat följer av artikel 5 och 6 skall rättsinnehavarens ensamrätt enligt artikel 2 innefatta rätten att utföra eller ge tillstånd till följande:
a)
Varaktig eller tillfällig, delvis eller fullständig återgivning av ett datorprogram på vilket sätt och i vilken form som helst. I den mån som laddning, visning, körning, överföring eller lagring av det berörda datorprogrammet nödvändiggör sådan återgivning av ett datorprogram krävs rättsinnehavarens tillstånd.
…
c)
Alla former av spridning till allmänheten, inbegripet uthyrning, av datorprogrammets original eller kopior av detta. Den första försäljningen av en kopia av programmet, som görs inom gemenskapen av rättsinnehavaren själv eller med dennes samtycke, medför förlust av spridningsrätten till den berörda kopian inom gemenskapen. Detta gäller dock inte rätten att kontrollera vidare uthyrning av programmet eller kopia av detta.”
I artikel 5.1 och 5.2 i direktivet föreskrevs följande:
”1.   I avsaknad av särskilda avtalsbestämmelser skall de i artikel 4 a och b angivna åtgärderna inte kräva rättsinnehavarens tillstånd, om de krävs för att den som lagligen förvärvat datorprogrammet skall kunna använda programmet i överensstämmelse med dess avsedda ändamål. Detta gäller även rättelse av fel.
2.   En person som har rätt att använda ett datorprogram får inte genom avtal hindras från att göra en säkerhetskopia av detta om denna är nödvändig för den aktuella användningen.”
Artikel 7.1 i samma direktiv hade följande lydelse:
”Om inte annat följer av bestämmelserna i artiklarna 4, 5 och 6 skall medlemsstaterna i enlighet med sin nationella lagstiftning besluta om lämpliga åtgärder mot personer som utför någon av de i punkterna a, b och c nedan angivna åtgärderna:
a)
Varje åtgärd som innebär att en kopia av ett datorprogram omsätts, trots att personen i fråga vet om eller har grundad anledning att misstänka att kopian medför intrång i upphovsrätten.
b)
Innehav för kommersiella ändamål av en kopia av ett datorprogram, trots att personen i fråga vet om eller har grundad anledning att misstänka att kopian medför intrång i upphovsrätten.
…”
Direktiv 91/250 upphävdes genom direktiv 2009/24.
Lettisk rätt
I artikel 32 i Autortiesību likums (upphovsrättslagen), vilken har rubriken ”Konsumtion av spridningsrätten” föreskrivs det att rätten att sprida ett verk konsumeras när verket första gången säljs eller på annat sätt överlåts inom Europeiska unionen, av rättsinnehavaren själv eller med dennes samtycke. Denna bestämmelse är endast tillämplig på fysiska verk eller exemplar av sådana verk.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Aleksandrs Ranks och Jurijs Vasiļevičs står åtalade för att mellan den 28 december 2001 och den 22 december 2004 via en internetbaserad marknadsplats ha sålt olika upphovsrättsskyddade datorprogram som utgivits av Microsoft Corp, såsom olika versioner av programmet Microsoft Windows och kontorspaketet Microsoft Office.
Det har inte varit möjligt att under utredningen fastställa det exakta antalet sålda exemplar, vilket uppskattas överstiga 3000, och inte heller det exakta belopp som försäljningen inbringat. Den ekonomiska skada som Microsoft åsamkats genom Aleksandrs Ranks och Jurijs Vasiļevičs verksamhet har emellertid, utifrån de belopp som krediterats deras PayPal-konto, uppskattats till 293548, 40 US-dollar (USD) (ungefär 265514 euro).
Aleksandrs Ranks och Jurijs Vasiļevičs står åtalade för flera brott mot den lettiska strafflagen, närmare bestämt, för det första, olovlig försäljning i organiserad form av upphovsrättsskyddade verk, för det andra, varumärkesintrång, och för det tredje, bedrivande av affärsverksamhet utan registrering.
