CELEX: 62016CJ0564
Pritožba
Znamka Evropske unije
Uredba (ES) št. 207/2009
Člen 8(5)
Člen 76
Postopek z ugovorom
Relativni razlogi za zavrnitev
Uredba (ES) št. 2868/95
Pravilo 19
Pravilo 50(1)
Obstoj prejšnjih odločb Urada Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO), v katerih je priznan ugled prejšnje znamke
Načelo dobrega upravljanja
Upoštevanje teh odločb v poznejših postopkih z ugovorom
Obveznost obrazložitve
Postopkovne obveznosti odborov EUIPO za pritožbe

Urad Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 9. septembra 2016, Puma/EUIPO – Gemma Group (Prikaz mačke v skoku) (T‑159/15, v nadaljevanju: izpodbijana sodba,
EU:T:2016:457
), s katero je to razveljavilo odločbo petega odbora EUIPO za pritožbe (v nadaljevanju: odbor za pritožbe) z dne 19. decembra 2014 (zadeva R 1207/2014‑5) v zvezi s postopkom z ugovorom med družbama Puma SE in Gemma Group Srl (v nadaljevanju: sporna odločba).
Pravni okvir
Člen 8 Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki [Evropske unije] (
UL 2009, L 78, str. 1
), naslovljen „Relativni razlogi za zavrnitev“, v odstavku 5 določa:
„Poleg tega blagovna znamka ob ugovarjanju imetnika prejšnje blagovne znamke v smislu odstavka 2 ne bo registrirana, če je enaka ali podobna prejšnji blagovni znamki in naj bi bila registrirana za blago ali storitve, ki niso podobne tistim, za katere je registrirana prejšnja blagovna znamka, če prejšnja blagovna znamka [Evropske unije] uživa ugled v [Uniji] in če ima prejšnja nacionalna blagovna znamka ugled v zadevni državi članici, in če bi uporaba blagovne znamke, za katero je vložena prijava, brez upravičenega razloga izkoristila ali oškodovala razlikovalni značaj ali ugled prejšnje blagovne znamke.“
Člen 63 te uredbe, ki je pod naslovom VII, „Pritožba“, v odstavku 2 določa:
„Med preverjanjem pritožbe odbor za pritožbe povabi stranke tolikokrat kolikor je potrebno, da v določenem roku predstavijo svoja stališča o odločitvah odbora ali o vlogah nasprotnih strank.“
Člen 75 navedene uredbe določa:
„V odločbah Urada se navedejo razlogi, na katerih odločbe temeljijo. Temeljijo lahko le na razlogih ali dokazih, na katere so imele zadevne stranke priložnost podati pripombe.“
Člen 76 Uredbe št. 207/2009 določa:
„1.   V postopku Urad preveri dejstva po uradni dolžnosti; vendar pa je Urad v postopku v zvezi z relativnimi razlogi za zavrnitev registracije pri tem preizkusu omejen na zahtevani ukrep in na dejstva, dokaze in navedbe, ki so jih podale stranke.
2.   Urad lahko spregleda dejstva, na katere se stranke niso sklicevale, ali dokaze, ki jih zadevne stranke niso predložile v ustreznem času.“
Člen 78(1) te uredbe določa:
„Pri vsakem postopku pred Uradom se lahko dokazi dajejo ali pridobivajo na naslednje načine:
(a)
zaslišanje strank;
(b)
zahteva po informacijah;
(c)
predložitev dokumentov in posameznih dokazov [vzorcev];
(d)
zaslišanje prič;
(e)
izvedenska mnenja;
(f)
zaprisežene ali potrjene pisne izjave ali izjave, ki imajo podoben učinek po zakonu države, v kateri je izjava sestavljena.“
Pravilo 19 Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 189), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1041/2005 z dne 29. junija 2005 (
UL 2005, L 172, str. 4
) (v nadaljevanju: Uredba št. 2868/95), naslovljeno „Utemeljitev ugovora“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Urad omogoči stranki, ki ugovarja, da predstavi dejstva, dokaze in navedbe v podkrepitev ugovora ali da dopolni dejstva, dokaze ali navedbe, ki so že bili predloženi na podlagi pravila 15(3), v roku, ki ji ga določi[…].
2.   V roku iz odstavka 1 lahko stranka, ki ugovarja, vloži dokaz o obstoju, veljavnosti in obsegu varstva svoje prejšnje znamke ali prejšnje pravice, kakor tudi dokaz o upravičenosti do vložitve ugovora. Stranka, ki ugovarja, priskrbi zlasti naslednje dokaze:
(a)
če ugovor temelji na znamki, ki ni znamka [Evropske unije], dokaz o njeni vložitvi ali registraciji, s predložitvijo:
[…]
(ii)
če je znamka registrirana, prepisa zadevnega potrdila o registraciji in, odvisno od primera, zadnjega potrdila o podaljšanju, iz katerega je razvidno, da rok varstva znamke traja čez rok iz odstavka 1 in vsako podaljšanje tega roka, ali enakovrednih dokumentov, ki jih je izdal organ, pri katerem je bila znamka registrirana [prijavljena];
[…]
(c)
če ugovor temelji na znamki, ki uživa ugled v smislu člena 8(5) Uredbe [št. 207/2009], poleg dokazov iz točke (a) tega odstavka, dokaz o tem, da znamka uživa ugled, kakor tudi dokaze ali navedbe, ki kažejo, da bi uporaba znamke, ki se prijavlja, brez pravega razloga neupravičeno izkoriščala ali pa oškodovala razlikovalni značaj ali ugled prejšnje znamke;
[…]“
Pravilo 50(1) Uredbe št. 2868/95 določa:
„Razen če ni drugače določeno, se določbe v zvezi s postopkom na oddelku, ki je sprejel odločbo, proti kateri je vložena pritožba, v pritožbenem postopku smiselno uporabljajo.
[…]
Če je pritožba naperjena proti odločitvi oddelka za ugovore, odbor omeji preizkus pritožbe na dejstva in dokaze, predložene v rokih, ki jih določi ali navede oddelek za ugovore skladno z uredbo in temi pravili, razen če odbor meni, da je treba dodatna in dopolnilna dejstva in dokaze upoštevati v skladu s členom [76(2) Uredbe št. 207/2009].“
Dejansko stanje
Družba Gemma Group je 14. februarja 2013 pri EUIPO vložila zahtevo za registracijo znamke Evropske unije na podlagi Uredbe št. 207/2009.
Znamka, katere registracija je bila zahtevana, je spodaj prikazani figurativni znak modre barve:
Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, so spadali v razred 7 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in so ustrezali temu opisu: „Stroji za obdelavo lesa; stroji za obdelavo aluminija; stroji za obdelavo PVC“.
Prijava znamke Evropske unije je bila objavljena v
Biltenu znamk Skupnosti
št. 66/2013 z dne 8. aprila 2013.
Družba Puma je 8. julija 2013 na podlagi člena 41 Uredbe št. 207/2009 vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke, kar zadeva vse proizvode iz točke 11 te sodbe. Podlaga za ugovor je bil razlog iz člena 8(5) te uredbe.
