CELEX: 62016TJ0701
Muutoksenhaku
Henkilöstö
Väliaikaiset toimihenkilöt
Palvelukseen ottaminen
Lääkärintarkastus
Lääkärintarkastuksessa annetut puutteelliset ilmoitukset
Lääketieteellisen varauman soveltaminen taannehtivasti
Työkyvyttömyyskorvauksen epääminen
Alkuperäisen päätöksen kumonneen virkamiestuomioistuimen tuomion täytäntöönpano

Euroopan komissio vaatii Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön liitteessä I olevan 9 artiklan nojalla tekemällään valituksella unionin yleistä tuomioistuinta kumoamaan Euroopan unionin virkamiestuomioistuimen (toinen jaosto) 21.7.2016 antaman tuomion AV v. komissio (
F‑91/15
,
EU:F:2016:170
; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla tämä kumosi komission 16.9.2014 tekemän päätöksen asettaa AV:n palvelukseen ottamiselle Euroopan unionin muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen (jäljempänä palvelussuhteen ehdot) 32 artiklassa tarkoitettu lääketieteellinen varauma.
Tosiseikat
Asian tosiseikat selostetaan valituksenalaisen tuomion 3–30 kohdassa seuraavasti:
”3
[AV] oli 18.3.2005 työhönoton yhteydessä tehtävässä lääkärintarkastuksessa siinä tarkoituksessa, että komissio ottaisi hänet palvelukseensa väliaikaiseksi toimihenkilöksi määräaikaisen työsopimuksen perusteella ajanjaksoksi 16.4.2005–15.4.2009. Tässä tarkastuksessa [AV] allekirjoitti lomakkeen, jossa todettiin, ettei hänellä ollut henkilökohtaisia riskitekijöitä tietynlaista dyslipidemiaa lukuun ottamatta, ettei hänellä ollut sairaushistoriaa ja ettei hänelle ollut määrätty lääkehoitoa.
Työhönoton yhteydessä tehtävän lääkärintarkastuksen tehnyt asiantuntijalääkäri A totesi lausunnossaan, että [AV:llä] oli terveydelliset edellytykset hoitaa tehtäviä, joita varten hänet oli tarkoitus ottaa palvelukseen.
[AV] aloitti 16.4.2005 komission palveluksessa, ja hänet määrättiin työskentelemään yhteisessä tutkimuskeskuksessa [(JRC)] Isprassa (Italia).
Ispran työterveysyksikön asiantuntijalääkäri diagnosoi 26.6.2005 [AV:llä] psyykkisen sairauden. Kyseinen henkilö täsmensi 21.7.2005 Ispran työterveysyksikön päällikölle, että hän oli saanut noin 15 vuoden ajan tähän sairauteen liittyvää hoitoa. Lisäksi Ispran työterveysyksikön päällikön laatimasta lausunnosta ilmenee, että [AV:n] kanssa 5.12.2005 käydyssä keskustelussa viimeksi mainittu oli vastauksena hänelle esitettyyn kysymykseen todennut, että hän oli jättänyt kertomatta sairaudestaan työhönoton yhteydessä tehdyssä lääkärintarkastuksessa.
[AV] oli useita kertoja sairauslomalla, minkä vuoksi komissio päätti 12.9.2008 palvelussuhteen ehtojen 16 artiklan mukaisesti määrätä hänet palkattomalle virkavapaalle.
[AV:n] avustaja pyysi 17.11.2008 asian saattamista työkyvyttömyyslautakunnan käsiteltäväksi.
Työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen ilmoitti 16.2.2009 päivätyllä kirjeellä [AV:lle], että se oli 4.2.2009 tekemällään päätöksellä päättänyt saattaa hänen tapauksensa työkyvyttömyyslautakunnan käsiteltäväksi.
Työkyvyttömyyslautakunta katsoi 9.5.2009 yksimielisesti, että [AV] oli psyykkisen sairautensa vuoksi pysyvästi täysin työkyvytön, minkä vuoksi hän ei voinut tehdä tehtäviään vastaavaa työtä.
Ispran työterveysyksikön päällikkö antoi 24.7.2009 [AV:n] avustajalle tiedoksi työkyvyttömyyslautakunnan päätelmät, työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen 9.7.2009 tekemän päätöksen soveltaa [AV:hen] lääketieteellistä varaumaa taannehtivasti hänen palvelukseentulopäivästään lähtien ja työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen 13.7.2009 tekemän päätöksen vapauttaa [AV] tehtävistään tämän pysyvän työkyvyttömyyden vuoksi ja olla myöntämättä hänelle työkyvyttömyyskorvausta.
[AV] teki valituksen 9.7.2009 ja 13.7.2009 tehdyistä päätöksistä. Tämän valituksen seurauksena työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen peruutti 5.2.2010 nämä päätökset.
Työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen kehotti 5.2.2010 päivätyllä kirjeellä [AV:tä] esittämään näkemyksensä siitä, että hän ei ollut työhönoton yhteydessä tehdyssä lääkärintarkastuksessa ilmoittanut ’sairautta, jota hän [oli] kuitenkin sairastanut useita vuosia ja jota varten hän [sai] hoitoa silloinkin, [kun hän allekirjoitti lomakkeen työhönoton yhteydessä tehdyssä tarkastuksessa]’.
[AV] esitti näkemyksensä 15.2.2010 päivätyllä kirjeellä, jota täsmennettiin hänen avustajansa 16.2.2010 lähettämällä kirjeellä. [AV] väitti muun muassa, että työhönoton yhteydessä tehdyn lääkärintarkastuksen ajankohtana hänen terveydentilansa oli ’optimaalinen’, että hän oli työskennellyt ’useiden vuosien ajan yksityisissä yrityksissä vastuullisissa tehtävissä’ ja että palvelukseen ottamisen ajankohtana hänen sairautensa ’oli enää muisto vain’.
Ispran työterveysyksikön päällikkö B ilmoitti 3.3.2010 päivätyllä sisäisellä muistiolla henkilöstöhallinnon ja turvallisuustoiminnan pääosaston pääjohtajalle, että jos [AV] olisi työhönoton yhteydessä tehdyssä lääkärintarkastuksessa kertonut sairaudestaan, lääkärit olisivat antaneet lausunnon, jonka mukaan hänellä ei ole edellytyksiä hoitaa koulutetun työntekijän tehtävää, tai lausunnon, jonka mukaan hänellä on lääketieteellisellä varaumalla edellytykset hoitaa puhtaasti hallinnollista tehtävää (jäljempänä 3.3.2010 päivätty muistio).
Työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen päätti 12.4.2010 soveltaa [AV:hen] palvelussuhteen ehtojen 32 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettua lääketieteellistä varaumaa taannehtivasti hänen palvelukseentulopäivästään lähtien ja katsoi, että jos [AV] olisi ilmoittanut jo aiemmin todetusta sairaudestaan työhönoton yhteydessä tehdyssä lääkärintarkastuksessa, ’hänelle olisi asetettu lääketieteellinen varauma’ (jäljempänä 12.4.2010 tehty päätös).
Työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen päätti 16.4.2010’vapauttaa [AV:n] tehtävistään 30.4.2010’ tämän täydelliseksi todetun työkyvyttömyyden perusteella sekä olla myöntämättä hänelle työkyvyttömyyskorvausta, koska hänen työkyvyttömyytensä oli ’sama kuin se, jota lääketieteellinen varauma koskee’ (jäljempänä 16.4.2010 tehty päätös).
[AV] vaati virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 31.3.2011 saapuneella kannekirjelmällä, joka kirjattiin numerolla F‑4/11, 12.4.2010 ja 16.4.2010 tehtyjen päätösten kumoamista.
Virkamiestuomioistuin kumosi 10.7.2012 antamallaan tuomiolla AV v. komissio (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
; jäljempänä 10.7.2012 annettu tuomio) 12.4.2010 tehdyn päätöksen sekä 16.4.2010 tehdyn päätöksen siltä osin kuin tässä viimeksi mainitussa päätöksessä oli evätty [AV:ltä] työkyvyttömyyskorvaus.
Virkamiestuomioistuin totesi, että ’tilanteessa, jossa työhönoton yhteydessä tehdyn lääkärintarkastuksen jälkeen käy ilmi, että toimihenkilö ei ole vastannut vilpittömästi ja täydellisesti asiantuntijalääkärin tässä tarkastuksessa esittämiin kysymyksiin hänen terveydentilastaan, työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen voi peruuttaa alkuperäisen päätöksensä olla soveltamatta lääketieteellistä varaumaa ja tehdä uuden päätöksen tämän varauman taannehtivasta soveltamisesta’. Virkamiestuomioistuin lisäsi, että ’työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen on kuitenkin velvollinen noudattamaan tätä ennen palvelussuhteen ehtojen 32 artiklassa säädettyä menettelyä eli saattamaan asian asiantuntijalääkärin käsiteltäväksi, jotta tämä antaisi lausunnon siitä, olisiko asianomaisen sairaus tai vamma oikeuttanut lääketieteellisen varauman asettamisen henkilön palvelukseen ottamiselle, sekä antamaan tämän lausunnon perusteella tekemänsä päätöksen tiedoksi toimihenkilölle, jotta tämä voi mahdollisesti valittaa siitä työkyvyttömyyslautakunnalle’. Virkamiestuomioistuimen mukaan ’tällainen kysymys, joka edellyttää sen määrittämistä, saattoiko tämä sairaus tai vamma johtaa toimihenkilön työkyvyttömyyteen tai kuolemaan viiden vuoden kuluessa siitä, kun hän aloitti toimielimen palveluksessa, on lääketieteellinen kysymys ja sen arvioiminen kuuluu yksinomaan asiantuntijalääkärin ja muutoksenhakutilanteessa työkyvyttömyyslautakunnan toimivaltaan’ (tuomio 10.7.2012, 34 kohta).
Tämän jälkeen virkamiestuomioistuin totesi, että komissio saattoi perustellusti katsoa, että [AV] ei ollut vastannut täydellisesti ja vilpittömästi asiantuntijalääkärin työhönoton yhteydessä tehdyssä lääkärintarkastuksessa esittämiin kysymyksiin (tuomio 10.7.2012, 36 kohta), mutta asiantuntijalääkärin tai työkyvyttömyyslautakunnan käsiteltäväksi ei ollut saatettu täsmällistä kysymystä siitä, olisiko työterveysyksikkö katsonut, jos sairaudesta olisi ilmoitettu työhönoton yhteydessä tehdyssä lääkärintarkastuksessa, että tämä sairaus kuuluu sellaisiin sairauksiin, joiden osalta on niiden seurausten vuoksi asetettava lääketieteellinen varauma (tuomio 10.7.2012, 37–40 kohta). Virkamiestuomioistuin totesi erityisesti 3.3.2010 päivätystä muistiosta, että komissio oli nimenomaisesti todennut, että työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen ei ollut perustanut 12.4.2010 tekemäänsä päätöstä tähän muistioon (tuomio 10.7.2012, 39 kohta).
Komissio ilmoitti 20.7.2012 päivätyllä kirjeellä [AV:lle] katsovansa, että ’[10.7.2012 annetun] tuomion asianmukainen täytäntöönpano edellyttää, että työkyvyttömyyslautakunta kutsutaan uudelleen koolle, jotta se voi vastata perustelujen 37–40 kohdassa tarkoitettuun kysymykseen siitä, olisiko [AV:n] sairaus, jos se olisi ilmoitettu työhönoton yhteydessä tehdyssä lääkärintarkastuksessa, oikeuttanut lääketieteellisen varauman soveltamisen’. Samassa kirjeessä komissio kehotti [AV:tä] nimeämään lääkärin edustamaan itseään työkyvyttömyyslautakunnassa.
[AV] nimesi 7.2.2013 lääkärin edustamaan itseään työkyvyttömyyslautakunnassa. Komissio nimesi lääkärin maaliskuussa 2013, ja työkyvyttömyyslautakunta kokoontui 30.4.2013.
[AV] pyysi 16.12.2013 päivätyllä kirjeellä komissiota työkyvyttömyyslautakunnassa edustanutta lääkäriä toimittamaan itselleen kyseisen lautakunnan päätelmät sekä tarvittaessa työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen päätöksen.
Komissio toimitti 10.4.2014 päivätyllä kirjeellä [AV:lle] työkyvyttömyyslautakunnan päätelmät, joissa todettiin, että jos [AV] olisi ilmoittanut sairautensa työhönoton yhteydessä tehdyssä lääkärintarkastuksessa, ’asiantuntijalääkäri – – olisi pyytänyt [työsopimusten tekemiseen toimivaltaista viranomaista] soveltamaan lääketieteellistä varaumaa [palvelussuhteen ehtojen] 32 artiklan mukaisesti’.
[AV] pyysi 10.4.2014 päivätyllä kirjeellä komissiota ilmoittamaan syyt, joiden vuoksi työkyvyttömyyslautakunnan päätelmien tiedoksianto oli viivästynyt, ja täsmentämään, oliko työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen tehnyt päätöksen kyseisten päätelmien seurauksena.
Komissio päätti 16.9.2014 soveltaa [AV:hen] palvelussuhteen ehtojen 32 artiklassa tarkoitettua lääketieteellistä varaumaa viiden vuoden ajan siitä, kun hän aloitti sen palveluksessa väliaikaisena toimihenkilönä, eli 16.4.2005 alkaen, ja olla myöntämättä hänelle työkyvyttömyyskorvausta, sillä hänen työkyvyttömyytensä oli sama kuin se, jota lääketieteellinen varauma koskee (jäljempänä riidanalainen päätös).
[AV] teki 22.12.2014 riidanalaisesta päätöksestä Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisen valituksen. Lisäksi [AV] vaati ’työkyvyttömyyslautakunnan 30.4.2013 esittämien päätelmien perusteella’, että hänet vapautetaan tehtävistään ja että hänelle myönnetään työkyvyttömyyskorvaus. Hän vaati myös 50000 euron suuruista korvausta Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohdan rikkomisen perusteella.
Komissio hylkäsi [AV:n] valituksen 21.4.2015 tekemällään päätöksellä.
[AV] haki 22.6.2015 työjärjestyksen 110 artiklan perusteella oikeusapua riidanalaisesta päätöksestä nostettavaa kannetta varten. [AV:lle] myönnettiin oikeusapua virkamiestuomioistuimen presidentin 9.9.2015 antamalla määräyksellä.”
Asiaa koskevat oikeussäännöt selostetaan valituksenalaisen tuomion 2 kohdassa.
Asian käsittely ensimmäisessä oikeusasteessa ja valituksenalainen tuomio
AV nosti virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 19.10.2015 toimittamallaan kannekirjelmällä numerolla F‑91/15 kirjatun kanteen, jolla hän vaati kyseistä tuomioistuinta kumoamaan 16.9.2014 tehdyn komission päätöksen soveltaa häneen palvelussuhteen ehtojen 32 artiklassa tarkoitettua lääketieteellistä varaumaa ja olla myöntämättä hänelle työkyvyttömyyskorvausta (jäljempänä 16.9.2014 tehty päätös) sekä velvoittamaan komissio maksamaan hänelle 50000 euroa korvauksena henkisestä kärsimyksestä.
Virkamiestuomioistuin kumosi valituksenalaisella tuomiolla 16.9.2014 tehdyn päätöksen ja velvoitti komission maksamaan AV:lle 2000 euroa korvauksena tälle aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä sekä vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan AV:n oikeudenkäyntikulut.
Virkamiestuomioistuin totesi ensinnäkin, että ”velvollisuus toimia kohtuullisessa ajassa hallintomenettelyissä on unionin oikeuden yleinen periaate, jonka noudattamisen unionin tuomioistuimet takaavat” ja että tämä oikeus mainitaan Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohdassa ”osana oikeutta hyvään hallintoon” (valituksenalainen tuomio, 44 kohta).
Virkamiestuomioistuin totesi kuitenkin, että yleensä ”kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen loukkaaminen ei – – oikeuta kumoamaan hallinnollisessa menettelyssä tehtyä päätöstä” ja että ”kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen loukkaaminen vaikuttaa hallinnollisen menettelyn pätevyyteen – – vain silloin, kun liian pitkän ajan kuluminen saattaa vaikuttaa hallinnollisessa menettelyssä tehdyn päätöksen sisältöön” (valituksenalainen tuomio, 45 kohta).
Virkamiestuomioistuin katsoi, että toisin kuin komissio väitti, ”päivämäärä, joka on otettava huomioon tarkistettaessa, onko menettely päätetty kohtuullisessa ajassa”, ei ollut 17.11.2008 (päivämäärä, jona AV esitti vaatimuksen työkyvyttömyysmenettelyn aloittamisesta), vaan ”5.12.2005 eli päivämäärä, jona [AV] myönsi selvästi ja yksiselitteisesti jättäneensä ilmoittamatta psyykkisestä sairaudestaan työhönoton yhteydessä tehdyssä lääkärintarkastuksessa” (valituksenalainen tuomio, 47 kohta).
Huomautettuaan, että ”asianosaisten kesken [oli] riidatonta, että ainakin viimeksi mainitusta päivämäärästä lähtien [työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen] oli tietoinen – – siitä, että kyseinen tarkastus perustui puutteellisiin tietoihin”, virkamiestuomioistuin katsoi, että ”tämän näin todetun merkittävän sääntöjenvastaisuuden vuoksi [kyseinen viranomainen] saattoi selvästi tehdä oikeudelliset johtopäätökset [AV:n] työsopimuksen pätevyydestä ja lääketieteellisen varauman mahdollisesta soveltamisesta”. Se totesi kuitenkin, että ”[tämä viranomainen] otti ensimmäisen kerran kantaa siihen, onko [AV:hen] tarkoituksenmukaista soveltaa lääketieteellistä varaumaa taannehtivasti hänen palvelukseentulopäivästään lähtien, vasta 9.7.2009, eli yli kolme vuotta ja seitsemän kuukautta sen jälkeen, kun [kyseiselle viranomaiselle] [oli] ilmoitettu [AV:n] itse myöntäneen, että hän oli jättänyt kertomatta sairaudestaan työhönoton yhteydessä tehdyssä lääkärintarkastuksessa” (valituksenalainen tuomio, 47 ja 48 kohta).
Näin ollen virkamiestuomioistuin katsoi, että ”tällaista kestoa, jota komissio ei [ollut] kyennyt selittämään, ei [olisi] voitu pitää kohtuullisena, ja näin ollen sillä loukat[tiin] oikeutta hyvään hallintoon” (valituksenalainen tuomio, 49 kohta).
Tämän jälkeen virkamiestuomioistuin toi esille, että ”palvelussuhteen ehtojen 32 artiklaan sisältyy ennakkoedellytyksenä, että [työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen] tekee lopullisen päätöksen siitä, sovelletaanko lääketieteellistä varaumaa vai ei, niiden tietojen perusteella, joita asiantuntijalääkäri on saanut työhönoton yhteydessä tehdyssä tarkastuksessa tai esillä olevan asian erittäin poikkeuksellisissa olosuhteissa heti kun sillä on hallussaan merkityksellisiä lisätietoja, jotka muuttavat olennaisesti työhönoton yhteydessä tehdyssä lääkärintarkastuksessa saatuja tietoja”. Se korosti, että tässä tapauksessa ”komissio [oli] tehnyt ensimmäisen päätöksensä soveltaa lääketieteellistä varaumaa [AV:hen] vasta 9.7.2009, eli lähes kolme kuukautta hänen sopimuksensa päättymisen jälkeen ja noin kahdeksan kuukautta sen jälkeen, kun hän oli pyytänyt asian saattamista työkyvyttömyyslautakunnan käsiteltäväksi” (valituksenalainen tuomio, 50 kohta).
Virkamiestuomioistuin totesi, että ”tämä kesto saattoi jo vaikuttaa lääketieteellisen varauman soveltamisesta [AV:hen] taannehtivin vaikutuksin 9.7.2009 tehdyn päätöksen sisältöön, koska kolme vuotta ja seitsemän kuukautta oli kulunut sen jälkeen, kun [työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen] oli saanut tiedon [AV:n] sairaudesta ja ennen kaikkea sen jälkeen, kun työkyvyttömyyslautakunta oli 9.5.2009 todennut [AV:n] pysyvän täydellisen työkyvyttömyyden, jonka vuoksi hän oli kykenemätön hoitamaan tehtäviään”. Virkamiestuomioistuin katsoi, että ”päätös soveltaa lääketieteellistä varaumaa – – on tosiasiallisesti muuttunut päätökseksi evätä [AV:ltä] välittömin vaikutuksin takeet, jotka on otettu käyttöön työkyvyttömyyttä koskevissa asioissa sellaista työkyvyttömyyttä varten, joka on jo toteutunut” (valituksenalainen tuomio, 51 kohta).
Virkamiestuomioistuin totesi työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen 12.4.2010 tekemästä päätöksestä soveltaa AV:hen lääketieteellistä varaumaa taannehtivasti hänen palvelukseentulopäivästään lähtien (jäljempänä 12.4.2010 tehty päätös), että ”tämä päätös, joka on olennaisesti samanlainen kuin 9.7.2009 tehty päätös, tehtiin neljä vuotta ja neljä kuukautta sen jälkeen, kun työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen oli saanut tietää [AV:n] sairaudesta, ja vaikka työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen valmistautui neljä päivää myöhemmin vapauttamaan [AV:n] tehtävistään tämän työkyvyttömyyden vuoksi” (valituksenalainen tuomio, 52 kohta).
Virkamiestuomioistuin korosti, että vaikka sen toteama kohtuuton kesto ”esti komissiota soveltamasta [AV:hen] lääketieteellistä varaumaa”, ”[16.9.2014 tehty] päätös, joka [oli olennaisesti] samanlainen kuin 9.7.2009 ja 12.4.2010 tehdyt päätökset, [oli] tehty lähes yhdeksän vuotta sen jälkeen, kun komissio [oli] saanut tietää, ettei työhönoton yhteydessä tehty tarkastus ollut sujunut sääntöjenmukaisesti” ja että ”tämä sama sääntöjenvastaisuus koski väistämättä tätä päätöstä” (valituksenalainen tuomio, 53 kohta).
Virkamiestuomioistuin toi esille, että ”se, että 12.4.2010 tehty päätös on kumottu menettelyvirheen vuoksi, ei tee tyhjäksi [AV:n] mahdollisuutta vedota kumoamistuomion täytäntöönpanotuomion yhteydessä aineelliseen perusteeseen, johon oli vedottu kanteessa, jonka perusteella kumoamistuomio annettiin”. Virkamiestuomioistuin täsmensi, että ”10.7.2012 annetun tuomion 29 kohdasta ilmenee, että [AV] oli vedonnut kyseisessä asiassa perusteeseen, joka koski oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista” (valituksenalainen tuomio, 54 kohta).
Asian käsittely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
Komissio teki käsiteltävänä olevan valituksen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 30.9.2016 toimittamallaan valituskirjelmällä.
AV toimitti 24.2.2017 vastineen, jossa hän teki lisäksi vastavalituksen.
Komissio pyysi unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 29.3.2017 toimittamallaan kirjeellä oikeutta valittajan vastauksen esittämiseen, mihin muutoksenhakujaoston puheenjohtaja antoi luvan 3.4.2017 tekemällään päätöksellä.
Komissio toimitti valittajan vastauksen 12.5.2017.
AV toimitti 12.7.2017 vastineen antajan vastauksen. Samana päivänä päivätyllä kirjeellä AV luopui vastavalituksesta. Komissio ilmoitti 4.8.2017, ettei sillä ollut lausuttavaa tästä luopumisesta.
AV pyysi unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 207 artiklan nojalla 5.9.2017 jättämällään kirjeellä, että häntä kuultaisiin asian käsittelyn suullisessa vaiheessa. Komissio ei esittänyt pyyntöä istunnon pitämisestä tässä samassa säännöksessä asetetussa määräajassa.
Toinen jaosto päätti 21.11.2017 esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa asian käsittelyn suullisen vaiheen.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
siirtää asian unionin yleiseen tuomioistuimeen, joka käsittelee sen ensimmäisenä oikeusasteena
–
päättää oikeudenkäyntikuluista myöhemmin.
AV vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää valituksen selvästi perusteettomana
–
velvoittaa komission vastavalituksen perusteella maksamaan hänelle 50000 euroa korvauksena henkisestä kärsimyksestä ja aineellisesta vahingosta
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Unionin yleinen tuomioistuin toteaa, että AV on luopunut vastavalituksestaan. Unionin yleisen tuomioistuimen ei siten ole lausuttava AV:n vaatimuksesta, jonka mukaan komissio pitäisi velvoittaa maksamaan hänelle 50000 euroa korvauksena henkisestä kärsimyksestä ja aineellisesta vahingosta.
Oikeudellinen arviointi
Valituksensa tueksi komissio esittää kaksi valitusperustetta. Ensimmäisen valitusperusteensa yhteydessä se väittää, että kun virkamiestuomioistuin katsoi, että kohtuuton viivästys 16.9.2014 tehdyn päätöksen tekemisessä saattoi vaikuttaa päätöksen sisältöön, se sovelsi virheellisesti kohtuullisessa ajassa toimimista koskevaa periaatetta ja laiminlöi perusteluvelvollisuuden. Toinen valitusperuste koskee oikeusvoiman periaatteen loukkaamista 10.7.2012 annetun tuomion AV v. komissio (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) osalta.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että asiassa on syytä tutkia ensin toinen valitusperuste ja tarkastella sen jälkeen ensimmäistä valitusperustetta.
Toinen valitusperuste, joka koskee oikeusvoiman periaatteen loukkaamista
Komissio väittää toisen valitusperusteensa yhteydessä, että virkamiestuomioistuin loukkasi 10.7.2012 annettuun tuomioon AV v. komissio (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) liittyvää oikeusvoimaa.
Aluksi on huomattava, että sekä oikeusrauhan ja oikeussuhteiden vakauden että hyvän lainkäytön varmistamiseksi on tärkeää, että kaikkien käytettävissä olevien oikeussuojakeinojen käytön tai näitä oikeussuojakeinoja varten säädettyjen määräaikojen umpeenkulumisen jälkeen lopullisiksi tulleita tuomioistuinten päätöksiä ei voida enää saattaa kyseenalaisiksi (tuomio 30.9.2003, Köbler,
C‑224/01
,
EU:C:2003:513
,
kohta), minkä vuoksi lopullisiksi tulleet tuomioistuinten päätökset ovat oikeusvoimaisia.
On myös korostettava, että oikeusvoimavaikutus ulottuu niihin tosiasia- ja oikeuskysymyksiin, jotka kyseisellä tuomioistuimen päätöksellä on tosiasiallisesti tai väistämättä ratkaistu (ks. vastaavasti määräys 17.12.2009, Nijs v. tilintarkastustuomioistuin,
T‑567/08 P
,
EU:T:2009:523
,
kohta ja tuomio 25.2.2015, Walton v. komissio,
T‑261/14 P
,
EU:T:2015:110
,
kohta), ja että tämä oikeusvoima ei liity vain kyseisen ratkaisun tuomiolauselmaan vaan se ulottuu sen perusteluihin, jotka ovat tuomiolauselman tarpeellinen tuki ja joita ei tämän takia voida tuomiolauselmasta erottaa (tuomio 19.4.2012, Artegodan v. komissio,
C‑221/10 P
,
EU:C:2012:216
,
kohta).
Lisäksi on katsottu, että vaikka kanteen tueksi esitetyt väitteet ovat osittain samat kuin aikaisemman oikeudenkäynnin yhteydessä esitetyt väitteet, ei jälkimmäinen kanne ole ensimmäisen toistoa vaan se on uusi asia, koska se perustuu muillekin tosiseikkoja koskeville perusteille ja oikeudellisille perusteille (tuomio 13.9.2011, Michail v. komissio,
F‑100/09
,
EU:F:2011:132
,
kohta; ks. vastaavasti myös tuomio 12.12.1996, Altmann ym. v. komissio,
T‑177/94 ja T‑377/94
,
EU:T:1996:193
,
kohta).
Esillä olevassa asiassa on huomattava, että 12.4.2010 tehdyn päätöksen kumoaminen 10.7.2012 annetulla tuomiolla AV v. komissio (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) ja 16.9.2014 tehdyn päätöksen kumoaminen valituksenalaisella tuomiolla eivät perustu samoihin perusteisiin.
Virkamiestuomioistuin perusti 10.7.2012 antamassaan tuomiossa AV v. komissio (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), joka on oikeusvoimainen, päätöksensä kumota 12.4.2010 tehty päätös palvelussuhteen ehtojen 32 artiklassa säädetyn menettelyn noudattamatta jättämiseen. Tässä yhteydessä se korosti täysin yksiselitteisesti, ettei väitettä kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen loukkaamisesta ollut tarpeen tutkia.
On kuitenkin pohdittava, ottiko virkamiestuomioistuin 10.7.2012 antamansa tuomion AV v. komissio (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) perusteluissa, jotka ovat sen tuomiolauselman tarpeellinen tuki, jo kantaa kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen loukkaamiseen ja mahdollisesti kyseisen loukkaamisen vaikutukseen uuden päätöksen tekemiseen palvelussuhteen ehtojen 32 artiklassa säädetyn menettelyn mukaisesti.
On todettava, että 10.7.2012 annetun tuomion AV v. komissio (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) yhdestäkään kohdasta ei ilmene, että virkamiestuomioistuimen tarkoitus oli ottaa suoraan tai välillisesti kantaa kysymykseen, joka koski kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen loukkaamista ja varsinkaan tämän loukkaamisen seurauksia.
Toisin kuin komissio väittää, sitä, että virkamiestuomioistuin kumosi 10.7.2012 antamallaan tuomiolla AV v. komissio (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) 12.4.2010 tehdyn päätöksen palvelussuhteen ehtojen 32 artiklan rikkomisen perusteella, ei voida tulkita kannanotoksi, jolla virkamiestuomioistuin olisi implisiittisesti ratkaissut kysymyksen kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen loukkaamisesta ja tällä tavoin antanut työsopimusten tekemiseen toimivaltaiselle viranomaiselle oikeuden peruuttaa 12.4.2010 tehty päätös ja tehdä uusi päätös palvelussuhteen ehtojen 32 artiklassa säädetyn menettelyn mukaisesti, mikä olisi estänyt kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen loukkaamisen ja sitä suuremmalla syyllä tämän loukkaamisen seurauksia koskevan kysymyksen käsittelyn.
Tällaista tulkintaa ei voida puoltaa, varsinkin kun se on ristiriidassa 10.7.2012 annetun tuomion AV v. komissio (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) 42 kohdan kanssa. Kuten edellä 33 kohdassa huomautetaan, virkamiestuomioistuin totesi siinä nimenomaisesti, ettei se pitänyt muiden kanneperusteiden tutkimista tarpeellisena.
Tästä seuraa, että komissio tukeutui virheelliseen olettamaan, jonka mukaan virkamiestuomioistuin otti 10.7.2012 antamassaan tuomiossa AV v. komissio (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) kantaa kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen loukkaamista koskevaan kanneperusteeseen.
Lisäksi on huomattava, että esillä olevassa asiassa perustelut, jotka ovat 10.7.2012 annetun tuomion AV v. komissio (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) tuomiolauselman tarpeellinen tuki, eivät koskeneet palvelussuhteen ehtojen 32 artiklaa. Vaikka virkamiestuomioistuin olisi tutkinut kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen loukkaamista koskevan kanneperusteen ja katsonut, ettei tätä periaatetta ollut loukattu tai että tällä loukkaamisella ei ollut vaikutusta kanteen kohteena olevaan päätökseen, yksikään tätä kanneperustetta koskeva perustelu ei olisi saanut oikeusvoimaa, koska ne eivät olisi olleet kyseisen tuomion tuomiolauselman tarpeellinen tuki.
Edellä esitetyn perusteella toinen valitusperuste on hylättävä.
Ensimmäinen valitusperuste, joka koskee kohtuullisessa ajassa toimimisen periaatteen virheellistä soveltamista ja perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä
Ensimmäisen valitusperusteensa yhteydessä komissio väittää, että virkamiestuomioistuin sovelsi virheellisesti kohtuullisessa ajassa toimimisen periaatetta. Virkamiestuomioistuin ei ensinnäkään ottanut huomioon, että päätös voidaan kumota tämän periaatteen loukkaamisen perusteella vain poikkeuksellisesti. Se myös katsoi virheellisesti, että kohtuuton viivästys 16.9.2014 tehdyn päätöksen tekemisessä saattoi vaikuttaa päätöksen sisältöön. Valituksenalaisen tuomion perustelut ovat tältä osin puutteelliset, sillä virkamiestuomioistuin ei ilmoittanut, millä perusteilla liian pitkän ajan kuluminen olisi vaikuttanut kyseisen päätöksen sisältöön.
AV kiistää komission väitteet. Se katsoo ensinnäkin, että valituksenalaisen tuomion perustelut ovat riittävät, koska virkamiestuomioistuin totesi sen 44–51 kohdassa selvästi syyt, joiden vuoksi se katsoi, että kohtuullinen kesto oli esillä olevassa asiassa ylittynyt, ja syyt, joiden vuoksi liian pitkän ajan kuluminen saattoi vaikuttaa 16.9.2014 tehdyn päätöksen sisältöön. Tämän jälkeen AV väittää, että kun otetaan huomioon liian pitkän ajan kuluminen, hänen oli mahdotonta esittää hyödyllisiä täsmennyksiä työhönoton yhteydessä tehdyssä lääkärintarkastuksessa antamistaan ilmoituksista. Hän vetoaa siihen, että komissio ei ole pyytänyt kyseisen työhönoton yhteydessä tehdyn lääkärintarkastuksen ja vuoden 2006 vuotuisen lääkärintarkastuksen tehnyttä lääkäriä täsmentämään, miten tarkastus oli sujunut, tai ilmoittamaan syitä, joiden vuoksi tämä oli antanut vuonna 2006 ilman lääketieteellistä varaumaa edellytysten täyttymistä koskevan lausunnon, vaikka hän oli tietoinen AV:n sairaudesta. AV korostaa, että komissio asetti hänen palvelukseen ottamiselleen lääketieteellisen varauman vasta todettuaan, että hän oli tullut pysyvästi täysin työkyvyttömäksi, mikä esti häntä hoitamasta tehtäviään. Lisäksi AV toteaa, että virkamiestuomioistuin katsoi valituksenalaisessa tuomiossa, että työkyvyttömyyslautakunta ei ollut lausunut erillisestä kysymyksestä, joka koskee sitä, olisiko hänen sairautensa oikeuttanut lääketieteellisen varauman soveltamisen. Hän väittää tässä yhteydessä, että komissio loukkasi kohtuullisessa ajassa toimimisen periaatetta, koska se ei toiminut kolmeen vuoteen ja seitsemään kuukauteen. Lisäksi AV toteaa, että komissio jätti noudattamatta SEUT 266 artiklaa, kun se ei toteuttanut 10.7.2012 annetun tuomion AV v. komissio (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) edellyttämiä toimenpiteitä, sillä se jätti lainvastaisesti valtuuttamatta asiantuntijalääkärin tutkimaan, olisiko hänen sairautensa oikeuttanut lääketieteellisen varauman soveltamisen.
Aluksi on korostettava, että valittajan vastauksessaan komissio totesi selvästi ja nimenomaisesti, että ”[valituksenalaisesta tuomiosta ilmenevää virkamiestuomioistuimen] toteamusta, jonka mukaan lääketieteellisen varauman taannehtivasta soveltamisesta tehtyyn päätökseen käytetty aika oli kohtuuton, ei ole riitautettu”, ja täsmensi, että ”valituksenalaiseen tuomioon kohdistuva kritiikki koskee johtopäätöksiä, jotka [virkamiestuomioistuin] oli tehnyt tästä toteamuksesta, eli riidanalaisen päätöksen kumoamista”.
On siis huomattava, että komissio ei kiistä sitä, että odottaessaan kolme vuotta ja seitsemän kuukautta saatuaan tietää, että kantaja oli itse myöntänyt jättäneensä kertomatta sairaudestaan työhönoton yhteydessä tehdyssä tarkastuksessa, ennen kuin se teki päätöksensä 9.7.2009, se loukkasi kohtuullisessa ajassa toimimisen periaatetta. Komissio ei liioin kiistä sitä, että tämän seurauksena myöskään 12.4.2010 ja 16.9.2014 tehtyjä päätöksiä ei tehty kohtuullisessa ajassa. Sen sijaan komissio riitauttaa valituksenalaisesta tuomiosta ilmenevät virkamiestuomioistuimen johtopäätökset, joiden mukaan liian pitkän ajan kuluminen saattoi vaikuttaa 16.9.2014 tehdyn päätöksen sisältöön.
Oikeuskäytännön mukaan velvollisuus toimia kohtuullisessa ajassa hallintomenettelyissä on Euroopan unionin oikeuden yleinen periaate, jonka noudattamisen unionin tuomioistuimet takaavat ja joka mainitaan perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohdassa osana oikeutta hyvään hallintoon (tuomio 11.4.2006, Angeletti v. komissio,
T‑394/03
,
EU:T:2006:111
,
kohta ja tuomio 6.12.2012, Füller-Tomlinson v. parlamentti,
T‑390/10 P
,
EU:T:2012:652
,
kohta).
Kohtuullisessa ajassa toimimisen periaatteen loukkaaminen ei kuitenkaan yleensä oikeuta kumoamaan hallinnollisessa menettelyssä tehtyä päätöstä. Kohtuullisessa ajassa toimimisen periaatteen loukkaaminen vaikuttaa hallinnollisen menettelyn pätevyyteen nimittäin vain silloin, kun liian pitkän ajan kuluminen saattaa vaikuttaa hallinnollisessa menettelyssä tehdyn päätöksen sisältöön (tuomio 6.12.2012, Füller-Tomlinson v. parlamentti,
T‑390/10 P
,
EU:T:2012:652
,
kohta ja tuomio 12.5.2016, Guittet v. komissio,
F‑92/15
,
EU:F:2016:118
,
kohta).
Lisäksi on huomattava, että tilanteessa, jossa ennen palvelukseen ottamista suoritettavan lääkärintarkastuksen jälkeen käy ilmi, että työntekijä ei ole vastannut vilpittömästi ja täydellisesti asiantuntijalääkärin tässä tarkastuksessa hänen terveydentilastaan esittämiin kysymyksiin, työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen voi peruuttaa alkuperäisen päätöksensä olla soveltamatta lääketieteellistä varaumaa ja tehdä uuden päätöksen tämän varauman taannehtivasta soveltamisesta (tuomio 20.7.2016, HC v. komissio,
F‑132/15
,
EU:F:2016:158
,
kohta).
Ensimmäistä valitusperustetta on tarkasteltava tämän oikeuskäytännön valossa.
Aluksi on tutkittava komission väite, jonka mukaan valituksenalaisen tuomion perustelut ovat puutteelliset siltä osin kuin virkamiestuomioistuin ei ole ilmoittanut syitä, joiden vuoksi se katsoi, että liian pitkän ajan kuluminen saattoi vaikuttaa 16.9.2014 tehdyn päätöksen sisältöön.
On huomattava, että virkamiestuomioistuimen tuomioiden on oltava riittävästi perusteltuja, jotta unionin yleinen tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa. Perustelut voivat olla implisiittiset, kunhan se, jota asia koskee, saa niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi asiaa ensimmäisenä oikeusasteena käsitellyt tuomioistuin ei ole hyväksynyt sen väitteitä, ja muutoksenhakutuomioistuimella on käytettävissään riittävät tiedot, jotta se pystyy harjoittamaan valvontaansa (tuomio 16.12.2010, Lebedef v. komissio,
T‑52/10 P
,
EU:T:2010:543
,
ja
kohta ja tuomio 23.4.2015, BX v. komissio,
T‑352/13 P
,
EU:T:2015:225
,
kohta). Perusteluvelvollisuus on olennainen menettelymääräys, joka on erotettava perustelujen aineellisesta paikkansapitävyydestä, koska viimeksi mainittu koskee riidanalaisen toimen aineellista lainmukaisuutta (tuomio 2.4.1998, komissio v. Sytraval ja Brink’s France,
C‑367/95 P
,
EU:C:1998:154
,
kohta ja tuomio 21.4.2004, M v. yhteisöjen tuomioistuin,
T‑172/01
,
EU:T:2004:108
,
kohta).
Esillä olevassa asiassa valituksenalaisen tuomion 50–54 kohtaan sisältyvät syyt, joiden vuoksi virkamiestuomioistuin katsoi, että liian pitkän ajan kuluminen saattoi vaikuttaa hallinnollisessa menettelyssä tehdyn päätöksen, eli 16.9.2014 tehdyn päätöksen, sisältöön. Virkamiestuomioistuin totesi, että ensimmäinen päätös asettaa AV:n palvelukseen ottamiselle lääketieteellinen varauma, eli 9.7.2009 tehty päätös, oli tehty lähes kolme kuukautta hänen sopimuksensa päättymisen jälkeen, noin kahdeksan kuukautta sen jälkeen, kun hän oli pyytänyt asian saattamista työkyvyttömyyslautakunnan käsiteltäväksi, yli kolme vuotta ja seitsemän kuukautta sen jälkeen, kun työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen oli saanut tietää hänen sairaudestaan, ja sen jälkeen, kun työkyvyttömyyslautakunta oli todennut hänen pysyvän täydellisen työkyvyttömyytensä tämän sairauden vuoksi. Virkamiestuomioistuin päätteli tästä, että 9.7.2009 tehty päätös oli tosiasiallisesti muuttunut päätökseksi evätä AV:ltä välittömin vaikutuksin takeet, jotka on otettu käyttöön työkyvyttömyyttä koskevissa asioissa. Se katsoi näin ollen, että liian pitkän ajan kuluminen saattoi väkisinkin vaikuttaa tämän päätöksen sisältöön.
On katsottava, että tällaisten perustelujen perusteella unionin yleinen tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa ja komissio saa tietää syyt, joiden vuoksi virkamiestuomioistuin ei ole hyväksynyt sen väitteitä. Tästä seuraa, että komission väite perusteluvelvollisuuden laiminlyönnistä on hylättävä.
Aineellisena kysymyksenä on tutkittava, saattoiko virkamiestuomioistuin perustellusti katsoa, että kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen loukkaaminen saattoi vaikuttaa 16.9.2014 tehdyn päätöksen sisältöön.
Heti alkuun on muistettava, että työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen totesi 16.9.2014 tekemässään päätöksessä, että se oli tukeutunut työkyvyttömyyslautakunnan lääkärijäsenten 30.4.2013 esittämiin päätelmiin siitä, että ”jos [AV] olisi ilmoittanut sairaudestaan työhönoton yhteydessä tehdyssä lääkärintarkastuksessa kyselyn tehneelle lääkärille, hänen sairautensa olisi oikeuttanut palvelussuhteen ehtojen 32 artiklassa tarkoitetun lääketieteellisen varauman soveltamisen”. Työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen päätöksestä ilmenee siten, että päätös asettaa AV:n palvelukseen ottamiselle lääketieteellinen varauma perustui yksinomaan sairauteen, joka hänen olisi pitänyt ilmoittaa työhönoton yhteydessä tehdyssä lääkärintarkastuksessa, eikä tämän sairauden kehittymiseen tämän tarkastuksen jälkeen.
Virkamiestuomioistuin katsoi kuitenkin valituksenalaisen tuomion 50–53 kohdassa, että liian pitkän ajan kuluminen siitä, kun työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen oli saanut tietää AV:n sairaudesta, 9.7.2009 tehtyyn päätökseen, jolla AV:n palvelukseen ottamiselle asetettiin lääketieteellinen varauma, vaikutti tämän päätöksen sisältöön (ja siten 12.4.2010 ja 16.9.2014 tehtyjen päätösten sisältöön). Virkamiestuomioistuin yksilöi useita seikkoja, jotka tapahtuivat liian pitkän ajan kulumisen aikana, eli sen, että 9.7.2009 tehty päätös tehtiin sopimuksen päättymisen jälkeen, sen jälkeen, kun AV oli pyytänyt asian saattamista työkyvyttömyyslautakunnan käsiteltäväksi, useita vuosia sen jälkeen, kun työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen oli saanut tietää hänen sairaudestaan, ja sen jälkeen, kun työkyvyttömyyslautakunta oli todennut AV:n pysyvän täydellisen työkyvyttömyyden. Virkamiestuomioistuin katsoi, että tämän pitkän ajanjakson kuluessa sattuneiden edellä mainittujen tapahtumien vuoksi päätös asettaa AV:n palvelukseen ottamiselle lääketieteellinen varauma taannehtivasti hänen palvelukseentulopäivästään lähtien oli tosiasiallisesti muuttunut päätökseksi evätä viimeksi mainitulta välittömin vaikutuksin takeet, jotka on otettu käyttöön työkyvyttömyyttä koskevissa asioissa sellaista työkyvyttömyyttä varten, joka on jo toteutunut.
On katsottava, että virkamiestuomioistuin teki oikeudellisen virheen todetessaan edellä 55 kohdassa kuvattujen olosuhteiden perusteella, että liian pitkän ajan kuluminen oli vaikuttanut 16.9.2014 tehdyn päätöksen sisältöön.
On syytä tuoda esille, että tässä asiassa työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen teki kaksi erillistä päätöstä, palvelussuhteen ehtojen 33 artiklan mukaisen päätöksen, jolla AV:llä todetaan pysyvä täydellinen työkyvyttömyys, ja palvelussuhteen ehtojen 32 artiklan mukaisen päätöksen, jolla tämän palvelussuhteen ehdoksi asetetaan lääketieteellinen varauma. Päätökset tehtiin näin ollen kummankin säännöksen omien kriteerien perusteella.
Tältä osin on huomattava, että vaikka kronologisesti päätös asettaa palvelukseen ottamiselle lääketieteellinen varauma on tehty työhönoton yhteydessä tehdyn tarkastuksen yhteydessä ja edeltää siten lähtökohtaisesti työkyvyttömyyslautakunnan päätelmiä ja työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen päätöstä, jotka koskevat toimihenkilön työkyvyttömyyden toteamista, päätös asettaa palvelukseen ottamiselle lääketieteellinen varauma tehtiin vain esillä olevan asian erityisten olosuhteiden vuoksi vasta työkyvyttömyyden toteamista koskevien päätelmien jälkeen ja työsopimuksen päätyttyä.
Katsoessaan, että 16.9.2014 tehty päätös oli ”tosiasiallisesti muuttunut” päätökseksi evätä AV:ltä välittömin vaikutuksin takeet, jotka on otettu käyttöön työkyvyttömyyttä koskevissa asioissa, virkamiestuomioistuin tukeutui esillä olevassa asiassa olettamaan, jonka mukaan silloin, kun päätös asettaa palvelukseen ottamiselle tiettyä sairautta koskeva lääketieteellinen varauma tehdään tähän samaan sairauteen liittyvän työkyvyttömyyden toteamista koskevien päätelmien jälkeen ja työsopimuksen päätyttyä, näillä olosuhteilla on automaattisesti vaikutuksia tämän päätöksen sisältöön. Koska päätös asettaa palvelukseen ottamiselle lääketieteellinen varauma perustui yksinomaan tietoihin, jotka kantajan olisi pitänyt ilmoittaa työhönoton yhteydessä tehdyssä lääkärintarkastuksessa, pelkästään sillä perusteella, että päätös asettaa palvelukseen ottamiselle lääketieteellinen varauma tehtiin työsopimuksen päätyttyä ja työkyvyttömyyslautakunnan työkyvyttömyyden toteamisesta esittämien päätelmien jälkeen, ei voida itsessään päätellä, että liian pitkän ajan kuluminen olisi vaikuttanut tämän päätöksen sisältöön.
Kuten edellä 47 kohdassa on todettu, tilanteessa, jossa ennen palvelukseen ottamista suoritettavan lääkärintarkastuksen jälkeen käy ilmi, että työntekijä ei ole vastannut vilpittömästi ja täydellisesti asiantuntijalääkärin tässä tarkastuksessa hänen terveydentilastaan esittämiin kysymyksiin, työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen voi peruuttaa alkuperäisen päätöksensä olla soveltamatta lääketieteellistä varaumaa ja tehdä uuden päätöksen tämän varauman taannehtivasta soveltamisesta (tuomio 20.7.2016, HC v. komissio,
F‑132/15
,
EU:F:2016:158
,
kohta).
Valituksenalainen tuomio ei sisällä mitään sellaista konkreettista seikkaa, jonka perusteella voitaisiin todeta edellä 46 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä edellytetyllä tavalla, että liian pitkän ajan kuluminen saattoi vaikuttaa oikeudellisesti tai tosiasiallisesti päätökseen asettaa palvelukseen ottamiselle lääketieteellinen varauma.
Toisin sanoen niiden olosuhteiden perusteella, joihin virkamiestuomioistuin tukeutuu valituksenalaisessa tuomiossa, ei voida katsoa, että 16.9.2014 tehty päätös olisi voinut olla sisällöltään toisenlainen, jos se olisi tehty ennen työkyvyttömyyslautakunnan päätelmiä tai ennen työsopimuksen päättymistä.
Koska mikään konkreettinen seikka ei osoita liian pitkän ajan kulumisen todellista tai mahdollista vaikutusta 16.9.2014 tehtyyn päätökseen, työkyvyttömyyttä koskevissa asioissa käyttöön otettujen takeiden epäämistä AV:ltä ei siten voida pitää lääketieteellisen varauman asettamisesta palvelukseen ottamiselle tehdyn päätöksen tosiasiallisen muuttumisen tuloksena. