CELEX: 62016CJ0466
Odvolanie
Dumping
Vykonávacie nariadenie (EÚ) č. 157/2013
Dovoz bioetanolu s pôvodom v Spojených štátoch amerických
Konečné antidumpingové clo
Celoštátne dumpingové rozpätie
Žaloba o neplatnosť
Nevyvážajúci výrobca
Aktívna legitimácia
Priama dotknutosť

Svojím odvolaním Rada Európskej únie žiada zrušiť rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 9. júna 2016, Marquis Energy/Rada (
T‑277/13
, ďalej len napadnutý rozsudok, neuverejnený,
EU:T:2016:343
), ktorým tento súd jednak vyhlásil za prípustnú žalobu o neplatnosť, ktorú podala Marquis Energy LLC proti vykonávaciemu nariadeniu Rady (EÚ) č. 157/2013 z 18. februára 2013, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo na dovoz bioetanolu s pôvodom v Spojených štátoch amerických (
Ú. v. EÚ L 49, 2013, s. 10
) (ďalej len „sporné nariadenie“), a jednak zrušil toto nariadenie v rozsahu, v akom sa týkalo spoločnosti Marquis Energy.
Okolnosti predchádzajúce sporu
Všeobecný súd opísal okolnosti predchádzajúce sporu v bodoch 1 až 14 napadnutého rozsudku a pre potreby tohto konania ich možno zhrnúť takto.
Spoločnosť Marquis Energy je americkým podnikom na výrobu bioetanolu.
Na základe sťažnosti, ktorú 12. októbra 2011 podalo združenie európskych výrobcov etanolu z obnoviteľných zdrojov s názvom ePure, de Europese Producenten Unie van Hernieuwbare Ethanol, Európska komisia 25. novembra 2011 uverejnila oznámenie o začatí antidumpingového konania týkajúceho sa dovozu bioetanolu s pôvodom v Spojených štátoch amerických (
Ú. v. EÚ C 345, 2011, s. 7
), v ktorom oznámila svoj zámer využiť metódu výberu vzorky na účely výberu výrobcov vyvážajúcich zo Spojených štátov amerických, na ktorých sa bude vzťahovať prešetrovanie začaté v rámci tohto postupu (ďalej len „prešetrovanie“).
Dňa 16. januára 2012 Komisia oznámila spoločnosti Marquis Energy, ako aj ďalším štyrom spoločnostiam, konkrétne Patriot Renewable Fuels LLC, Plymouth Energy Company LLC, POET LLC a Platinum Ethanol LLC, že boli vybrané do vzorky vyvážajúcich výrobcov.
Dňa 24. augusta 2012 Komisia doručila spoločnosti Marquis Energy predbežný informačný dokument o pokračovaní vo prešetrovaní bez prijatia predbežných opatrení a jeho rozšírenie na obchodníkov/výrobcov zmesí. Tento dokument uvádzal, že v danom štádiu nebolo možné posúdiť, či bol bioetanol s pôvodom v Spojených štátoch vyvážaný za dumpingové ceny, z dôvodu, že výrobcovia vybraní do vzorky nerozlišovali medzi domácim a vývozným predajom a že všetok svoj predaj uskutočňovali cez nezávislých obchodníkov/výrobcov zmesí usadených v Spojených štátoch, ktorí potom miešali bioetanol s benzínom a následne ho predávali.
Dňa 6. decembra 2012 Komisia zaslala spoločnosti Marquis Energy konečný informačný dokument, v ktorom na základe údajov od nezávislých obchodníkov/výrobcov zmesí skúmala existenciu dumpingu poškodzujúceho výrobné odvetvie Európskej únie a uvažovala o uložení konečných opatrení s celoštátnou sadzbou 9,6 % na obdobie troch rokov.