Ugovor je temeljil zlasti na prejšnjih znamkah, ki sta navedeni spodaj (v nadaljevanju: prejšnji znamki):
–
figurativna mednarodna znamka, ki je ponazorjena spodaj, registrirana 30. septembra 1983 pod številko 480105 in podaljšana do leta 2023, ki ima učinke v Avstriji, Beneluksu, na Hrvaškem, v Franciji, na Madžarskem, v Italiji, na Portugalskem, v Češki republiki, Romuniji, na Slovaškem in v Sloveniji ter ki označuje proizvode iz razredov 18, 25 in 28, ki ustrezajo tem opisom:
–
razred 18: „Torbe, ki se nosijo čez ramo, ter potovalke, kovčki in potovalne torbe, zlasti za športno opremo in športna oblačila“;
–
razred 25: „Oblačila, škornji, čevlji in copati“;
–
razred 28: „Igre, igrače; izdelki za telesno dejavnost, izdelki za gimnastiko in šport (ki niso vključeni v druge razrede) vključno s športnimi žogami“;
–
mednarodna figurativna znamka, ki je predstavljena spodaj, registrirana 17. junija 1992 pod številko 593987 in podaljšana do leta 2022, ki ima učinke v Avstriji, Beneluksu, Bolgariji, na Cipru, na Hrvaškem, v Španiji, Estoniji, na Finskem, v Franciji, Grčiji, na Madžarskem, v Italiji, Latviji, Litvi, na Poljskem, na Portugalskem, v Združenem kraljestvu, Republiki Češki, Romuniji, Sloveniji in na Slovaškem ter ki označuje zlasti proizvode iz razredov 18, 25 in 28, ki ustrezajo naslednjim opisom:
–
razred 18: „Izdelki iz usnja in/ali imitacije usnja (vključeni v ta razred); ročne torbice in drugi toki, ki niso prilagojeni za izdelke, za katerih hrambo so namenjeni, ter majhni usnjeni izdelki, med drugim denarnice, žepne denarnice, etuiji za ključe; ročne torbice, […]“;
–
razred 25: „Oblačila, obutev, pokrivala; deli in sestavni deli za obutev, podplati za obutev, vložki in vložki za boljšo držo, pete, zgornji del škornjev; […]“
–
razred 28: „Igre, igrače, vključno z malo obutvijo in majhnimi žogami (igrače); oprema in naprave za telesno vadbo, gimnastiko in šport (vključena v ta razred); […]“:
Družba Puma se je v podporo ugovoru, ki je temeljil na členu 8(5) Uredbe št. 207/2009, sklicevala na ugled prejšnjih znamk v vseh državah članicah in za vse proizvode iz točke 14 te sodbe.
Oddelek za ugovore pri EUIPO (v nadaljevanju: oddelek za ugovore) je 10. marca 2014 ugovor v celoti zavrnil. Potem ko je priznal, da sta si nasprotujoča si znaka nekoliko podobna, je glede ugleda prejšnje znamke št. 593987 odločil, da zaradi ekonomičnosti postopka ni bilo treba preučiti dokazov, ki jih je družba Puma predložila, da bi izkazala dolgotrajno uporabo te prejšnje znamke in njen ugled, in da bo preizkus ugovora opravljen na podlagi predpostavke, da ima navedena prejšnja znamka „povečan razlikovalni značaj“. Vendar je, izhajajoč iz te predpostavke, ugotovil, da za upoštevno javnost zaradi razlik med proizvodi, na katere se nanaša vsaka od znamk, ne bi obstajala povezava med zadevnimi znamkami, ki se zahteva s členom 8(5) Uredbe št. 207/2009.
Družba Puma je 7. maja 2014 zoper odločbo oddelka za ugovore vložila pritožbo pri EUIPO na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009.
Odbor za pritožbe je s sporno odločbo pritožbo zavrnil. Prvič, ugotovil je, da so si bile prejšnji znamki in prijavljena znamka nekoliko vizualno podobne in da so prikazovale enako upodobitev „mačke v skoku, ki spominja na pumo“. Drugič, odbor za pritožbe je vseeno zavrnil trditev družbe Puma, da je oddelek za ugovore potrdil obstoj ugleda prejšnjih znamk, saj je oddelek za ugovore zaradi ekonomičnosti postopka le navedel, da v tej zadevi ni bilo nujno presojati dokazov glede ugleda, ki jih je predložila družba Puma, in da bo preizkus opravljen na podlagi predpostavke, da je imela prejšnja znamka št. 593987 „povečan razlikovalni značaj“. Odbor za pritožbe je nato preučil in zavrnil dokaze o ugledu prejšnjih znamk v zvezi s proizvodi iz točke 14 te sodbe. Tretjič, odbor za pritožbe je menil, da je treba tudi ob predpostavki, da se ugled prejšnjih znamk šteje za izkazan, zavrniti ugovor na podlagi člena 8(5) Uredbe št. 207/2009, saj tudi druga pogoja, in sicer neupravičeno izkoriščanje ali oškodovanje razlikovalnega značaja ali ugleda prejšnjih znamk, nista bila izpolnjena.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Družba Puma je 1. aprila 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razveljavitev sporne odločbe. Družba Puma je v utemeljitev tožbe v bistvu navedla tri razloge, od katerih se je prvi nanašal na kršitev načel pravne varnosti in dobrega upravljanja, ker je odbor za pritožbe zavrnil dokaze v zvezi z ugledom prejšnjih znamk in sklenil, da ugled teh znamk ni bil dokazan, drugi se je nanašal na kršitev členov 75 in 76 Uredbe št. 207/2009, ker je odbor za pritožbe preučil dokaze v zvezi z ugledom prejšnjih znamk, čeprav oddelek za ugovore te preučitve ni opravil, tretji pa se je nanašal na kršitev člena 8(5) navedene uredbe.
Družba Puma je s prvim tožbenim razlogom v bistvu trdila, da je odbor za pritožbe z zavrnitvijo dokazov, ki jih je predložila v zvezi z ugledom prejšnjih znamk, in z odklonom od svoje prakse odločanja v zvezi z ugledom prejšnjih znamk kršil načeli pravne varnosti in dobrega upravljanja.
Splošno sodišče je zlasti glede trditve družbe Puma, ki se je nanašala na to, da odbor za pritožbe ni podal obrazložitve glede razlogov, ki so upravičevali ta odklon od njegove prakse odločanja, opozorilo na vsebino pravice do dobrega upravljanja in pojasnilo, da ta med drugimi obveznostmi vključuje obveznost uprave, da svoje odločbe obrazloži.
Prav tako je navedlo, da mora EUIPO v skladu s sodno prakso Sodišča na podlagi načel enakega obravnavanja in dobrega upravljanja upoštevati odločbe, ki so bile že sprejete glede podobnih zahtev, in se zelo pazljivo vprašati o tem, ali je treba odločiti v istem smislu ali ne, pri čemer pa je vseeno potrebno, da sta ti načeli usklajeni s spoštovanjem zakonitosti.
Splošno sodišče je v nadaljevanju v točki 30 izpodbijane sodbe navedlo, da je EUIPO v treh odločbah z dne 20. avgusta 2010, 30. avgusta 2010 in 30. maja 2011 (v nadaljevanju: tri prejšnje odločbe) ugotovil, da sta imeli prejšnji znamki ugled in sta bili javnosti široko poznani. Splošno sodišče je v isti točki opisalo bistveno vsebino teh odločb in dokaze, ki jih je družba Puma predložila v postopkih, v katerih so bile te odločbe sprejete. Splošno sodišče je v točki 31 izpodbijane sodbe navedlo, da navedene odločbe, čeprav jih je družba Puma v postopku pred odborom za pritožbe pravilno navajala, v sporni odločbi niso bile preučene in sploh ne omenjene, ampak je odbor za pritožbe zgolj opozoril, da EUIPO ni vezan na svojo predhodno prakso odločanja.
Tako je Splošno sodišče ugotovilo, prvič, da je EUIPO v treh prejšnjih odločbah, potrjenih z več odločbami nacionalnih uradov, ki jih je predložila družba Puma, ugotovil, da sta imeli prejšnji znamki ugled, in drugič, da je ta ugotovitev pomenila ugotovitev dejanskega stanja, ki ni odvisna od prijavljene znamke.
Splošno sodišče je na podlagi tega v točki 34 izpodbijane sodbe ugotovilo naslednje:
„[…] [G]lede na sodno prakso[…], v skladu s katero mora EUIPO upoštevati že sprejete odločitve glede podobnih zahtev in se posebno pozorno vprašati, ali je treba odločiti enako ali ne, ter glede na njegovo obveznost obrazložitve odbor za pritožbe ne more odstopiti od prakse odločanja urada EUIPO, ne da bi predložil kakršno koli pojasnilo glede razlogov, na podlagi katerih je ugotovil, da ugotovitve glede dejanskega stanja ugleda prejšnjih znamk, ki so bile podane v teh odločbah, niso bile oziroma niso bile več upoštevne. Odbor za pritožbe namreč nikakor ne izkaže zmanjšanja tega ugleda od izdaje zgoraj navedenih odločb niti mogoče nezakonitosti te prakse odločanja.“
Splošno sodišče je v zvezi s tem zavrnilo trditev EUIPO, da teh odločb ni bilo treba upoštevati, ker naj nobeni od njih ne bi bili priloženi dokazi o ugledu prejšnjih znamk, predloženi v okviru z njimi povezanih postopkov. Splošno sodišče je pojasnilo, da ima odbor za pritožbe pri preizkusu pritožbe zoper odločbo oddelka za ugovore pravico, ki izhaja iz pravila 50(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2868/95, da po prostem preudarku odloči, ali bo upošteval dodatna in dopolnilna dejstva ter dokaze, ki niso bili predloženi v roku, ki ga je določil ali navedel oddelek za ugovore.