De dömdes den 3 januari 2012 i första instans för olovlig försäljning i organiserad form av upphovsrättsskyddade verk samt för varumärkesintrång. Dessa gärningar är straffbelagda enligt artikel 149.3 respektive artikel 206.2 i den lettiska strafflagen. De tilltalade ålades att till viss del ersätta Microsoft för skadan samt att ersätta rättegångskostnaderna.
Såväl åklagaren som Aleksandrs Ranks och Jurijs Vasiļevičs, liksom Microsoft överklagade domen till Rīgas apgabaltiesas Krimināllietu tiesu kolēģija (Regionala domstolen i Riga, avdelningen för brottmål, Lettland), som den 22 mars 2013 upphävde underrättens dom i den del Aleksandrs Ranks och Jurijs Vasiļevičs där hade befunnits vara skyldiga till olovlig försäljning i organiserad form av upphovsrättsskyddade verk och i den del de ådömdes straff.
Åklagaren samt Aleksandrs Ranks och Jurijs Vasiļevičs överklagade var för sig domen till Augstākās tiesas Senāts (Högsta domstolen, Lettland), vilken den 13 oktober 2013 upphävde domen från Rīgas apgabaltiesas Krimināllietu tiesu kolēģija (Regionala domstolen i Riga, avdelningen för brottmål) i dess helhet och återförvisade målet till en appellationsdomstol för ny prövning.
Under den nya prövningen av målet ansökte Aleksandrs Ranks och Jurijs Vasiļevičs om att Rīgas apgabaltiesas Krimināllietu tiesu kolēģija (Regionala domstolen i Riga, avdelningen för brottmål) skulle begära ett förhandsavgörande från EU-domstolen beträffande tolkningen av artiklarna 4.2, 5.1 och 5.2 i direktiv 2009/24.
Mot denna bakgrund beslutade Rīgas apgabaltiesas Krimināllietu tiesu kolēģija (Regionala domstolen i Riga, avdelningen för brottmål) att vilandeförklara målet och att hänskjuta följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1)
Ska artikel 5.1 och artikel 4.2 i direktiv 2009/24 tolkas på så sätt att en person som har förvärvat ett 'begagnat’ datorprogram med tillhörande licens som är lagrat på en skiva som inte utgör den ursprungliga skivan, som fungerar och som ingen annan använder, får åberopa konsumtion av rätten att sprida ett exemplar (en kopia) av detta datorprogram, som den första förvärvaren förvärvat av rättsinnehavaren med den ursprungliga skivan, i ett fall där den skivan har skadats och den första förvärvaren har raderat sitt exemplar (sin kopia) av datorprogrammet eller inte längre använder det?
2)
För det fall den första frågan ska besvaras jakande, har då en person som kan åberopa konsumtion av rätten att sprida ett exemplar (en kopia) av datorprogrammet rätt att sälja detta datorprogram vidare på en skiva som inte utgör den ursprungliga skivan till en tredje man, i den mening som avses i artikel 4.2 och artikel 5.2 i direktiv 2009/24?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Inledningsvis ska det erinras om att direktiv 2009/24, vars artikel 10 upphävde direktiv 91/250, trädde i kraft den 25 maj 2009 i enlighet med dess artikel 11, vilket generaladvokaten har påpekat i punkt 4 i förslaget till avgörande. Det framgår av beslutet om hänskjutande att Aleksandrs Ranks och Jurijs Vasiļevičs står åtalade för gärningar som de begick mellan den 28 december 2001 och den 22 december 2004. Härav följer att det är direktiv 91/250, och inte direktiv 2009/24, som är tillämpligt i det nationella målet.
Det innebär att de två frågor som gäller tolkningen av artikel 4.2 i det sistnämnda direktivet, som inför regeln om konsumtion av upphovsrättsinnehavarens spridningsrätt, och av artikel 5.1 och 5.2, som innehåller undantag från rättsinnehavarens ensamrätt till återgivning, ska tolkas som att de avser de motsvarande bestämmelserna i direktiv 91/250, det vill säga, för det första artikel 4 c och för det andra artiklarna 4 a, 5.1 och 5.2.
Huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning
Den lettiska regeringen har ifrågasatt huruvida frågorna kan tas upp till prövning i sak med hänvisning till att den hänskjutande domstolen förefaller göra bedömningen att Aleksandrs Ranks och Jurijs Vasiļevičs har gjort ett lagligt förvärv av upphovsrättsskyddade verk, trots att det framgår av beslutet om hänskjutande att de omtvistade datorprogrammen utgör olovliga kopior.
Det ska i detta avseende erinras om att det i ett förfarande enligt artikel 267 FEUF uteslutande ankommer på den nationella domstolen, vid vilken målet anhängiggjorts och vilken har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till EU-domstolen. Följaktligen är EU-domstolen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts avser tolkningen av unionsrätt (se dom av den 12 oktober 2010, Rosenbladt,
C‑45/09
,
EU:C:2010:601
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Enligt fast rättspraxis presumeras nationella domstolars frågor om tolkningen av unionsrätten vara relevanta. Dessa frågor ställs mot bakgrund av den beskrivning av omständigheterna i målet och tillämplig lagstiftning som den nationella domstolen på eget ansvar har lämnat och vars riktighet det inte ankommer på EU-domstolen att pröva. En begäran om förhandsavgörande från en nationell domstol kan bara avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet eller då frågorna är hypotetiska eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den (se dom av den 12 oktober 2010, Rosenbladt,
C‑45/09
,
EU:C:2010:601
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I detta fall handlar det nationella målet om huruvida den vidareförsäljning av begagnade exemplar av datorprogram som Aleksandrs Ranks och Jurijs Vasiļevičs har ägnat sig åt är tillåten enligt bestämmelserna i direktiv 91/250. Svaret på den frågan är direkt beroende av en tolkning av artikel 4 c i direktivet, som inför regeln om konsumtion av upphovsrättsinnehavarens spridningsrätt, liksom av tolkningen av artiklarna 4 a, 5.1 och 5.2 i direktivet, vilka ger denna rättsinnehavare ensamrätt till återgivning samt inför vissa undantag från denna ensamrätt.
Av detta följer att tolkningsfrågorna kan prövas i sak.
Prövning i sak
Den hänskjutande domstolen har ställt sina två frågor, som ska prövas gemensamt, för att få klarhet i huruvida artiklarna 4 a, 4 c, 5.1 och 5.2 i direktiv 91/250 ska tolkas på så sätt att förvärvaren av ett begagnat datorprogramexemplar, som är lagrat på ett fysiskt medium som inte är det ursprungliga mediet, med tillämpning av regeln om konsumtion av rättsinnehavarens spridningsrätt kan sälja vidare ett sådant exemplar när, för det första, det ursprungliga fysiska mediet för detta program – som levererades till den första förvärvaren – har skadats, och för det andra, denna första förvärvare har raderat sitt exemplar eller slutat att använda det.
Inledningsvis erinrar domstolen härvidlag om att det av artikel 4 c i direktivet följer att den första försäljningen av ett datorprogramexemplar som görs inom unionen av rättsinnehavaren själv eller med dennes samtycke medför förlust av spridningsrätten till det berörda exemplaret inom unionen.
Det framgår av denna bestämmelse att två villkor måste vara uppfyllda för att spridningsrätten till ett datorprogramexemplar ska konsumeras. Det första villkoret är att exemplaret har förts ut på marknaden, och närmare bestämt har sålts av rättsinnehavaren eller med dennes samtycke och det andra att försäljningen har ägt rum inom unionen (se, analogt, beträffande artikel 4 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/29/EG av den 22 maj 2001 om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället (
EGT L 167, 2001, s. 10
), dom av den 12 september 2006, Laserdisken,
C‑479/04
,
EU:C:2006:549
, punkt
, och dom av den 22 januari 2015, Art & Allposters International,
C‑419/13
,
EU:C:2015:27
, punkt
).
