CELEX: 62020CJ0277
Řízení o předběžné otázce
Justiční spolupráce v občanských věcech
Dědění
Nařízení (EU) č. 650/2012
Článek 3 odst. 1 písm. b)
Pojem ‚dědická smlouva‘
Rozsah
Smlouva o převodu vlastnictví pro případ smrti
Článek 83 odst. 2
Volba rozhodného práva
Přechodná ustanovení

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu č. 3 odst. 1 písm. b) a čl. 83 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 650/2012 ze dne 4. července 2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení (
Úř. věst. 2012, L 201, s. 107
, dále jen „nařízení o dědění“).
Tato žádost byla předložena v řízení zahájeném na návrh UM, německého státního příslušníka, na zápis vlastnického práva k nemovitosti nacházející se v Rakousku do katastru nemovitostí.
Právní rámec
Unijní právo
Body 9, 11, 14 a 49 odůvodnění nařízení o dědění zní:
„(9)
Do oblasti působnosti tohoto nařízení by měly spadat veškeré občanskoprávní aspekty dědění majetku zůstavitele, konkrétně pak veškeré způsoby přechodu majetku, práv a závazků z důvodu smrti, ať už se jedná o přechod jako projev vůle na základě pořízení pro případ smrti, nebo přechod na základě dědění ze zákona.
[…]
(11)
Toto nařízení by se nemělo vztahovat na jiné oblasti občanského práva než dědění. Za účelem jednoznačnosti by z oblasti působnosti tohoto nařízení měla být výslovně vyloučena řada otázek, jež by bylo možné považovat za otázky související s dědickými záležitostmi.
[…]
(14)
Práva a majetek vytvořené či převedené jiným způsobem než děděním, například prostřednictvím darů, by měly být rovněž z oblasti působnosti tohoto nařízení vyloučeny. […]
[…]
(49)
Dědická smlouva je druhem pořízení pro případ smrti, jehož přípustnost a přijímání se mezi členskými státy liší. V zájmu usnadnění přijetí dědických práv nabytých na základě dědické smlouvy v členských státech by toto nařízení mělo stanovit, kterým právem se má řídit přípustnost těchto smluv, jejich věcná platnost a závazné účinky mezi stranami, a to včetně podmínek pro jejich ukončení.“
V článku 1 tohoto nařízení, nadepsaném „Oblast působnosti“, se stanoví:
„1.   Toto nařízení se použije na dědění majetku zemřelých osob. […]
2.   Z oblasti působnosti tohoto nařízení jsou vyloučeny:
[…]
g)
práva a majetek vytvořené nebo převedené jiným způsobem než děděním, jako například formou daru, společného vlastnictví s právem dědit po spolumajiteli, důchodového připojištění, pojistné smlouvy a podobných ujednání, aniž je dotčen čl. 23 odst. 2 písm. i);
[…]
l)
jakýkoli zápis práv k nemovitému či movitému majetku do rejstříku, včetně právních požadavků pro takový zápis, a účinky zápisu nebo neprovedení zápisu těchto práv do rejstříku.“
Článek 3 uvedeného nařízení, nadepsaný „Definice“, v odstavci 1 stanoví:
„Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
a)
‚děděním‘ dědění majetku zemřelé osoby, které zahrnuje jakoukoli formu přechodu majetku, práv a závazků z důvodu smrti, ať již se jedná o přechod jako projev vůle v pořízení pro případ smrti, nebo o přechod na základě dědění ze zákona;
b)
‚dědickou smlouvou‘ smlouva, včetně smlouvy vyplývající ze vzájemných závětí, která s protiplněním nebo bez něj vytváří, mění nebo ruší práva k budoucí pozůstalosti nebo k budoucím pozůstalostem jedné či více osob, které jsou smluvními stranami;
[…]
d)
‚pořízením pro případ smrti‘ závěť, společná závěť nebo dědická smlouva;“.