Splošno sodišče je glede na okoliščine obravnavane zadeve v točki 37 izpodbijane sodbe pojasnilo:
„[…] [G]lede na svojo prejšnjo novejšo prakso odločanja, ki jo je potrdilo relativno veliko število nacionalnih odločb in sodba Splošnega sodišča, [bi moral] odbor za pritožbe v skladu z načelom dobrega upravljanja[…] bodisi zahtevati od tožeče stranke, naj predloži dopolnilne dokaze o ugledu prejšnjih znamk – pa čeprav le zato, da jih ovrže – kot mu je omogočalo pravilo 50(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2868/95, bodisi navesti razloge, iz katerih je ocenil, da je treba ugotovitve iz teh prejšnjih odločb glede ugleda prejšnjih znamk v tem primeru zavrniti. To je bilo toliko bolj potrebno, ker so bili v nekaterih od teh odločb zelo natančno navedeni dokazi, ki so bili podlaga za v teh odločbah opravljeno presojo ugleda prejšnjih znamk, kar bi moralo pritegniti njegovo pozornost glede njihovega obstoja.“
Splošno sodišče je na podlagi tega ugotovilo, da je EUIPO kršil načelo dobrega upravljanja, zlasti obveznost obrazložitve svojih odločb.
Splošno sodišče je nazadnje ugotovilo, da je glede na to, da bi morala biti intenzivnost ugleda prejšnjih znamk upoštevana pri celoviti presoji obstoja oškodovanja v smislu člena 8(5) Uredbe št. 207/2009, glede katerega se je odbor za pritožbe v sporni odločbi izrekel zaradi celovitosti, lahko napaka, ki jo je storil ta odbor za pritožbe pri uporabi prava, odločilno vplivala na izid ugovora, ker ta odbor ni celovito preučil ugleda navedenih prejšnjih znamk, tako da Splošno sodišče ni moglo odločiti glede zatrjevane kršitve tega člena 8(5).
Zato je Splošno sodišče v točki 44 izpodbijane sodbe sprejelo prvi tožbeni razlog, ki ga je navedla družba Puma, in ne da bi preizkusilo druge tožbene razloge, razveljavilo sporno odločbo, ker je odbor za pritožbe z njo zavrnil ugovor, ki ga je vložila ta družba.
Predlogi strank v pritožbenem postopku
EUIPO Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi in
–
družbi Puma naloži plačilo stroškov.
Družba Puma Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne in
–
EUIPO naloži plačilo stroškov.
Pritožba
EUIPO v utemeljitev pritožbe navaja dva razloga, od katerih se prvi nanaša na kršitev člena 76(1) Uredbe št. 207/2009 in načela dobrega upravljanja v povezavi s pravilom 19(2)(c) Uredbe št. 2868/95 in členom 8(5) Uredbe št. 207/2009, drugi pa na kršitev pravila 50(1) Uredbe št. 2868/95 in člena 76(2) Uredbe št. 207/2009.
Trditve strank
Prvi pritožbeni razlog
Prvi pritožbeni razlog, ki ga navaja EUIPO, ima tri dele.
EUIPO v okviru prvega dela prvega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je kršilo člen 76(1) Uredbe št. 207/2009 in načelo dobrega upravljanja. Splošno sodišče naj bi namreč z ugotovitvijo, da je družba Puma v utemeljitev ugovora „pravilno navajala“ tri prejšnje odločbe, posredno, pa vendar nujno priznalo, da je splošno in nejasno sklicevanje na ugotovitve iz teh odločb in dokaze, ki jih je družba Puma predložila v okviru teh prejšnjih postopkov z drugimi strankami, pomenilo veljaven dokaz o ugledu v smislu pravila 19(2)(c) Uredbe št. 2868/95.
EUIPO pojasnjuje, da ugled ni dejstvo, ki učinkuje
erga omnes
, ampak ugotovitev, ki je omejena na stranke zadevnega postopka in je podana za namene navedenega postopka, tako da naj prejšnje odločbe EUIPO, v katerih je ugotovljen ugled neke znamke, kot take ne bi mogle pomeniti dokaza o ugledu v poznejših postopkih. Edina pravilna razlaga sklicevanja na takšne odločbe naj bi tako bila, da gre za splošno in nejasno sklicevanje na dokumente, ki so bili predloženi v prejšnjih postopkih pred EUIPO, takšnega sklicevanja pa naj – drugače od tega, kar je ugotovilo Splošno sodišče – ne bi bilo mogoče priznati kot veljaven dokaz o ugledu, sicer bi to posegalo v nevtralnost EUIPO, ki se v členu 76(1) Uredbe št. 207/2009 zahteva v postopkih
inter partes
, in v načelo dobrega upravljanja. Če namreč stranka, ki ugovarja, ne opredeli natančno dokazov, na katere se želi sklicevati, naj EUIPO ne bi mogel zagotoviti pravice do obrambe stranke, ki zahteva registracijo nekega znaka kot znamke.
Poleg tega naj bi ugotovitev Splošnega sodišča pomenila kršitev načel kontradiktornosti in enakosti orožij med strankama v postopkih
inter partes
, ker naj bi morala prijavitelju znamke to, da lahko presodi in po potrebi izpodbija dejansko podlago za sprejetje prejšnjih odločb, omogočiti stranka, ki ugovarja, ne pa EUIPO. EUIPO poleg tega podrobneje navaja, da v obravnavani zadevi njegova nezmožnost opredelitve upoštevnih dokumentov ni bila „fizične“ narave, ampak se je nanašala na to, da bi moral ob neobstoju natančnega navajanja dokazov, na katere se je družba Puma želela sklicevati, aktivno iskati upoštevne dokumente za namene dokazovanja ugleda. Tako naj bi bila trditev družbe Puma, ki je bila prvič podana pred Sodiščem in v skladu s katero so vsi dokumenti, ki so bili predloženi v prejšnjih postopkih, vsekakor dostopni na spletu, tudi če bi jo bilo treba priznati za dopustno, ne samo napačna, ampak tudi neupoštevna.
Splošno sodišče naj bi na podlagi te prve napačne uporabe prava očitno napačno razlagalo sporno odločbo, ker je menilo, da prejšnje odločbe v sporni odločbi niso bile „niti navedene“, medtem ko naj bi bile vključene v povzetek trditev družbe Puma in naj bi jih odbor za pritožbe neposredno obravnaval, kar zadeva dejstvo, da nimajo pravno zavezujočega učinka, ter v okviru razlogovanja, ki ga je odbor za pritožbe podal zaradi celovitosti.
EUIPO v okviru drugega dela prvega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo z navedbo, da bi moral odbor za pritožbe na podlagi načela dobrega upravljanja, kot ga je Sodišče razložilo v sodbi z dne 10. marca 2011, Agencja Wydawnicza Technopol/UUNT (
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
), pojasniti, zakaj ni upošteval ugotovitev, ki jih je EUIPO podal v treh prejšnjih odločbah v zvezi z ugledom prejšnjih znamk. Meni, da ta ugotovitev Splošnega sodišča temelji na dveh napačnih predpostavkah, od katerih je prva ta, da se je bilo mogoče veljavno sklicevati na te prejšnje odločbe, kar naj ne bi držalo, kot naj bi dokazovale trditve, navajane v okviru prvega dela prvega pritožbenega razloga.
Druga napačna predpostavka naj bi bila ta, da je Splošno sodišče priznalo obstoj „prakse odločanja“ EUIPO, v kateri je bil ugotovljen ugled prejšnjih znamk, ker naj bi to priznanje pomenilo napačno razumevanje pojma „ugled“ in relativne narave razloga za zavrnitev registracije iz člena 8(5) Uredbe št. 207/2009 ter kontradiktornosti postopka, ki je določena v členu 76(1) te uredbe.