Domstolen har redan slagit fast att termen ”försäljning” i den bestämmelsen, som ska ges en vid tolkning, omfattar alla former av saluföring av ett datorprogramexemplar som kännetecknas av att nyttjanderätten till exemplaret av datorprogrammet upplåts för en i tiden obegränsad period mot betalning av ett belopp som kompenserar den som innehar upphovsrätten till nämnda program för det ekonomiska värdet på exemplaret (se, för ett liknande resonemang, om av den 3 juli 2012, UsedSoft,
C‑128/11
,
EU:C:2012:407
, punkt
).
Det är ostridigt att upphovsrättsinnehavarens första saluföring inom unionen av ett exemplar av dennes datorprogram som lagrats på ett fysiskt medium såsom en diskett, en cd-rom-skiva eller en dvd-rom-skiva, utgör en första försäljning av detta exemplar i den mening som avses i artikel 4 c i direktiv 91/250. Då beslutet om hänskjutande inte innehåller något som tyder på motsatsen ska utgångspunkten dessutom vara att en sådan försäljning åtföljs av en licens för obegränsad användning av nämnda exemplar.
Det följer av det ovan anförda att enligt artikel 4 c i direktivet kan en innehavare av upphovsrätten till ett datorprogram som inom unionen har sålt ett exemplar av programmet på ett fysiskt medium, såsom en cd-rom-skiva eller en dvd-rom-skiva, med tillhörande licens för obegränsad användning, inte förhindra att den första förvärvaren eller de därpå följande förvärvarna av exemplaret därefter säljer det vidare, även om det föreligger avtalsbestämmelser som förbjuder en senare överlåtelse (se, för ett liknande resonemang, om av den 3 juli 2012, UsedSoft,
C‑128/11
,
EU:C:2012:407
, punkt
).
De frågor som har ställts handlar emellertid inte om det fallet att ett begagnat datorprogramexemplar, som är lagrat på det ursprungliga fysiska mediet, säljs vidare av den första förvärvaren, utan om det fallet att ett begagnat datorprogramexemplar, som är lagrat på ett fysiskt medium som inte utgör det ursprungliga fysiska mediet, säljs vidare av en person som har förvärvat det från den första förvärvaren eller av en senare förvärvare.
Microsoft, den italienska och den polska regeringen samt Europeiska kommissionen har i sina yttranden gjort gällande att regeln om konsumtion av spridningsrätten enligt artikel 4 c i direktiv 91/250 endast är tillämplig på det ursprungliga fysiska mediet (disketten, cd-rom-skivan eller dvd-rom-skivan) som såldes till den första förvärvaren och som innehåller det exemplar av datorprogrammet som har förts ut på marknaden av rättsinnehavaren eller med dennes samtycke, och inte på det medium som inte utgör det ursprungliga fysiska mediet för detta exemplar.
Detta resonemang kan inte godtas som sådant.
Domstolen konstaterar i detta avseende att konsumtionen av spridningsrätten enligt artikel 4 c i direktiv 2009/24 gäller själva exemplaret av datorprogrammet och den tillhörande användarlicensen, och inte det fysiska mediet för det exemplar som, i förekommande fall, har sålts inom unionen av upphovsrättsinnehavaren eller med dennes samtycke.
Det framgår av domstolens praxis att det i artikel 4.2 i direktiv 2009/24, som har samma innehåll som artikel 4 c i direktiv 91/250, talas om ”försäljningen av en kopia av programmet” utan vidare precisering och att det där således inte görs någon åtskillnad beroende på exemplarets fysiska eller icke-fysiska form (se, för ett liknande resonemang, om av den 3 juli 2012, UsedSoft,
C‑128/11
,
EU:C:2012:407
, punkt
).
Av detta har domstolen bland annat dragit slutsatsen att konsumtionen av spridningsrätten enligt artikel 4.2 i direktiv 2009/24 inträder efter den första försäljningen av ett exemplar av datorprogrammet som genomförs inom unionen av upphovsrättsinnehavaren själv eller med dennes samtycke, oavsett om försäljningen avser ett fysiskt eller icke-fysiskt exemplar av programmet (dom av den 3 juli 2012, UsedSoft,
C‑128/11
,
EU:C:2012:407
, punkterna
och
).