[…]“
Kapitola III uvedeného nařízení, nadepsaná „Rozhodné právo“, obsahuje články 20 až 38.
Článek 21 tohoto nařízení, nadepsaný „Obecné pravidlo“, stanoví:
„1.   Nestanoví-li toto nařízení jinak, je rozhodným právem pro dědění jako celek právo státu, ve kterém měl zůstavitel svůj obvyklý pobyt v době smrti.
2.   Je-li ze všech okolností věci zřejmé, že v době smrti měl zůstavitel zjevně užší spojení s jiným státem, než je stát, jehož právo by se použilo na základě odstavce 1, bude právem rozhodným pro dědění výjimečně právo tohoto jiného státu.“
Článek 22 tohoto nařízení, nadepsaný „Volba práva“, v odstavcích 1 a 2 stanoví:
„1.   Každá osoba si může zvolit za právo, jímž se řídí její dědictví jako celek, právo státu, jehož je státním příslušníkem v době uskutečnění této volby nebo v době smrti.
[…]
2.   Tato volba musí být učiněna výslovně v prohlášení ve formě pořízení pro případ smrti nebo musí vyplývat z ustanovení takového pořízení.“
Článek 83 téhož nařízení, nadepsaný „Přechodná ustanovení“, v odstavci 2 stanoví:
„Pokud zůstavitel zvolil přede dnem použitelnosti tohoto nařízení právo rozhodné pro dědění po něm 17. srpna 2015, je tato volba platná, vyhovuje-li podmínkám stanoveným v kapitole III nebo je-li platná podle pravidel mezinárodního práva soukromého, jež byla v době provedení volby v platnosti ve státě, kde měl zůstavitel obvyklý pobyt, nebo v kterémkoli ze států, jichž byl státním příslušníkem.“
Rakouské právo
Ustanovení § 956 Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (občanský zákoník), ve znění použitelném na spor v původním řízení, zní následovně:
„Darování, jehož účinky mají nastat teprve po smrti dárce, se při dodržení stanovených formálních požadavků považuje za odkaz. Za smlouvu se považuje pouze v případě, že obdarovaný dar přijal, dárce se výslovně vzdal práva dar odvolat a obdarovanému o tom bylo vydáno písemné osvědčení.“
Ustanovení § 1 odst. 1 písm. d) Notariatsaktsgesetz (zákon o notářských zápisech) váže platnost darovací smlouvy, u níž nedošlo k faktickému předání darované věci, na pořízení notářského zápisu.
Ustanovení § 26 Grundbuchgesetz (zákon o katastru nemovitostí) stanoví:
„1)   Zápisy a předběžné zápisy lze povolit pouze na základě listin, které jsou vyhotoveny ve formě, která je vyžadována pro jejich platnost.
2)   V případě nabytí nebo změny věcného práva musí tyto listiny obsahovat platný právní důvod.“
Ustanovení § 2 Rechtspflegergesetz (zákon o vyšších soudních úřednících) stanoví:
„Soudního úředníka lze ustanovit vyšším soudním úředníkem pro jednu nebo několik z následujících oblastí činnosti: […]
3. ve věcech týkajících se katastru nemovitostí a lodního rejstříku.
[…]“
Ustanovení § 16 odst. 2 bodu 6 tohoto zákona zní:
„Soudci vždy zůstávají vyhrazena:
[…]
6. rozhodnutí, při kterých se použije cizí právo.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že dne 22. července 1975 upravil otec UM ve smlouvě pro případ své smrti převod vlastnického práva k pozemku nacházejícímu se v Rakousku a ke všem stavbám, které se na něm k okamžiku jeho smrti budou nacházet, a to polovinu na svého syna a polovinu na tehdejší snachu, budou-li splněny určité podmínky. Při uzavření této smlouvy, pro kterou bylo jako použitelné právo zvoleno rakouské právo, měly všechny strany místo obvyklého pobytu v Německu.