Tudi v primeru, kot je ta v obravnavani zadevi, v katerem se stranka, ki ugovarja, sklicuje na znamke, katerih ugled je EUIPO pred tem že priznal, naj bi namreč ta stranka morala poznejše zahteve za registracijo znamk izpodbijati za vsak primer posebej, tako da bi v vsakem primeru dokazovala ugled znamk, na katere bi se sklicevala. Ugled prejšnje znamke naj ne bi bil odvisen zgolj od dokazov, ki jih je predložil imetnik navedene znamke, ampak tudi od nasprotnih trditev, ki jih poda druga stranka v postopku.
Zato naj ugotovitve o ugledu ne bi bilo mogoče obravnavati kot preproste ugotovitve o dejanskem stanju, ki je načeloma statična, kot naj bi Splošno sodišče napačno štelo v točki 33 izpodbijane sodbe. Nasprotno, ker ta ugotovitev ni strogo odvisna od prijavljene znamke, naj bi bilo v zvezi z njo treba uporabiti načelo kontradiktornosti v vsakem posamičnem postopku z ugovorom. V obravnavani zadevi pa naj bi bil s presojo Splošnega sodišča, v skladu s katero so tri prejšnje odločbe pomenile „prakso odločanja“, priznan obstoj „domneve o ugledu“, kar naj bi pomenilo kršitev člena 76(1) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 8(5) te uredbe.
Splošno sodišče naj bi zaradi tega napačnega razumevanja vrednosti treh prejšnjih odločb tudi na drugih mestih napačno uporabilo pravo. Splošno sodišče naj bi namreč napačno navedlo, da bi moral odbor za pritožbe navesti razloge, iz katerih je menil, da je bilo treba ugotovitve iz treh prejšnjih odločb, ki so se nanašale na ugled prejšnjih znamk, zavrniti, tako da je uporabilo sodno prakso na podlagi sodbe z dne 10. marca 2011, Agencja Wydawnicza Technopol/UUNT (
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
). Ta sodna praksa pa naj bi bila upoštevna zgolj za postopke
ex parte
v zvezi z zavrnitvijo zahteve za registracijo iz absolutnih razlogov.
Tudi če bi se ta sodna praksa uporabljala za postopke
inter partes
, naj bi to vsekakor veljalo samo za vprašanja, ki bi jih bilo treba obravnavati iz razlogov javnega reda, in za vprašanja, pri katerih bi EUIPO štel, da gre za splošno znana dejstva, ali kadar se dejanski položaj, ki je v zadevnem postopku že izkazan, šteje za primerljiv z dejanskim položajem, ki je bil izkazan v prejšnjem postopku. Nasprotno naj se ta sodna praksa ne bi uporabljala v zvezi s posebnimi dejstvi, ki so bila navajana v prejšnjih postopkih, ali presojami dokazov v teh postopkih, zato da bi bila v poznejšem postopku podana ugotovitev o dejanskem stanju.
EUIPO v okviru tretjega dela prvega pritožbenega razloga v bistvu trdi, da Splošno sodišče ni moglo ugotoviti, kot je to storilo v točki 37 izpodbijane sodbe, da je imel odbor za pritožbe subsidiarno obveznost, na podlagi katere bi moral družbo Puma po uradni dolžnosti pozvati, naj predloži dopolnilne dokaze o ugledu, ki ga je uveljavljala, ne da bi navedeno sodišče s tem kršilo člen 76(1) Uredbe št. 207/2009 in načelo dobrega upravljanja.
Družba Puma izpodbija vse tri dele prvega pritožbenega razloga, ki ga navaja EUIPO.
Družba Puma zlasti trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je ugotovilo, da je ta družba „pravilno navajala“ tri prejšnje odločbe v okviru obveznosti, v skladu s katero je morala na podlagi pravila 19(2)(c) Uredbe št. 2868/95 dokazati ugled prejšnjih znamk, pravilno uporabilo načelo dobrega upravljanja. Težko naj bi bilo namreč šteti, da navajanje teh treh prejšnjih odločb pomeni preprosto splošno sklicevanje na dokumentacijo, ki je bila predložena v prejšnjih postopkih, glede na to, da gre za dokončne odločbe upravnega organa – v katerih je priznan ugled znamk, ki so natančno opredeljene v ugovoru – ki so objavljene in zlahka dostopne na spletnem mestu EUIPO ter katerih upoštevni odlomki so bili v tem ugovoru povzeti v jeziku postopka. Tako naj bi te odločbe same po sebi pomenile nenadomestljive in neovrgljive dokaze o ugledu prejšnjih znamk. Poleg tega naj bi bil ugled objektivno dejstvo z učinkom
erga omnes
in, čeprav je edina okoliščina, ki nanj lahko vpliva, potek časa, naj EUIPO ne bi navedel nobene analize v zvezi s tem.
Družba Puma v zvezi z drugim delom prvega pritožbenega razloga, ki ga navaja EUIPO, trdi, da to, da je Splošno sodišče tri prejšnje odločbe opredelilo kot „prakso odločanja“, ne pomeni niti kršitve kontradiktornosti zadevnega postopka niti napačnega razumevanja pojma „ugled“, ker naj nobeno pravilo prava Unije EUIPO ne bi dovoljevalo, da izključi ali zanemari uporabo načel enakega obravnavanja in dobrega upravljanja, na podlagi katerih je moral upoštevati tri prejšnje odločbe in se zelo pazljivo vprašati o tem, ali je bilo treba odločiti v istem smislu ali ne, ali pa vsaj po uradni dolžnosti od družbe Puma zahtevati, naj predloži dopolnilne dokaze o ugledu prejšnjih znamk.
Družba Puma v zvezi s tretjim delom prvega pritožbenega razloga, ki ga navaja EUIPO, izpodbija njegove trditve in v bistvu zatrjuje, da postopkovne obveznosti, ki jih je navedlo Splošno sodišče v točki 37 izpodbijane sodbe, nikakor ne posegajo v položaj EUIPO v postopkih
inter partes
.
Drugi pritožbeni razlog
EUIPO z drugim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je v točki 37 izpodbijane sodbe ugotovilo, da bi moral odbor za pritožbe od družbe Puma zahtevati, naj predloži dopolnilne dokaze o ugledu prejšnjih znamk, kot mu je to dovoljevalo pravilo 50(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2868/95, posredno kršilo tudi člen 76(2) Uredbe št. 207/2009. Iz besedila, sobesedila in cilja te določbe naj bi namreč jasno izhajalo, da se uporablja zgolj za dejstva in dokaze, ki jih stranke navedejo oziroma predložijo na lastno pobudo. Te določbe naj ne bi bilo mogoče uporabiti po analogiji niti za položaj, na kakršnega se nanaša obravnavana zadeva, ker za tovrstne zahteve obstaja posebna pravna podlaga, in sicer člen 78(1)(c) Uredbe št. 207/2009. Tako EUIPO meni, da nobena od teh dveh določb ne more pomeniti sredstva za obidenje nevtralnosti, ki jo mora zagotoviti EUIPO, in temeljnega načela enakosti orožij.
Družba Puma prereka nezakonitost presoje, ki jo je Splošno sodišče opravilo v točki 37 izpodbijane sodbe.
Presoja Sodišča
Prvi in drugi del prvega pritožbenega razloga
EUIPO s prvim in drugim delom prvega pritožbenega razloga, ki ju je treba preizkusiti skupaj, izpodbija presojo Splošnega sodišča v zvezi s prvim razlogom za razveljavitev, ki ga je pred njim navajala družba Puma in se je nanašal na kršitev načel pravne varnosti in dobrega upravljanja kot posledico tega, da je odbor za pritožbe zavrnil dokaze o ugledu prejšnjih znamk in ugotovil, da ni bil dokazan njun ugled za namene uporabe člena 8(5) Uredbe št. 207/2009.