Dock är det även så att artikel 4 a i direktiv 91/250 ger innehavaren av upphovsrätten till ett datorprogram ensamrätt att utföra eller ge tillstånd till varaktig eller tillfällig, delvis eller fullständig återgivning av ett datorprogram på vilket sätt och i vilken form som helst, om inte annat följer av artiklarna 5 och 6 i direktivet.
Den som lagligen förvärvat ett datorprogramexemplar som har förts ut på marknaden av rättsinnehavaren eller med dennes samtycke får således sälja detta program vidare i andra hand, enligt regeln om konsumtion av spridningsrätten i artikel 4 c i direktiv 91/250, endast under förutsättning att överlåtelsen inte gör intrång i den ensamrätt till återgivning som rättsinnehavaren garanteras i artikel 4 a i direktivet, vilket således betyder att åtgärder för återgivning av programmet måste antingen omfattas av ett tillstånd från nämnda rättsinnehavare eller falla under något av de undantag som anges i artiklarna 5 och 6 i direktivet.
Aleksandrs Ranks och Jurijs Vasiļevičs, liksom kommissionen, har i sina yttranden anfört att regeln om konsumtion av spridningsrätten gör det möjligt att sälja vidare ett datorprogramexemplar som har lagrats på ett fysiskt medium som inte utgör det ursprungliga mediet, för det fall det ursprungliga fysiska mediet har skadats, med förbehåll för att de villkor som domstolen uppställde i domen av den 3 juli 2012, UsedSoft (
C‑128/11
,
EU:C:2012:407
) är uppfyllda. Enligt dessa villkor är den första förvärvaren av ett exemplar av ett program som finns lagrat på ett ursprungligt fysiskt medium skyldig att förfoga över en licens för obegränsad användning av detta program och att, vid tidpunkten för vidareförsäljningen av exemplaret i fråga, göra samtliga exemplar av programmet som vederbörande fortfarande har i sin besittning obrukbara. Enligt detta resonemang skulle det vara tillåtet att framställa ett datorprogramexemplar på ett fysiskt medium som inte utgör det ursprungliga mediet med stöd av de undantag från ensamrätten till återgivning som avses i artikel 5.1 och 5.2 i samma direktiv.
Domstolen erinrar för det första om att det i artikel 5.2 i direktiv 91/250 anges att en person som har rätt att använda ett datorprogram inte genom avtal får hindras från att göra ett säkerhetsexemplar av detta om det är nödvändigt för den aktuella användningen. I artikel 9.1 i direktivet preciseras att varje avtalsbestämmelse som strider mot artikel 5.2 ska vara ogiltig.
Såsom framgår av artikel 5.2 i direktivet måste således två villkor vara uppfyllda för att ett säkerhetsexemplar av ett datorprogram ska få framställas. Dels måste säkerhetsexemplaret framställas av en person som har rätt att använda programmet, dels måste det vara nödvändigt för den aktuella användningen.
Eftersom denna bestämmelse innehåller ett undantag från den ensamrätt till återgivning som tillkommer innehavaren av upphovsrätten till ett datorprogram, ska den i enlighet med domstolens fasta praxis tolkas restriktivt (se, analogt, om av den 1 december 2011, Painer,
C‑145/10
,
EU:C:2011:798
, punkt
).
Det betyder att ett säkerhetsexemplar av ett datorprogram endast kan framställas och användas för att tillgodose behoven hos den person som har rätt att använda programmet, och att den personen följaktligen inte får använda nämnda säkerhetsexemplar för att sälja det begagnade programmet vidare till tredje man, oavsett om han eller hon skulle ha skadat, förstört eller förlorat det medium på vilket programmet ursprungligen var lagrat.
Såsom Microsoft samt den italienska och den polska regeringen har gjort gällande i sina yttranden, kan den som lagligen förvärvat ett datorprogramexemplar med tillhörande licens för obegränsad användning och som avser att sälja vidare detta exemplar efter det att upphovsrättsinnehavarens spridningsrätt har konsumerats i enlighet med artikel 4 c i direktiv 91/250 inte utan tillstånd från upphovsrättsinnehavaren överlåta ett säkerhetsexemplar som har framställts med stöd av artikel 5.2 i direktivet, med motiveringen att han eller hon har skadat, förstört eller förlorat det ursprungliga fysiska mediet som har sålts till honom eller henne av upphovsrättsinnehavaren eller med dennes samtycke.