K podmínkám sjednaným v této smlouvě patřila zejména povinnost otce UM postavit do deseti let po uzavření smlouvy dvojdomek, jakož i to, že UM a jeho manželka budou nadále sezdáni a posledně uvedená bude stále naživu. V opačném případě smlouva stanovila, že UM bude jediným oprávněným ze smlouvy. Otec UM rovněž odsouhlasil zapsání převodu vlastnického práva do rakouského katastru nemovitostí na základě předložení úmrtního listu a důkazu, že podmínky pro převod byly splněny. Před úmrtím otce UM, k němuž došlo dne 13. května 2018 v Kolíně nad Rýnem (Německo), se UM a jeho manželka rozvedli a ona následně zemřela.
Dědické řízení bylo zahájeno u Amtsgericht Köln (okresní soud v Kolíně nad Rýnem, Německo), kde se nachází místo posledního pobytu otce UM.
UM, který tvrdí, že byl v okamžiku úmrtí svého otce jediným oprávněným ze smlouvy, podal návrh na zápis svého vlastnického práva k nemovitosti dotčené ve věci v původním řízení do katastru nemovitostí k Bezirksgericht Hermagor (okresní soud v Hermagoru, Rakousko). Rechtspfleger (vyšší soudní úředník, Rakousko) tohoto soudu pověřený projednáním tohoto návrhu dospěl k závěru, že rozhodným právem je právo rakouské, a uvedený návrh zamítl pro nedostatek listinných důkazů dokládajících splnění všech podmínek uvedených ve smlouvě dotčené ve věci v původním řízení.
Landesgericht Klagenfurt (zemský soud v Klagenfurtu, Rakousko) toto rozhodnutí potvrdil s odůvodněním, že zaprvé nařízení o dědění není z důvodu volby rakouského práva učiněné v této smlouvě použitelné a zadruhé že převod nemovitosti darováním pro případ smrti nelze provést bez prokázání, že byl postaven dům tak, jak je sjednáno v uvedené smlouvě.
UM podal opravný prostředek
Revision
k předkládajícímu soudu, Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud, Rakousko).
Tento soud uvádí, že otázka platnosti volby rakouského práva jako rozhodného práva pro smlouvu o převodu vlastnictví pro případ smrti a otázka použitelnosti nařízení o dědění na tuto smlouvu jsou předběžnými otázkami, kterým se musí věnovat z úřední povinnosti pro účely odpovědi na to, zda má vyšší soudní úředník funkční pravomoc ve sporu v původním řízení.
Podle uvedeného soudu z listin předložených soudu příslušnému k zápisu do katastru nemovitostí vyplývá, že podle kritérií rakouského práva byla uzavřena smlouva o převodu vlastnického práva pro případ smrti ve prospěch UM. Klade si však otázku, zda toto právní jednání spadá do působnosti nařízení o dědění a zda jej lze kvalifikovat jako „dědickou smlouvu“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) a d) tohoto nařízení.
Pokud ano, v otázce aplikace rakouského práva zvoleného stranami smlouvy ve věci v původním řízení zastává předkládající soud názor, že se použijí přechodná ustanovení nařízení o dědění, avšak má pochybnosti o tom, jak vykládat čl. 83 odst. 2 tohoto nařízení, pokud jde konkrétně o volbu rozhodného práva stranami smlouvy.
Za těchto podmínek se Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení [o dědění] vykládán v tom smyslu, že smlouva o darování pro případ smrti týkající se nemovitosti nacházející se v Rakousku, která byla uzavřena mezi dvěma německými státními příslušníky, kteří mají obvyklý pobyt v Německu, a podle které má obdarovaný po smrti dárce mít vůči pozůstalosti nárok vyplývající ze závazkového právního vztahu na zápis svého vlastnického práva do katastru nemovitostí na základě této smlouvy a úmrtního listu dárce, tedy bez zásahu orgánu příslušného k vyřízení pozůstalosti, je dědickou smlouvou ve smyslu tohoto ustanovení?