Dňa 18. februára 2013 Rada na základe nariadenia Rady (ES) č. 1225/2009 z 30. novembra 2009 o ochrane pred dumpingovými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva (
Ú. v. EÚ L 343, 2009, s. 51
, ďalej len „základné antidumpingové nariadenie“) prijala sporné nariadenie, ktorým sa ukladá antidumpingové clo na bioetanol nazvaný „etanolové palivo“ s celoštátnou sadzbou 9,5 % na obdobie piatich rokov.
Z bodu 13 napadnutého rozsudku vyplýva, že Rada v odôvodneniach 12 až 16 sporného nariadenia konštatovala, že prešetrovaním sa zistilo, že žiaden z výrobcov vybraných do vzorky nevyvážal bioetanol na trh Únie a že predmetný výrobok nepredávali americkí výrobcovia bioetanolu, ale obchodníci/výrobcovia zmesí, ktorí ho vyvážali do Únie, takže na účely dokončenia prešetrovania Rada vychádzala z údajov dvoch obchodníkov/výrobcov zmesí, ktorí boli ochotní spolupracovať.
V bode 14 napadnutého rozsudku sa tiež uvádza, že Rada v odôvodneniach 62 až 64 sporného nariadenia vysvetlila, že považovala za vhodné stanoviť celoštátne dumpingové rozpätie, keďže vzhľadom na štruktúru odvetvia bioetanolu a spôsob, akým sa príslušný výrobok vyrába a predáva na trhu v Spojených štátoch a vyváža do Únie, nie je možné stanoviť individuálne dumpingové rozpätia pre výrobcov zo Spojených štátov.
Konanie pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok
Návrhom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 15. mája 2013 podala Marquis Energy žalobu o neplatnosť sporného nariadenia.
Všeobecný súd najskôr na základe úvah uvedených v bodoch 40 až 118 napadnutého rozsudku, kde postupne preskúmal, po pripomenutí hlavných záverov vyplývajúcich z relevantnej judikatúry týkajúcej sa výkladu článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ vo všeobecnosti a osobitne v oblasti dumpingu, aktívnu legitimáciu spoločnosti Marquis Energy a následne jej záujem na konaní proti spornému nariadeniu, uznal prípustnosť žaloby podanej touto spoločnosťou.
Ďalej v bodoch 121 až 168 a 203 napadnutého rozsudku vyhovel druhej časti prvého žalobného dôvodu spoločnosti Marquis Energy, ktorý bol založený na porušení článku 9 ods. 5 základného antidumpingového nariadenia zo strany Rady, a v dôsledku toho zrušil sporné nariadenie v rozsahu, v akom sa týkalo tejto spoločnosti.
Všeobecný súd v bodoch 55 až 80 napadnutého rozsudku konkrétne skúmal otázku, či bola spoločnosť Marquis Energy priamo dotknutá sporným nariadením v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ.
Na jednej strane v bode 55 napadnutého rozsudku pripomenul judikatúru, podľa ktorej spoločnosť, na ktorej výrobky sa vzťahuje antidumpingové clo, je priamo dotknutá nariadením zavádzajúcim toto antidumpingové clo, keďže dané nariadenie ukladá colným orgánom členských štátov povinnosť vyberať clo bez toho, aby mali akúkoľvek mieru voľnej úvahy.
Na druhej strane v bodoch 56 až 67 napadnutého rozsudku najskôr uviedol, že Marquis Energy bola priamo dotknutá antidumpingovým clom zavedeným sporným nariadením z dôvodu, že vyrába výrobok, ktorý od nadobudnutia účinnosti sporného nariadenia pri jeho dovoze do Únie podlieha antidumpingovému clu.
V tejto súvislosti v bode 60 napadnutého rozsudku vychádzal zo štyroch konštatovaní týkajúcich sa fungovania trhu s bioetanolom, ako ho preukázala Rada, ktorá sa sama v spornom nariadení domnievala, že významné množstvo bioetanolu pochádzajúce od spoločnosti Marquis Energy bolo počas obdobia prešetrovania pravidelne vyvážané do Únie.
Po prvé v bode 56 napadnutého rozsudku uviedol, že článkom 1 ods. 1 sporného nariadenia bolo zavedené jednotné celoštátne antidumpingové clo na všetky dovozy bioetanolu bez toho, aby boli dovozy bioetanolu identifikované podľa ich individuálneho zdroja s uvedením subjektov relevantných pre vývoz v obchodnom reťazci.
Po druhé v bode 57 napadnutého rozsudku konštatoval, že Rada v odôvodnení 12 sporného nariadenia uviedla, že vzhľadom na to, že ani jeden z amerických výrobcov vybraných do vzorky nevyvážal bioetanol na trh Únie, tento výrobok bol predávaný na domácom trhu nezávislým obchodníkom/výrobcom zmesí, ktorí ho potom miešali s benzínom, aby ho ďalej predávali na domácom trhu a vyvážali, predovšetkým do Únie.
Po tretie v bode 58 napadnutého rozsudku poukázal na to, že Rada v spomenutom odôvodnení 12 uviedla, že päť amerických výrobcov zaradených do vzorky uviedlo vo formulári týkajúcom sa výberu do vzorky vývoz bioetanolu do Únie.
Po štvrté v bode 59 napadnutého rozsudku pripomenul, že Komisia pôvodne vybrala vzorku šiestich výrobcov bioetanolu v Spojených štátoch na základe najväčšieho reprezentatívneho objemu vývozu bioetanolu do Únie, ktorý mohol byť primerane prešetrený v rámci stanovenej lehoty, avšak v priebehu prešetrovania bola zo vzorky vylúčená jedna spoločnosť, keďže sa zistilo, že výrobky tejto spoločnosti v danom období neboli vyvážané do Únie.
Ďalej v bodoch 68 až 79 napadnutého rozsudku odmietol jednotlivé tvrdenia Rady a Komisie. V tejto súvislosti v bode 76 tohto rozsudku predovšetkým konštatoval, že aj keby antidumpingové clo znášali obchodníci/výrobcovia zmesí a bolo by preukázané, že obchodný reťazec bioetanolu je prerušený tak, že tieto subjekty nie sú schopné preniesť antidumpingové clo na výrobcov, pravdou zostáva, že zavedenie antidumpingového cla mení právne podmienky, za ktorých sa bioetanol vyrobený výrobcami vybranými do vzorky predával na trhu Únie, takže právne postavenie týchto výrobcov na uvedenom trhu bolo v každom prípade priamo a podstatne dotknuté.
Konanie pred Súdnym dvorom a návrhy účastníkov konania
Rada svojím odvolaním v prvom rade navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
zamietol žalobu, ktorú na prvom stupni podala Marquis Energy, a
–
uložil spoločnosti Marquis Energy povinnosť nahradiť trovy konania, ktoré Rada vynaložila v konaní na prvom stupni i v odvolacom konaní.
Subsidiárne Rada navrhuje, aby Súdny dvor:
–
vrátil vec Všeobecnému súdu na opätovné preskúmanie a
–
rozhodol, že o trovách prvostupňového a odvolacieho konania sa rozhodne neskôr.
Komisia vo svojom vyjadrení k odvolaniu v prvom rade navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
vyhlásil žalobu podanú v prvostupňovom konaní za neprípustnú a
–
uložil spoločnosti Marquis Energy povinnosť nahradiť trovy konania pred Všeobecným súdom aj Súdnym dvorom.
Subsidiárne Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
zamietol druhú časť prvého žalobného dôvodu vzneseného spoločnosťou Marquis Energy v konaní na prvom stupni a, pokiaľ ide o ostatné časti prvého žalobného dôvodu a o ostatné žalobné dôvody, vrátil vec na prejednanie Všeobecnému súdu a
–
rozhodol, že o trovách konania na oboch stupňoch sa rozhodne neskôr.
Marquis Energy vo svojom vyjadrení k odvolaniu navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie v celom rozsahu a potvrdil napadnutý rozsudok a
–
uložil Rade povinnosť nahradiť trovy, ktoré vznikli v odvolacom konaní a v konaní pred Všeobecným súdom.
O odvolaní
V rámci svojho odvolania Rada uvádza tri odvolacie dôvody. Prvý odvolací dôvod je založený na nesprávnom výklade článku 263 ZFEÚ, ako aj relevantnej judikatúry zo strany Všeobecného súdu a na nedostatku odôvodnenia napadnutého rozsudku. Druhý odvolací dôvod je založený na tom, že Všeobecný súd podal nesprávny výklad článku 9 ods. 5 základného antidumpingového nariadenia. Tretí odvolací dôvod je založený na tom, že Všeobecný súd nesprávne dospel k záveru, že individuálne clá nemožno uplatniť so zreteľom na amerických výrobcov zaradených do vzorky.
Komisia v rámci svojho vyjadrenia k odvolaniu a duplike uvádza, že bezvýhradne podporuje odvolanie, ktoré podala Rada a prikláňa sa k jej tvrdeniam uvedeným v replike. Vo svojej duplike však Komisia najskôr tvrdí, že vyjadrenie k odvolaniu podané spoločnosťou Marquis Energy elektronicky podpísala osoba, ktorá uvádza, že je členom advokátskej komory v Aténach (Grécko) a v Bruseli (Belgicko), nebolo však predložené ani jej osvedčenie o výkone činnosti advokáta, ani splnomocnenie, pričom tieto nedostatky, pokiaľ nebudú odstránené, postačujú na to, aby uvedené vyjadrenie k odvolaniu nebolo vzaté do úvahy.
Marquis Energy namieta neprípustnosť odvolania v celom rozsahu. Na jednej strane tvrdí, že v rámci svojho prvého a druhého odvolacieho dôvodu Rada v podstate spochybňuje skutkové okolnosti, pričom nepoukazuje na skreslenie dôkazov Všeobecným súdom. Na druhej strane zastáva názor, že Rada v rámci svojho tretieho odvolacieho dôvodu neuvádza svoje tvrdenia dostatočne jasne.
Súdny dvor preskúma najskôr námietku neprípustnosti odvolania vznesenú spoločnosťou Marquis Energy a potom prvú časť prvého odvolacieho dôvodu Rady, ktorá je založená na tom, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že dospel k záveru, že Marquis Energy je priamo dotknutá sporným nariadením.
Na úvod však treba preskúmať tvrdenie Komisie, podľa ktorého vyjadrenie spoločnosti Marquis Energy k odvolaniu nebolo riadne podpísané a na jeho existenciu by sa preto nemal brať ohľad.
V prejednávanej veci originál vyjadrenia spoločnosti Marquis Energy k odvolaniu bol, ako uviedol generálny advokát v bode 31 svojich návrhov, náležite podpísaný advokátkou, ktorej postavenie nebolo spochybnené a ktorá v každom prípade a v súlade s článkom 44 ods. 1 písm. b) Rokovacieho poriadku Súdneho dvora riadne predložila osvedčenie o tom, že je oprávnená zastupovať v konaní pred súdom členského štátu, ako aj splnomocnenie vydané spoločnosťou Marquis Energy, podpísané jej výkonným riaditeľom.
Tvrdenie Komisie musí byť preto zamietnuté ako zjavne nedôvodné.
O prípustnosti
Treba pripomenúť, že je nepochybné, že posúdenie skutkového stavu a dôkazov nezakladá, s výnimkou prípadu ich skreslenia, právnu otázku, ktorá by sama osebe podliehala preskúmaniu Súdnym dvorom v rámci odvolacieho konania. Ak Všeobecný súd zistil alebo posúdil skutkový stav, Súdny dvor má podľa článku 256 ZFEÚ právomoc preskúmať právnu kvalifikáciu tohto skutkového stavu a právne dôsledky, ktoré z neho boli vyvodené [rozsudky z 28. mája 1998, Deere/Komisia,
C‑7/95 P
,
EU:C:1998:256
, bod
; z 10. decembra 2002, Komisia/Camar a Tico,
C‑312/00 P
,
EU:C:2002:736
, bod
, ako aj z 28. júna 2018, Andres (správca konkurznej podstaty Heitkamp BauHolding)/Komisia,
C‑203/16 P
,
EU:C:2018:505
, bod
].
V prejednávanej veci Rada svojím prvým odvolacím dôvodom tvrdí, že Všeobecný súd sa pri výklade článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ dopustil dvojakého nesprávneho právneho posúdenia, keď dospel k záveru, že Marquis Energy je jednak priamo a jednak osobne dotknutá sporným nariadením z dôvodu jej postavenia amerického výrobcu bioetanolu vybraného do vzorky. V rámci tohto prvého odvolacieho dôvodu Rada konkrétne spochybňuje, že by Marquis Energy mohla byť považovaná za priamo dotknutú sporným nariadením, keďže v podstate priamo nevyvážala bioetanol do Únie.
Rada tým spochybňuje právne dôsledky, ktoré Všeobecný súd vyvodil zo skutkových konštatovaní, ktoré uviedol, v tomto prípade uznanie aktívnej legitimácie spoločnosti Marquis Energy proti spornému nariadeniu v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ, v tom zmysle, že odvolanie musí byť prinajmenšom v tomto rozsahu vyhlásené za prípustné (pozri v tomto zmysle rozsudky z 10. decembra 2002, Komisia/Camar a Tico,
C‑312/00 P
,
EU:C:2002:736
, bod
; z 28. júna 2018, Nemecko/Komisia,
C‑208/16 P
, neuverejnený,
EU:C:2018:506
, bod
, ako aj z 28. júna 2018, Nemecko/Komisia,
C‑209/16 P
, neuverejnený,
EU:C:2018:507
, bod
).
Z toho vyplýva, že námietka neprípustnosti prvého odvolacieho dôvodu vznesená spoločnosťou Marquis Energy musí byť zamietnutá, pričom v tomto štádiu nie je potrebné rozhodovať o prípustnosti dvoch ďalších odvolacích dôvodov uvedených Radou.
O prvej časti prvého odvolacieho dôvodu založenej na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa mal dopustiť Všeobecný súd pri posudzovaní priamej dotknutosti spoločnosti Marquis Energy
Argumentácia účastníkov konania
Rada tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 67 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že Marquis Energy bola priamo dotknutá sporným nariadením, pričom tento záver odôvodňujú skutočnosti uvedené najmä v bodoch 76, 78 a 79 tohto rozsudku.
Všeobecný súd totiž konštatoval, že Marquis Energy bola priamo dotknutá, keďže bola výrobcom výrobku, ktorý pri svojom dovoze do Únie podliehal antidumpingovému clu. Zavedenie takého cla podľa nej zmenilo právne podmienky, za ktorých bol bioetanol predávaný na trhu Únie. Konštatovanie takéhoto priameho účinku je však podľa Rady v rozpore s konštatovaním, ktoré Súdny dvor uviedol vo svojom rozsudku z 28. apríla 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares/Komisia (
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, body
až
). Ako výrobca, ktorý nepredáva svoje výrobky do Únie priamo, by táto spoločnosť mohla byť z ekonomického hľadiska nanajvýš nepriamo dotknutá, pokiaľ sa potenciálne nachádza v konkurenčnej nevýhode v porovnaní s inými výrobcami bioetanolu, od ktorých sa nevyberá žiadne clo.
Podľa Rady Všeobecný súd nesprávne konštatoval, že antidumpingové clá menia zákonné podmienky predaja príslušného výrobku a tým priamo a podstatne ovplyvňujú postavenie všetkých výrobcov vybraných do vzorky, či už sú alebo nie sú vývozcami. Všeobecný súd tým, že dospel k záveru, že všetci výrobcovia boli priamo dotknutí, prekročil ustálenú judikatúru, ktorú cituje, čím sa dopustil súdnej „extrapolácie“.
Všeobecný súd teda tým, že uznal údajnú a nepriamu zmenu hospodárskej situácie spoločnosti Marquis Energy ako dostatočnú, nerešpektoval podmienku priamej dotknutosti stanovenú v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ, ktorá vyžaduje, aby opatrenie, ktoré je predmetom žaloby, malo priame účinky na právne postavenie dotknutej osoby a neponechávalo jeho adresátom povereným jeho uplatňovaním priestor na voľnú úvahu v dôsledku toho, že má výlučne automatickú povahu a vyplýva zo samotnej právnej úpravy Únie bez uplatnenia iných sprostredkujúcich ustanovení.
Marquis Energy sa domnieva, že Všeobecný súd sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď dospel k záveru, že je priamo dotknutá sporným nariadením.
Posúdenie Súdnym dvorom
Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora, ktorú Všeobecný súd pripomenul v bode 44 napadnutého rozsudku, vyplýva, že požiadavka, podľa ktorej sa musí opatrenie, ktoré je predmetom žaloby, priamo týkať fyzickej osoby alebo právnickej osoby, si vyžaduje splnenie dvoch kumulatívnych podmienok, a to konkrétne po prvé, aby sporné opatrenie priamo ovplyvňovalo právne postavenie tejto osoby a po druhé, aby neponechávalo žiaden priestor na voľnú úvahu jeho adresátom povereným jeho uplatňovaním, keďže má úplne automatický charakter a vyplýva zo samotnej právnej úpravy Únie bez uplatnenia iných sprostredkujúcich ustanovení [pozri najmä rozsudok z 5. mája 1998, Compagnie Continentale (France)/Komisia,
C‑391/96 P
,
EU:C:1998:194
, bod
; ako aj uznesenia z 10. marca 2016, SolarWorld/Komisia,
C‑142/15 P
, neuverejnené,
EU:C:2016:163
, bod
, a z 21. apríla 2016, Makro autoservicio mayorista a Vestel Iberia/Komisia,
C‑264/15 P a C‑265/15 P
, neuverejnené,
EU:C:2016:301
, bod
].
Ako uviedol generálny advokát v bode 38 svojich návrhov, Rada a Komisia spochybňujú posúdenie Všeobecného súdu týkajúce sa prvej z týchto podmienok.
Tieto inštitúcie totiž v podstate tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď dospel k záveru, že Marquis Energy bola priamo dotknutá sporným nariadením z dôvodu skutočnosti, že významný objem jej výroby bioetanolu bol v období prešetrovania pravidelne vyvážaný do Únie obchodníkmi/výrobcami zmesí, a preto bolo jej právne postavenie na trhu Únie podstatne ovplyvnené zavedením antidumpingového cla.
V tejto súvislosti je dôležité pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora, ak by nariadenia zavádzajúce antidumpingové clá na výrobky mali na základe svojej povahy a rozsahu normatívnu povahu, keďže sa uplatňujú na všetky dotknuté hospodárske subjekty, nie je vylúčené, že by sa mohli týkať priamo a osobne niektorých z nich, konkrétne za určitých podmienok výrobcov a vývozcov uvedeného výrobku (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. apríla 2015, TMK Europe,
C‑143/14
,
EU:C:2015:236
, bod
a citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti Súdny dvor opakovane rozhodol, že akty, ktorými sa zavádzajú antidumpingové clá, sa môžu priamo a osobne týkať podnikov vyrábajúcich a vyvážajúcich dotknutý výrobok, ktorým sú na základe údajov týkajúcich sa ich obchodnej činnosti pripisované dumpingové praktiky. To je vo všeobecnosti prípad vyrábajúcich a vyvážajúcich podnikov, ktoré môžu preukázať, že boli uvedené v aktoch Komisie a Rady alebo dotknuté pôvodnými prešetrovaniami (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 21. februára 1984, Allied Corporation a i./Komisia,
239/82 a 275/82
,
EU:C:1984:68
, body
a
, ako aj zo 7. mája 1987, NTN Toyo Bearing a i./Rada,
240/84
,
EU:C:1987:202
, bod
).
Z tejto judikatúry vyplýva, že podnik nemožno považovať za priamo dotknutý nariadením, ktoré zavádza antidumpingové clo, len z dôvodu jeho postavenia výrobcu výrobku podliehajúceho uvedenému clu, pretože v tejto súvislosti je rozhodujúce postavenie vývozcu. Zo samotného znenia judikatúry citovanej v predchádzajúcom bode tohto rozsudku totiž vyplýva, že priama dotknutosť nariadením, ktoré ukladá antidumpingové clo, určitých výrobcov a vývozcov dotknutého výrobku spočíva najmä v tom, že sú im pripisované dumpingové praktiky. Výrobcovi, ktorý svoje výrobky nevyváža na trh Únie, ale obmedzuje sa na ich predaj na domácom trhu, nemožno pripísať dumpingové praktiky.
V dôsledku toho, ako generálny advokát uviedol v bode 57 svojich návrhov, samotná okolnosť, že výrobok sa nachádza na trhu Únie, hoci vo významnom objeme, nestačí na domnienku, že pokiaľ sa na tento výrobok zavedie antidumpingové clo, toto clo priamo ovplyvní právnu situáciu výrobcu výrobku.
V prejednávanej veci, ako vyplýva z odôvodnení 12 a 63 sporného nariadenia a ako Všeobecný súd konštatoval v bode 57 napadnutého rozsudku, Marquis Energy nevyvážala počas obdobia prešetrovania svoje výrobky priamo na trh Únie. Preto, ako vyplýva z odôvodnení 64 a 76 sporného nariadenia a ako uviedol Všeobecný súd v bodoch 69 až 74 napadnutého rozsudku, nebola jej pripísaná žiadna dumpingová praktika a nemohlo byť voči nej stanovené žiadne individuálne dumpingové rozpätie.
Vzhľadom na to, že uvedení výrobcovia, medzi ktorých patrí aj Marquis Energy, nevyvážali svoje výrobky priamo na trh Únie, a preto v konečnom dôsledku neboli v spornom nariadení označení za vývozcov, neboli priamo dotknutí zisteniami týkajúcimi sa existencie dumpingovej praxe, a ani priamo dotknutí so zreteľom na ich majetok, keďže zavedené antidumpingové clá sa priamo nevzťahovali na ich výrobky.
Je pravda, že americkí výrobcovia bioetanolu vrátane spoločnosti Marquis Energy boli uvedení v aktoch inštitúcií v rozsahu, v akom Komisia pôvodne zaradila do vzorky amerických vyvážajúcich výrobcov. V každom prípade táto skutočnosť, ktorú Všeobecný súd uviedol v bode 81 napadnutého rozsudku, v ktorom posúdil osobnú dotknutosť spoločnosti Marquis Energy, nie je dostatočná na to, aby bolo možné vyvodiť záver, že táto spoločnosť je priamo dotknutá sporným nariadením.
Z judikatúry pripomenutej v bode 48 tohto rozsudku totiž vyplýva, že iba podniky „vyrábajúce a vyvážajúce“ výrobok podliehajúci antidumpingovému clu, ktorým sa pripisujú dumpingové praktiky a ktoré môžu preukázať, že boli uvedené v aktoch inštitúcií, sa pokladajú za priamo dotknuté nariadením, ktorým sa zavádza uvedené clo.
Ako však už bolo uvedené v bode 51 tohto rozsudku, je nesporné, že Marquis Energy vyrobený bioetanol nevyvážala priamo na trh Únie.
Hoci je pravda, že v dôsledku sporného nariadenia môže byť americký výrobca bioetanolu, akým je Marquis Energy, konkurenčne znevýhodnený, táto skutočnosť, aj keby sa preukázala, sama osebe neumožňuje domnievať sa, že táto spoločnosť bola vo svojom právnom postavení dotknutá ustanoveniami tohto nariadenia, a je ním preto priamo ovplyvnená (pozri v tomto zmysle rozsudky z 28. apríla 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares/Komisia,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, bod
, ako aj zo 17. septembra 2015, Confederazione Cooperative Italiane a i./Anicav a i.,
C‑455/13 P, C‑457/13 P a C‑460/13 P
, neuverejnený,
EU:C:2015:616
, bod
).
Všeobecný súd sa teda dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď dospel k záveru, že Marquis Energy je priamo dotknutá sporným nariadením. V dôsledku toho musí byť napadnutý rozsudok zrušený bez toho, aby bolo potrebné skúmať ďalšie odvolacie dôvody.
O žalobe podanej na Všeobecný súd
V súlade s článkom 61 prvým odsekom Štatútu Súdneho dvora Európskej únie Súdny dvor môže v prípade zrušenia rozhodnutia Všeobecného súdu vec vrátiť na rozhodnutie Všeobecnému súdu alebo vydať konečný rozsudok sám, ak to stav konania dovoľuje.
V prejednávanej veci Súdny dvor zastáva názor, že má k dispozícii všetky informácie potrebné na to, aby mohol sám rozhodnúť o prípustnosti žaloby, ktorú na Všeobecný súd podala Marquis Energy.
Konkrétne s cieľom preukázať, že je sporným nariadením priamo dotknutá, Marquis Energy poukázala jednak na to, že v danom nariadení bola uvedená ako vyvážajúci výrobca a zahrnutá do vzorky vyvážajúcich výrobcov, a jednak na to, že na jej budúci vývoz sa budú uplatňovať antidumpingové clá.
Ako však vyplýva z bodov 44 až 57 tohto rozsudku, tieto skutočnosti nie sú dostatočné na preukázanie, že Marquis Energy je sporným nariadením priamo dotknutá v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ.
Preto keďže už bolo pripomenuté, že spoločnosti Marquis Energy prináleží preukázať, že je nielen osobne, ale aj priamo dotknutá sporným nariadením, pričom tieto podmienky musia byť splnené kumulatívne (pozri v tomto zmysle rozsudky z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, bod
, ako aj z 13. marca 2018, Industrias Químicas del Vallés/Komisia,
C‑244/16 P
,
EU:C:2018:177
, bod
), treba vyhovieť námietke neprípustnosti vznesenej Radou a zamietnuť žalobu o neplatnosť sporného nariadenia, ktorá je v tomto bode neprípustná.
O trovách
Podľa článku 184 ods. 2 rokovacieho poriadku ak odvolanie nie je dôvodné, alebo ak je dôvodné a Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou vo veci samej, rozhodne aj o trovách konania.
Podľa článku 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe článku 184 ods. 1 uvedeného rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže Rada navrhla uložiť spoločnosti Marquis Energy povinnosť nahradiť trovy konania a táto spoločnosť nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené uložiť jej povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania vynaložené Radou v odvolacom konaní. Navyše keďže žaloba spoločnosti Marquis Energy pred Všeobecným súdom bola v celom rozsahu zamietnutá, treba jej uložiť povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania vynaložené Radou v prvostupňovom konaní.
Podľa článku 140 ods. 1 rokovacieho poriadku, ktorý je tiež uplatniteľný na konanie o odvolaní podľa článku 184 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku, členské štáty a inštitúcie, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci, znášajú svoje vlastné trovy konania.
Komisia znáša svoje vlastné trovy konania, ktoré vynaložia tak v prvostupňovom, ako aj v odvolacom konaní.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

1.
Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 9. júna 2016, Marquis Energy/Rada (
T‑277/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:343
), sa zrušuje.

2.
Žaloba o neplatnosť podaná spoločnosťou Marquis Energy LLC sa zamieta ako neprípustná.

3.
Marquis Energy LLC znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila Rada Európskej únie tak v prvostupňovom, ako aj v odvolacom konaní.

4.
Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania tak v prvostupňovom, ako aj v odvolacom konaní.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.