Natančneje, EUIPO v bistvu trdi, da je Splošno sodišče kršilo člen 76(1) Uredbe št. 207/2009 in načelo dobrega upravljanja v povezavi s pravilom 19(2)(c) Uredbe št. 2868/95 in členom 8(5) Uredbe št. 207/2009 z ugotovitvijo, prvič, da je družba Puma „pravilno navajala“ tri prejšnje odločbe, ki jih je izdal EUIPO, pred oddelkom za ugovore ter, drugič, da bi moral odbor za pritožbe na podlagi načel dobrega upravljanja in enakega obravnavanja, kot sta razloženi v sodni praksi na podlagi sodbe z dne 10. marca 2011, Agencja Wydawnicza Technopol/UUNT (
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
), te odločbe upoštevati, tako da bi se zelo pazljivo vprašal o tem, ali je bilo treba odločiti v istem smislu ali ne, in ne bi smel odstopiti od prakse odločanja EUIPO, ne da bi podal kakršno koli pojasnilo glede razlogov, na podlagi katerih je ugotovil, da ugotovitve glede dejanskega stanja ugleda prejšnjih znamk, ki so bile podane v navedenih odločbah, niso bile oziroma niso bile več upoštevne.
Glede tega je iz besedila člena 8(5) Uredbe št. 207/2009 razvidno, da je uporaba te določbe odvisna od kumulativnih pogojev, ki se nanašajo na, prvič, enakost ali podobnost nasprotujočih si znamk, drugič, obstoj ugleda prejšnje znamke, ki je navajana v utemeljitev ugovora, in tretjič, tveganje, da bi se z neupravičeno uporabo blagovne znamke, za katero je vložena prijava, nepošteno izkoriščala ali oškodovala razlikovalni značaj ali ugled prejšnje znamke (glej v tem smislu sodbo z dne 17. septembra 2015, Arnoldo Mondadori Editore/UUNT,
C‑548/14 P
, neobjavljena,
EU:C:2015:624
, točka
).
Kar natančneje zadeva drugi pogoj, ki se nanaša na obstoj ugleda znamke in je edini, ki je predmet obravnavane zadeve, iz sodne prakse Sodišča izhaja, da znamka uživa ugled v smislu prava Unije, če jo na znatnem delu upoštevnega ozemlja pozna znaten del javnosti, ki jo zadevajo proizvodi ali storitve, označeni z znamko (glej v tem smislu sodbo z dne 3. septembra 2015, Iron & Smith,
C‑125/14
,
EU:C:2015:539
, točka
in navedena sodna praksa).
Obstoj ugleda je treba presojati ob upoštevanju vseh relevantnih dejavnikov obravnavane zadeve, ki so zlasti tržni delež znamke, pogostost, geografski obseg in trajanje njene uporabe ter višina naložb podjetja za njeno oglaševanje (sodba z dne 14. septembra 1999, General Motors,
C‑375/97
,
EU:C:1999:408
, točka
).
Čeprav gre pri vprašanju, ali so prejšnje znamke pridobile ugled v smislu člena 8(5) Uredbe št. 207/2009, za ugotavljanje, ki spada na področje presoje dejanskega stanja, ki jo opravi Splošno sodišče in ki – razen v primeru izkrivljanja dejstev in dokazov, predloženih navedenemu sodišču – ne more biti predmet pritožbe (glej v tem smislu sodbo z dne 21. januarja 2016, Hesse/UUNT,
C‑50/15 P
,
EU:C:2016:34
, točka
), je to, ali so bili dokazi, ki so bili predloženi za utemeljitev obstoja ugleda, pravilno pridobljeni, ter ali so bila spoštovana splošna pravna načela in procesna pravila, ki se uporabljajo na področju dokaznega bremena in izvajanja dokazov, pravno vprašanje, ki ga je mogoče predložiti Sodišču (glej v tem smislu sodbo z dne 10. maja 2012, Rubinstein in L’Oréal/UUNT,
C‑100/11 P
,
EU:C:2012:285
, točka
).
V zvezi z dokaznim bremenom in izvajanjem dokazov je treba navesti, da kadar se želi imetnik znamke sklicevati na razlog za zavrnitev registracije iz člena 8(5) Uredbe št. 207/2009, pravilo 19 Uredbe št. 2868/95 v odstavku 1 in odstavku 2(c) določa, da EUIPO omogoči stranki, ki ugovarja, da predstavi dejstva, dokaze in navedbe v podkrepitev ugovora, zlasti dokaz o tem, da prejšnja znamka uživa ugled, ali da dopolni dejstva, dokaze ali navedbe, ki so že bili predloženi. Ker v uredbah št. 207/2009 in št. 2868/95 niso našteta dokazna sredstva, ki jih stranka, ki ugovarja, lahko navaja za dokazovanje obstoja ugleda prejšnje znamke, lahko zadnja načeloma svobodno izbere obliko dokaza, za katerega meni, da ga je koristno predložiti EUIPO v okviru ugovora, ki temelji na prejšnji pravici, EUIPO pa mora dokaze, ki jih stranka, ki ugovarja, predloži, analizirati, pri čemer ne more vnaprej zavrniti neke vrste dokaza zaradi njegove oblike (glej po analogiji sodbo z dne 19. aprila 2018, EUIPO/Group,
C‑478/16 P
, neobjavljena,
EU:C:2018:268
, točke od 56 do 59).
Poleg tega člen 76(1) Uredbe št. 207/2009 določa, da EUIPO v postopku, ki poteka pred njim, načeloma preveri dejstva po uradni dolžnosti. Vendar je v isti določbi navedeno, da je v postopku v zvezi z relativnimi razlogi za zavrnitev registracije, med katere spada razlog iz člena 8(5) te uredbe, ta preizkus omejen na zahtevani ukrep in na dejstva, dokaze in navedbe, ki so jih podale stranke.
Poleg tega iz sodne prakse Sodišča izhaja, da mora EUIPO svoje pristojnosti izvajati v skladu s splošnimi načeli prava Unije, vključno z načeloma enakega obravnavanja in dobrega upravljanja (sodba z dne 10. marca 2011, Agencja Wydawnicza Technopol/UUNT,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, točka
, in sklep z dne 11. aprila 2013, Asa/UUNT,
C‑354/12 P
, neobjavljen,
EU:C:2013:238
, točka
).
Sodišče je natančneje navedlo, da mora EUIPO glede na ta načela upoštevati odločbe, ki jih je že sprejel o podobnih zahtevah, in se zelo pazljivo vprašati o tem, ali je treba odločiti v istem smislu ali ne, pri čemer mora biti uporaba teh načel, kot je Splošno sodišče opozorilo v točki 20 izpodbijane sodbe, usklajena s spoštovanjem načela zakonitosti, kar pomeni, da mora biti preizkus vsake zahteve za registracijo strog in celosten ter ga je treba opraviti v vsakem konkretnem primeru (glej v tem smislu sodbi z dne 10. marca 2011, Agencja Wydawnicza Technopol/UUNT,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, točke
,
in
, in z dne 17. julija 2014, Reber Holding/UUNT,
C‑141/13 P
, neobjavljena,
EU:C:2014:2089
, točka
, ter sklep z dne 14. aprila 2016, KS Sports/EUIPO,
C‑480/15 P
, neobjavljen,
EU:C:2016:266
, točka
).
V tem okviru je treba takoj zavrniti trditev, ki jo je podal EUIPO in v skladu s katero je Splošno sodišče s tem, da je ugotovilo, da se načela, ki izhajajo iz sodbe z dne 10. marca 2011, Agencja Wydawnicza Technopol/UUNT (
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
), in ki so omenjena v prejšnji točki, uporabljajo za postopke, ki temeljijo na relativnem razlogu za zavrnitev, med katerimi je tisti iz člena 8(5) Uredbe št. 207/2009, napačno uporabilo pravo.