I det aktuella fallet framgår det visserligen av beslutet om hänskjutande att Aleksandrs Ranks och Jurijs Vasiļevičs har sålt vidare exemplar av datorprogram lagrade på fysiska medier som inte utgjorde de ursprungliga medierna. Dock preciseras det inte huruvida dessa båda var de första förvärvarna av dessa program och själva hade framställt de exemplar som såldes vidare, eller huruvida de exemplaren hade framställts av personer som Aleksandrs Ranks och Jurijs Vasiļevičs hade köpt dem av, och huruvida de personerna var de första lagliga förvärvarna av datorprogrammet eller inte.
Det bör dock påpekas att oavsett under vilka omständigheter Aleksandrs Ranks och Jurijs Vasiļevičs förvärvade de exemplar av datorprogram som de sålde vidare, så omfattas de av bestämmelserna i artikel 7.1 a och 7.1 b i direktiv 91/250, om det styrks att de har omsatt exemplar av datorprogram som medför intrång i upphovsrätten eller har innehaft sådana program för kommersiella ändamål.
Det är dock enbart på den hänskjutande domstolen som det ankommer att med beaktande av de fakta som framkommit i målet när det gäller varje enskilt datorprogramexemplar som har sålts vidare av Aleksandrs Ranks och Jurijs Vasiļevičs fastställa huruvida det exemplaret medför intrång i upphovsrätten i den mening som avses i artikel 7.1 i direktivet och i förekommande fall utreda vilka följderna blir av detta.
För det andra följer det av artikel 5.1 i direktiv 91/250 att i avsaknad av särskilda avtalsbestämmelser ska återgivningen inte kräva rättsinnehavarens tillstånd, om den krävs för att den som lagligen förvärvat datorprogrammet ska kunna använda programmet i överensstämmelse med dess avsedda ändamål.
Det framgår av domstolens praxis att när förvärvaren av ett datorprogramexemplar köper och laddar ner detta från rättsinnehavarens webbplats utgör detta en återgivning som är tillåten enligt artikel 5.1 i detta direktiv, när den är nödvändig för att förvärvaren ska kunna använda programmet i överensstämmelse med dess avsedda ändamål (se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 juli 2012, UsedSoft,
C‑128/11
,
EU:C:2012:407
, punkt
).
Domstolen har vidare slagit fast att för det fall det sker en vidareförsäljning av ett datorprogramexemplar som den första förvärvaren har köpt och laddat ner från rättsinnehavarens webbplats, har den nya förvärvaren, som lagligen har förvärvat exemplaret i enlighet med artikel 5.1 i direktiv 91/250, också rätt att i enlighet med denna bestämmelse ladda ned exemplaret på sin dator, då nedladdningen utgör en återgivning som är nödvändig för att datorprogrammet ska kunna användas av den nye förvärvaren i överensstämmelse med programmets avsedda ändamål (se, för ett liknande resonemang, om av den 3 juli 2012, UsedSoft,
C‑128/11
,
EU:C:2012:407
, punkterna
och
).
Det är dock viktigt att framhålla att omständigheterna i det nationella målet skiljer sig från omständigheterna i det mål i vilket domstolen meddelade dom av den 3 juli 2012, UsedSoft (
C‑128/11
,
EU:C:2012:407
). Det framgår nämligen av handlingarna i det nu aktuella målet att Aleksandrs Ranks och Jurijs Vasiļevičs på Internet har sålt exemplar av datorprogram lagrade på fysiska medier som inte utgör de ursprungliga fysiska medierna, och att det saknas stöd för att anta att de tilltalade från början skulle ha köpt och laddat ner exemplaren från rättsinnehavarens webbplats.