2)
V případě kladné odpovědi na tuto otázku:
Musí být čl. 83 odst. 2 nařízení [o dědění] vykládán v tom smyslu, že upravuje rovněž platnost volby práva rozhodného pro smlouvu o darování pro případ smrti učiněné před 17. srpnem 2015, kterou je třeba kvalifikovat jako ‚dědickou smlouvu‘ ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení [o dědění]?“
Poté, co Soudní dvůr rozhodl na základě čl. 61 odst. 1 svého jednacího řádu, že vydá ve věci rozhodnutí bez nařízení jednání, zaslal účastníkům řízení a zúčastněným uvedeným v článku 23 statutu Soudního dvora Evropské unie několik otázek k písemnému zodpovězení, na které odpověděli UM, německá a španělská vláda, jakož i Evropská komise.
K předběžným otázkám
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení o dědění vykládán v tom smyslu, že smlouva, ve které si určitá osoba sjedná budoucí převod vlastnického práva ke své nemovitosti, k němuž má dojít po její smrti, na druhou smluvní stranu, je dědickou smlouvou ve smyslu tohoto ustanovení.
Úvodem je třeba uvést, že čl. 1 odst. 2 písm. g) nařízení o dědění vylučuje z oblasti působnosti tohoto nařízení „práva a majetek vytvořené nebo převedené jiným způsobem než děděním, jako například formou daru“. Naproti tomu dědické smlouvy, jak jsou definovány v čl. 3 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení, představují „pořízení pro případ smrti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. d) uvedeného nařízení, stejně jako závěti nebo společné závěti.
Článek 3 odst. 1 písm. b) nařízení o dědění definuje dědickou smlouvu jako „smlouv[u], včetně smlouvy vyplývající ze vzájemných závětí, která s protiplněním nebo bez něj vytváří, mění nebo ruší práva k budoucí pozůstalosti nebo k budoucím pozůstalostem jedné či více osob, které jsou smluvními stranami“.
Podle ustálené judikatury Soudního dvora jak z požadavků na jednotné použití unijního práva, tak ze zásady rovnosti vyplývá, že znění ustanovení unijního práva, které výslovně neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení svého smyslu a dosahu, musí být zpravidla vykládáno autonomním a jednotným způsobem v celé Unii, přičemž tento výklad je třeba nalézt nejen s přihlédnutím k jeho znění, ale i ke kontextu tohoto ustanovení a k cíli sledovanému dotčenou právní úpravou (rozsudek ze dne 1. března 2018, Mahnkopf,
C‑558/16
,
EU:C:2018:138
, bod
a citovaná judikatura).
Pokud jde o znění čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení o dědění, je třeba uvést, že toto ustanovení se obecně týká dohody, která přiznává mimo jiné práva k budoucí „pozůstalosti“.
Článek 3 odst. 1 písm. a) tohoto nařízení pro tyto účely definuje „dědění“ jako „dědění majetku zemřelé osoby“, přičemž tento pojem zahrnuje „jakoukoli formu přechodu majetku […] ať již se jedná o přechod jako projev vůle v pořízení pro případ smrti, nebo o přechod na základě dědění ze zákona“.
Z toho vyplývá, že smlouva, na jejímž základě si osoba sjedná, že po její smrti dojde k převodu vlastnického práva k nemovitosti, která jí patří, a která tak právo ke své budoucí pozůstalosti převádí na druhou stranu této smlouvy, je „dědickou smlouvou“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení o dědění.
Takový výklad je potvrzen cílem sledovaným tímto nařízením, kterým je zabránit štěpení dědictví v souladu se zásadou celistvosti dědictví a zavést jednotný režim použitelný na všechny občanskoprávní aspekty dědění majetku zůstavitele s přeshraničním dopadem, a zejména „jakýkoli způsob přechodu majetku z důvodu smrti“, jak vyplývá z bodu 9 odůvodnění uvedeného nařízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. června 2018, Oberle,
C‑20/17
,
EU:C:2018:485
, body
a
).
V tomto ohledu je třeba připomenout, že i když je podle čl. 1 odst. 2 písm. g) nařízení o dědění z jeho působnosti vyloučen zejména majetek vytvořený nebo převedený jiným způsobem než děděním, jako například formou daru, musí být toto vyloučení vykládáno striktně.
Z toho vyplývá, že pokud ujednání obsažené v dohodě o pozůstalosti spočívá stejně jako „forma daru“ ve smyslu uvedeného článku 1 odst. 2 písm. g) v darování, avšak nabývá účinnosti až úmrtím zůstavitele, spadá do působnosti téhož nařízení.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 3 odst. 1 písm. b) nařízení o dědění musí být vykládán v tom smyslu, že smlouva, ve které si určitá osoba sjedná budoucí převod vlastnického práva k nemovitosti, která jí patří, k němuž má dojít po její smrti, na druhou smluvní stranu, je dědickou smlouvou ve smyslu tohoto ustanovení.
K druhé otázce
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 83 odst. 2 nařízení o dědění vykládán v tom smyslu, že se použije na přezkum platnosti volby rozhodného práva učiněné před 17. srpnem 2015, které se použije na dědickou smlouvu ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení.
Je třeba připomenout, že článek 83 uvedeného nařízení, nadepsaný „Přechodná ustanovení, stanoví v odstavci 2, že „[p]okud zůstavitel zvolil přede dnem použitelnosti tohoto nařízení právo rozhodné pro dědění po něm 17. srpna 2015, je tato volba platná, vyhovuje-li podmínkám stanoveným v kapitole III nebo je-li platná podle pravidel mezinárodního práva soukromého, jež byla v době provedení volby v platnosti ve státě, kde měl zůstavitel obvyklý pobyt, nebo v kterémkoli ze států, jichž byl státním příslušníkem“.
V tomto ohledu je nutno konstatovat, jak vyplývá ze samotného znění tohoto ustanovení vykládaného ve spojení s články 21 a 22 nařízení o dědění, že toto nařízení upravuje platnost volby práva rozhodného pro dědění jako celek. V projednávaném případě přitom ze spisu předloženého Soudnímu dvoru a s výhradou ověření předkládajícím soudem vyplývá, že volba rakouského práva se týkala pouze dědické smlouvy uzavřené zůstavitelem ve věci v původním řízení ve vztahu k jedné nemovitosti z jeho majetku a jejím cílem nebylo určit právo rozhodné pro dědictví jako celek, takže podmínka pro použití čl. 83 odst. 2 nařízení o dědění nemůže být za takových okolností považována za splněnou.
S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že čl. 83 odst. 2 nařízení o dědění musí být vykládán v tom smyslu, že se nepoužije na přezkum platnosti volby rozhodného práva učiněné před 17. srpnem 2015, kterou se volí právo rozhodné pouze pro dědickou smlouvu ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení, jenž se týká konkrétního majetku zůstavitele, a nikoli dědictví zůstavitele jako celku.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

1)
Článek 1 odst. 3 písm. b) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 650/2012 ze dne 4. července 2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení musí být vykládán v tom smyslu, že smlouva, ve které si určitá osoba sjedná budoucí převod vlastnického práva k nemovitosti, která jí patří, k němuž má dojít po její smrti, na druhou smluvní stranu, je dědickou smlouvou ve smyslu tohoto ustanovení.

2)
Článek 83 odst. 2 nařízení č. 650/2012 musí být vykládán v tom smyslu, že se nepoužije na přezkum platnosti volby rozhodného práva učiněné před 17. srpnem 2015, kterou se volí právo rozhodné pouze pro dědickou smlouvu ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení, jenž se týká konkrétního majetku zůstavitele, a nikoli dědictví zůstavitele jako celku.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.