Namreč, čeprav je res, da je Sodišče ta načela oblikovalo v zadevi, ki se je nanašala na absolutni razlog za zavrnitev, in sicer na tistega iz člena 7(1)(c) Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146), pa je Sodišče nato izrecno razsodilo, da se ta načela uporabljajo tudi v okviru postopkov z ugovorom, ki temeljijo na relativnem razlogu za zavrnitev (glej v tem smislu sodbo z dne 17. julija 2014, Reber Holding/UUNT,
C‑141/13 P
, neobjavljena,
EU:C:2014:2089
, točka
, ter sklepi z dne 11. aprila 2013, Asa/UUNT,
C‑354/12 P
, neobjavljen,
EU:C:2013:238
, točka
; z dne 15. oktobra 2015, Cantina Broglie 1/UUNT,
C‑33/15 P
, neobjavljen,
EU:C:2015:705
, točka
; z dne 15. oktobra 2015, Cantina Broglie 1/UUNT,
C‑34/15 P
, neobjavljen,
EU:C:2015:704
, točka
, in z dne 14. aprila 2016, KS Sports/EUIPO,
C‑480/15 P
, neobjavljen,
EU:C:2016:266
, točka
).
Sodišče je prav tako že pojasnilo, kot je Splošno sodišče poudarilo v točkah 18 in 19 izpodbijane sodbe, da v skladu s členom 41(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah pravica do dobrega upravljanja vsebuje predvsem obveznost uprave, da svoje odločbe obrazloži. Ta obveznost, ki izhaja tudi iz člena 75 Uredbe št. 207/2009, ima dvojni namen, in sicer da se po eni strani zainteresiranim osebam omogoči, da se seznanijo z razlogi za sprejeti ukrep, da bi lahko branile svoje pravice, in da po drugi strani sodišče Unije lahko izvaja nadzor nad zakonitostjo zadevne odločbe (glej v tem smislu sodbi z dne 10. maja 2012, Rubinstein in L’Oréal/UUNT,
C‑100/11 P
,
EU:C:2012:285
, točka
, in z dne 17. marca 2016, Naazneen Investments/UUNT,
C‑252/15 P
, neobjavljena,
EU:C:2016:178
, točka
).
Poleg tega ima ta obveznost enak obseg kot obveznost, ki izhaja iz člena 296, drugi odstavek, PDEU in ki zahteva, da je iz obrazložitve jasno in nedvoumno razvidno sklepanje avtorja akta, pri čemer ni potrebno, da se v tej obrazložitvi podrobno navedejo vse upoštevne pravne ali dejanske okoliščine, ker se vprašanje, ali obrazložitev akta izpolnjuje navedene zahteve, presoja ne le glede na njeno besedilo, ampak tudi glede na njen okvir in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje (glej v tem smislu sodbo z dne 21. oktobra 2004, KWS Saat/UUNT,
C‑447/02 P
,
EU:C:2004:649
, točke od 63 do 65, in sklep z dne 14. aprila 2016, KS Sports/EUIPO,
C‑480/15 P
, neobjavljen,
EU:C:2016:266
, točka
).
Na podlagi navedenega je mogoče ugotoviti, da je v okoliščinah, v katerih stranka, ki ugovarja, pred oddelkom za ugovore kot dokaz o tem, da ima prejšnja znamka, ki jo navaja v utemeljitev ugovora, ugled v smislu člena 8(5) Uredbe št. 207/2009, natančno navaja prejšnje odločbe EUIPO v zvezi z ugledom iste znamke, potrebno, da njegovi organi upoštevajo odločbe, ki so jih že sprejeli, in se v skladu s sodno prakso, ki je navedena v točki 61 te sodbe, zelo pazljivo vprašajo o tem, ali je treba odločiti v istem smislu ali ne. Če se ti organi odločijo za drugačno presojo od tiste, ki je bila sprejeta v teh prejšnjih odločbah, morajo glede na okvir, v katerem sprejmejo novo odločbo, pri čemer je sklicevanje na te prejšnje odločbe del navedenega okvira, izrecno obrazložiti ta odklon od navedenih odločb.
Ob upoštevanju teh preudarkov je treba preizkusiti, ali je v obravnavani zadevi Splošno sodišče, kot trdi EUIPO, kršilo člen 76(1) Uredbe št. 207/2009 in načelo dobrega upravljanja v povezavi s pravilom 19(2)(c) Uredbe št. 2868/95 in členom 8(5) Uredbe št. 207/2009.
Prvič, v zvezi s trditvijo EUIPO, da je Splošno sodišče v točki 31 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo z ugotovitvijo, da je družba Puma „pravilno navajala“ tri prejšnje odločbe, v katerih je bil priznan ugled prejšnjih znamk, je treba najprej opozoriti, da je Splošno sodišče v točki 30 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je družba Puma v pisnih vlogah pred oddelkom za ugovore izpostavila te tri prejšnje odločbe.
Kot pa je bilo navedeno v točki 58 te sodbe, lahko stranka, ki ugovarja, načeloma svobodno izbere obliko dokaza, za katerega meni, da ga je koristno predložiti EUIPO. Zato nič ne nasprotuje temu, da se v tem okviru kot dokaz za utemeljitev ugleda prejšnje znamke navajajo prejšnje odločbe, v katerih je EUIPO ugotovil obstoj tega ugleda v okviru drugih postopkov
inter partes
, zlasti če so natančno opredeljene in je njihova bistvena vsebina v ugovoru predstavljena v jeziku, v katerem postopek z ugovorom poteka, kar se je zgodilo v obravnavani zadevi.
V delu, v katerem EUIPO trdi, da je Splošno sodišče z ugotovitvijo v točki 31 izpodbijane sodbe priznalo, da je sklicevanje družbe Puma na te odločbe pomenilo veljavno sklicevanje na celoto presoj, ki jih je opravil EUIPO, in na dokaze, ki jih je družba Puma predložila v teh prejšnjih postopkih, tako da naj bi to sklicevanje pomenilo veljaven dokaz za izkazovanje obstoja ugleda prejšnjih znamk v smislu pravila 19(2)(c) Uredbe št. 2868/95, je treba navesti, da ta trditev temelji na napačni razlagi navedene točke 31, ki jo je treba poleg tega postaviti v njen kontekst.
Glede tega je treba navesti, da je bil namen analize, ki jo je Splošno sodišče opravilo v točkah 30 in 31 izpodbijane sodbe, odgovoriti na trditev družbe Puma, ki je povzeta v točki 28 te sodbe in v skladu s katero odbor za pritožbe ni mogel odstopiti od svoje „prakse odločanja“, v kateri je bil priznan ugled prejšnjih znamk, ne da bi pojasnil, zakaj naj bi bil tak odklon od treh prejšnjih odločb utemeljen.
Ker je EUIPO na to trditev podal repliko, pri čemer je, kot je razvidno iz točke 29 izpodbijane sodbe, napotil na obrazložitev sporne odločbe, v skladu s katero je treba zakonitost odločb EUIPO presojati zgolj na podlagi Uredbe št. 207/2009, ne pa na podlagi prejšnje prakse odločanja EUIPO ali nacionalnih uradov, je Splošno sodišče v točki 30 izpodbijane sodbe navedlo vsebino treh prejšnjih odločb, tako da je opisalo presoje v njih, ki so jih opravili pristojni organi pri EUIPO, in omenilo dokaze, s katerimi so bile te odločbe utemeljene.
Kot pa je razvidno iz točk od 28 do 30 izpodbijane sodbe, je Splošno sodišče te ugotovitve podalo zato, da bi odgovorilo na vprašanje, ali je EUIPO s sprejetjem sporne odločbe izpolnil obveznosti, ki izhajajo iz načela dobrega upravljanja, zlasti obveznost obrazložitve, na katero je opozorjeno v točkah 64 in 65 te sodbe, v okoliščinah, v katerih se je družba Puma v utemeljitev ugovora sklicevala na prejšnje odločbe, v katerih je EUIPO ugotovil ugled prejšnjih znamk, pri čemer jih je natančno opredelila ter ob tem, ko jih je povzela v jeziku postopka, zlasti omenila upoštevne odlomke teh odločb in dokaze v njih.
Splošno sodišče je torej v točki 31 izpodbijane sodbe ob upoštevanju teh okoliščin ugotovilo, da je družba Puma „pravilno navajala“ tri prejšnje odločbe, pri čemer pa ni priznalo, da je sklicevanje na te odločbe pomenilo veljavno sklicevanje na celoto dokazov, ki so bili predloženi v prejšnjih postopkih pred organi EUIPO.
Zato Splošnemu sodišču nikakor ni mogoče očitati, da je s tem, da je v točki 31 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je družba Puma „pravilno navajala“ tri prejšnje odločbe, napačno uporabilo pravo.
Drugič, v zvezi s trditvijo EUIPO, da je Splošno sodišče kršilo načelo dobrega upravljanja in napačno razumelo obseg obveznosti obrazložitve, ki jo je moral izpolniti EUIPO, je treba navesti, da bi moral EUIPO v skladu s sodno prakso, navedeno v točkah 61, 64 in 65 te sodbe, in tem, kar je bilo razsojeno v njeni točki 66, upoštevati tri prejšnje odločbe, ki jih je družba Puma navajala v obravnavani zadevi, in če bi glede vprašanja ugleda prejšnjih znamk, ki je bilo obravnavano v teh odločbah in v obravnavani zadevi, sprejel stališče, ki bi od teh odločb odstopalo, glede na okvir sporne odločbe ta odklon izrecno obrazložiti.
Glede tega je treba opozoriti, da je Splošno sodišče v točki 30 izpodbijane sodbe, katere vsebina se v okviru te pritožbe ne izpodbija, preučilo tri prejšnje odločbe, ki jih je družba Puma navajala pred oddelkom za ugovore, tako da je navedlo bistveno vsebino teh odločb. Splošno sodišče je nato v točki 33 izpodbijane sodbe navedlo, da je EUIPO ugotovil ugled prejšnjih znamk v teh treh prejšnjih odločbah, pri čemer so bile te potrjene z več nacionalnimi odločbami, ki so se nanašale na iste prejšnje znamke, na enake ali podobne proizvode, kot so zadevni, in na nekatere od držav članic, na katere se nanaša ta zadeva, ob tem pa je dodalo, da je ugotovitev ugleda prejšnjih znamk ugotovitev dejanskega stanja, ki ni odvisna od prijavljene znamke.
Splošno sodišče je na podlagi tega v točki 34 izpodbijane sodbe ugotovilo, da „[v] teh okoliščinah“ in glede na obveznosti, ki izhajajo iz načel dobrega upravljanja in enakega obravnavanja, „odbor za pritožbe n[i] mo[gel] odstopiti od prakse odločanja urada EUIPO, ne da bi predložil kakršno koli pojasnilo glede razlogov, na podlagi katerih je ugotovil, da ugotovitve glede dejanskega stanja ugleda prejšnjih znamk, ki so bile podane v [treh prejšnjih odločbah], niso bile oziroma niso bile več upoštevne“.
Tako je Splošno sodišče pravilno preučilo, ali je odbor za pritožbe s tem, da je v sporni odločbi zgolj opozoril, da EUIPO ni vezan s svojo prakso odločanja, izpolnil obveznost obrazložitve glede na okvir, v katerem je bila ta odločba sprejeta, in glede na pravna pravila, s katerimi je urejeno zadevno področje, vključno z načeloma dobrega upravljanja in enakega obravnavanja.
V nasprotju s tem, kar trdi EUIPO, Splošnemu sodišču v zvezi z njegovo razlago navedenih načel ni mogoče očitati nikakršne napačne uporabe prava. Glede tega sicer drži, da organi pri EUIPO ne morejo biti samodejno vezani s svojimi prejšnjimi odločbami, ker – kot je Splošno sodišče pravilno navedlo v točki 20 izpodbijane sodbe – mora biti preizkus vsake zahteve za registracijo strog in celosten, da se prepreči neupravičena registracija znamk, tako da je treba obstoj ugleda preučiti ob upoštevanju dejanskih okoliščin vsakega konkretnega primera (glej po analogiji sklep z dne 12. februarja 2009, Bild digital in ZVS,
C‑39/08 in C‑43/08
, neobjavljen,
EU:C:2009:91
, točka
, in v tem smislu sodbo z dne 10. marca 2011, Agencja Wydawnicza Technopol/UUNT,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, točka
). Vendar pa to ne pomeni, da tem organom ni treba izpolniti obveznosti, na katere je opozorjeno v točki 66 te sodbe in ki izhajajo iz navedenih načel dobrega upravljanja in enakega obravnavanja, vključno z obveznostjo obrazložitve.
Ta zadnja obveznost je še toliko bolj pomembna v okoliščinah, kakršne so te iz obravnavane zadeve in na katere je opozorjeno v točki 77 te sodbe, v katerih ni mogoče izpodbijati upoštevnosti nekaterih prejšnjih odločb EUIPO, ki so bile navajane pred njegovimi organi, za namene celovitega preizkusa obstoja ugleda zadevne prejšnje znamke, saj ta preizkus, kot je v bistvu navedlo Splošno sodišče, ni strogo odvisen od prijavljene znamke.
Zato je Splošno sodišče pravilno ugotovilo, da v teh okoliščinah organi EUIPO niso mogli izpolniti obveznosti obrazložitve s preprostim opozorilom, da je treba zakonitost odločb, ki jih izda EUIPO, presojati zgolj na podlagi Uredbe št. 207/2009, in ne na podlagi njegove prejšnje prakse odločanja.
Nazadnje, v delu, v katerem EUIPO trdi, da je Splošno sodišče v točki 31 izpodbijane sodbe napačno ugotovilo, da tri prejšnje odločbe v sporni odločbi niso bile „niti obravnavane niti navedene“, zadošča navesti, da s to trditvijo ni mogoče uspeti, saj ni mogoče šteti, da je ugotovitev Splošnega sodišča v nasprotju z vsebino navedene odločbe.
Odbor za pritožbe je namreč v delu sporne odločbe z naslovom „Razlogi in trditve strank“ sicer res navedel, da je družba Puma podala trditev v zvezi s tem, da je bil ugled prejšnjih znamk priznan v „številnih odločbah Urada“, vendar med „dokazi, ki jih je predložila stranka, ki ugovarja“, ni navedel treh prejšnjih odločb, v delu navedene odločbe z naslovom „Obrazložitev odločbe“ pa ni niti omenil niti analiziral zadnjenavedenih odločb z vidika njihove vsebine in njihove dokazne vrednosti, kar zadeva vprašanje morebitnega ugleda prejšnjih znamk, medtem ko je to storil glede več odločb nacionalnih uradov.
Glede na vse zgornje preudarke je treba ugotoviti, da Splošno sodišče ni kršilo člena 76(1) Uredbe št. 207/2009 in načela dobrega upravljanja v povezavi s pravilom 19(2)(c) Uredbe št. 2868/95 in členom 8(5) Uredbe št. 207/2009 s tem, da je štelo, da je odbor za pritožbe s preprostim opozorilom, da je treba v okoliščinah, kakršne so te iz obravnavane zadeve, zakonitost odločb, ki jih izda EUIPO, presojati zgolj na podlagi Uredbe št. 207/2009, kot jo razlaga sodišče Unije, in ne na podlagi prejšnje prakse odločanja EUIPO ali nacionalnih uradov, kršil načelo dobrega upravljanja, zlasti obveznost obrazložitve svojih odločb, in s tem povzročil nezakonitost sporne odločbe.
Prvi in drugi del prvega pritožbenega razloga je zato treba zavrniti kot neutemeljena.
Tretji del prvega pritožbenega razloga in drugi pritožbeni razlog
EUIPO s tretjim delom prvega pritožbenega razloga in z drugim pritožbenim razlogom, ki ju je treba preučiti skupaj, Splošnemu sodišču očita, da je s tem, da je v točki 37 izpodbijane sodbe ugotovilo, da bi moral odbor za pritožbe v okoliščinah obravnavane zadeve od družbe Puma zahtevati, naj predloži dopolnilne dokaze o ugledu prejšnjih znamk – pa čeprav le zato, da jih ovrže – kot mu je omogočalo pravilo 50(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2868/95, kršilo člen 76(1) Uredbe št. 207/2009 v povezavi z načelom dobrega upravljanja in člen 76(2) te uredbe v povezavi s pravilom 50(1) Uredbe št. 2868/95.
EUIPO zlasti navaja, da takšna razlaga navedenih določb in načel pomeni kršitev načela kontradiktornosti, ki je izraženo v členu 76(1) Uredbe št. 207/2009 za postopke
inter partes
pred EUIPO, in se z njo ne upošteva dejstvo, da se obveznost, ki jo ima EUIPO in v skladu s katero mora izvrševati diskrecijsko pravico v zvezi s tem, ali je treba dejstva in dokaze, ki so predloženi prepozno, upoštevati ali ne, uporablja samo za dejstva in dokaze, ki jih navedejo stranke na lastno pobudo.
EUIPO s svojimi trditvami tako Splošnemu sodišču v bistvu očita, da je diskrecijsko pravico, ki jo ima odbor za pritožbe na podlagi člena 76(2) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s pravilom 50(1) Uredbe št. 2868/95 glede odločitve, ali je treba upoštevati dopolnilna dejstva in dokaze, ki niso bili predloženi v roku, ki ga je določil oddelek za ugovore, spremenilo v obveznost, ki je po mnenju EUIPO napačno razširjena tudi na dejstva in dokaze, ki jih stranke niso predložile na lastno pobudo.
Glede tega je iz točke 35 izpodbijane sodbe razvidno, da je EUIPO pred Splošnim sodiščem zagovarjal tezo, da odbor za pritožbe ni bil dolžan upoštevati treh prejšnjih odločb, ker družba Puma oddelku za ugovore ni sporočila dokazov o ugledu prejšnjih znamk, ki so bili predloženi v okviru postopkov, v katerih so bile te odločbe sprejete. EUIPO meni, da bi morala pritožnica te dokaze znova predložiti ali pa nanje natančno napotiti.
Splošno sodišče je v točki 36 izpodbijane sodbe v odgovor na te trditve pravilno opozorilo na sodno prakso, v skladu s katero člen 76(2) Uredbe št. 207/2009 in pravilo 50(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2868/95 odboru za pritožbe dajeta pravico, da po prostem preudarku odloči, ali je treba upoštevati dodatna in dopolnilna dejstva ter dokaze, ki niso bili predloženi v roku, ki ga je določil ali navedel oddelek za ugovore. V skladu s tema določbama namreč velja, da če so bili dokazi predloženi v roku, ki ga je določil EUIPO, kar v obravnavani zadevi ni sporno, je mogoče predložiti dopolnilne dokaze (glej v tem smislu sodbo z dne 21. julija 2016, EUIPO/Grau Ferrer,
C‑597/14 P
,
EU:C:2016:579
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar se Splošno sodišče pri tem, ko je v točki 37 izpodbijane sodbe navedlo, da „bi moral v okoliščinah tega primera glede na svojo prejšnjo novejšo prakso odločanja, ki jo je potrdilo relativno veliko število nacionalnih odločb in sodba Splošnega sodišča, odbor za pritožbe v skladu z načelom dobrega upravljanja[…] zahtevati od tožeče stranke, naj predloži dopolnilne dokaze o ugledu prejšnjih znamk – pa čeprav le zato, da jih ovrže – kot mu je omogočalo pravilo 50(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2868/95“, ni oprlo na člen 76(2) Uredbe št. 207/2009 in pravilo 50(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2868/95, ampak na načelo dobrega upravljanja.
V obravnavani zadevi je iz točk 30, 33 in 37 izpodbijane sodbe razvidno, da je družba Puma v ugovoru izpostavila bistveno vsebino treh prejšnjih odločb v jeziku postopka, tako da je treba šteti, da so se s to vsebino seznanili tako oddelek za ugovore in odbor za pritožbe kot družba Gemma Group.
Iz navedene točke 30 izpodbijane sodbe je razvidno tudi, da so pristojni organi pri EUIPO v teh treh prejšnjih odločbah ugotovili, da se je za eno od prejšnjih znamk „na podlagi več dokazov“ štelo, da je imela „velik ugled, vsaj v Franciji“, in da se je za drugo od teh znamk prav tako „na podlagi več predloženih dokazov“ štelo, da je „z uporabo v Uniji pridobila velik ugled“ in da je imela „velik razlikovalni značaj, ki je izhajal iz njene ‚dolgotrajne in intenzivne‘ uporabe in iz ‚visoke stopnje priznavanja‘“. Splošno sodišče je prav tako ugotovilo, da so bili v nekaterih od navedenih odločb zelo natančno opisani dokazi, na podlagi katerih je bilo mogoče sklepati o obstoju ugleda prejšnjih znamk.
V teh okoliščinah so tri prejšnje odločbe – ker je bil v njih priznan ugled prejšnjih znamk – pomenile velik indic za to, da bi bilo za ti znamki tudi v okviru zadevnega postopka z ugovorom mogoče šteti, da imata ugled v smislu člena 8(5) Uredbe št. 207/2009, kot je bilo navedeno že v točki 81 te sodbe.
Zato, kot je bilo razsojeno v točki 76 te sodbe, bi moral EUIPO upoštevati tri prejšnje odločbe, ki jih je navajala družba Puma, in svojo odločbo v obravnavani zadevi izrecno obrazložiti v delu, v katerem se je odločil za drugačen pristop od tistega v navedenih odločbah, kar zadeva ugled prejšnjih znamk.
Če pa bi odbor za pritožbe sam ugotovil, da ne more izpolniti obveznosti, ki izhajajo iz načela dobrega upravljanja – v tem okviru je to zlasti obveznost obrazložitve, kot je nanjo opozorjeno v točki 66 te sodbe – brez razpolaganja z dokazi, ki so bili predloženi med prejšnjimi postopki pred EUIPO, je treba enako kot Splošno sodišče šteti, da bi moral ta organ izvršiti svojo možnost za poziv k predložitvi teh dokazov, da bi lahko opravil presojo po prostem preudarku in celovit preizkus ugovora.
Glede tega je namreč treba opozoriti, kot je Sodišče že razsodilo, da iz člena 63(2) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 78 te uredbe izhaja, da odbor EUIPO za pritožbe pri preizkusu utemeljenosti pritožbe, o kateri odloča, povabi stranke tolikokrat, kolikorkrat je potrebno, da v določenem roku predstavijo svoja stališča o odločitvah odbora, ter da lahko prav tako odloči o pripravljalnih ukrepih, med katerimi je tudi predložitev dejstev in dokazov. Ti določbi potrjujeta možnost, da se dejanska podlaga na različnih stopnjah postopka, ki poteka pred EUIPO, razširi (sodbi z dne 13. marca 2007, UUNT/Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, točka
, in z dne 28. februarja 2018, mobile.de/EUIPO,
C‑418/16 P
,
EU:C:2018:128
, točka
).
Glede na to sodno prakso in sodno prakso, na katero je bilo opozorjeno v točki 91 te sodbe in v skladu s katero je, če so bili dokazi predloženi v roku, ki ga je določil EUIPO, mogoče predložiti dopolnilne dokaze, za obveznost, kakršno je določilo Splošno sodišče v točki 37 izpodbijane sodbe na podlagi načela dobrega upravljanja, ni mogoče šteti, da je v nasprotju z določbami Uredbe št. 207/2009.
Zato je Splošno sodišče v točki 37 izpodbijane sodbe lahko štelo, ne da bi napačno uporabilo pravo, da je moral v okoliščinah obravnavane zadeve odbor za pritožbe v skladu z načelom dobrega upravljanja bodisi navesti razloge, iz katerih je ocenil, da je treba ugotovitve, ki jih je EUIPO podal v treh prejšnjih odločbah glede ugleda prejšnjih znamk, v obravnavani zadevi zavrniti, bodisi od družbe Puma zahtevati, naj predloži dopolnilne dokaze o ugledu prejšnjih znamk.
Glede na vse zgornje preudarke je treba tretji del prvega pritožbenega razloga in drugi pritožbeni razlog, ki ju navaja EUIPO, zavrniti kot neutemeljena.
Ker so bili pritožbena razloga in trditve v utemeljitev pritožbe zavrnjeni, je treba pritožbo zavrniti.
Stroški
Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če pritožba ni utemeljena, o stroških odloči Sodišče.
V skladu s členom 138(1) istega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi njegovega člena 184(1), se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Ker EUIPO s svojimi razlogi ni uspel in je družba Puma predlagala, naj se mu naloži plačilo stroškov, mu je treba naložiti plačilo stroškov.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

1.
Pritožba se zavrne.

2.
Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) se naloži plačilo stroškov.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.