Faktum kvarstår dock att den som lagligen förvärvat ett datorprogramexemplar som har sålts lagrat på ett fysiskt medium vilket har skadats, förstörts eller förlorats befinner sig i en liknande situation som den som lagligen förvärvat ett datorprogramexemplar som har köpts och laddats ner från Internet, när det gäller regeln om konsumtion av spridningsrätten och rättsinnehavarens ensamrätt till återgivning.
Den som lagligen förvärvat ett datorprogramexemplar och som innehar en licens för obegränsad användning av detta program men som inte längre förfogar över det ursprungliga fysiska mediet på vilket exemplaret var lagrat när det levererades till förvärvaren på grund av att denne har förstört, skadat eller förlorat det, kan inte enbart av detta skäl fråntas möjligheten att sälja vidare exemplaret i andra hand till tredje man. Det skulle nämligen innebära att principen om konsumtion av spridningsrätten i artikel 4 c i direktiv 91/250 förlorade sin ändamålsenliga verkan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 juli 2012, UsedSoft,
C‑128/11
,
EU:C:2012:407
, punkt
).
Av detta följer, såsom Microsoft har medgett i sitt skriftliga svar på domstolens frågor, att den som lagligen förvärvat en licens för obegränsad användning av ett begagnat datorprogramexemplar måste kunna ladda ned detta program från rättsinnehavarens webbplats, eftersom denna nedladdning utgör en återgivning av ett datorprogram som är nödvändig för att programmet ska kunna användas i överensstämmelse med dess avsedda ändamål, detta i enlighet med vad domstolen har slagit fast i dom av den 3 juli 2012, UsedSoft (
C‑128/11
,
EU:C:2012:407
, punkt
).
Det ska dock erinras om att den första förvärvaren av ett datorprogramexemplar beträffande vilket upphovsrättsinnehavarens spridningsrätt konsumeras i enlighet med artikel 4 c i direktiv 91/250, som säljer detta exemplar vidare i andra hand – för att inte göra intrång i denna rättsinnehavares ensamrätt till återgivning av datorprogrammet enligt artikel 4 a i direktivet – måste göra samtliga exemplar som vederbörande har i sin besittning obrukbara vid tidpunkten för vidareförsäljningen (se, analogt, om av den 3 juli 2012, UsedSoft,
C‑128/11
,
EU:C:2012:407
, punkterna
och
).
Dessutom ska det klargöras att det ankommer på den som förvärvar en licens för obegränsad användning av ett begagnat datorprogramexemplar, och som med åberopande av regeln om konsumtion av spridningsrätten laddar ner ett exemplar av programmet från rättsinnehavarens webbplats på sin dator, att med stöd av någon form av bevis styrka att han eller hon har förvärvat licensen lovligen.
Det ovan anförda föranleder följande bedömning. Artiklarna 4 a, 4 c, 5.1 och 5.2 i direktiv 91/250 ska tolkas på så sätt att även om den första förvärvaren av ett datorprogramexemplar med tillhörande licens för obegränsad användning visserligen har rätt att sälja vidare exemplaret med tillhörande licens i andra hand till en ny förvärvare, betyder detta däremot inte att den första förvärvaren, i ett fall där det ursprungliga fysiska mediet för det exemplar som ursprungligen levererades till den förvärvaren har skadats, förstörts eller förlorats, har rätt att lämna sitt säkerhetsexemplar av programmet till den nya förvärvaren utan tillstånd från rättsinnehavaren.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:

Artiklarna 4 a, 4 c, 5.1 och 5.2 i direktiv 91/250/EEG av den 14 maj 1991 om rättsligt skydd för datorprogram, ska tolkas på så sätt att även om den första förvärvaren av ett datorprogramexemplar med tillhörande licens för obegränsad användning visserligen har rätt att sälja vidare exemplaret med tillhörande licens i andra hand till en ny förvärvare, betyder detta däremot inte att den första förvärvaren, i ett fall där det ursprungliga fysiska mediet för det exemplar som ursprungligen levererades till den förvärvaren har skadats, förstörts eller förlorats, har rätt att lämna sitt säkerhetsexemplar av programmet till den nya förvärvaren utan tillstånd från rättsinnehavaren.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: lettiska.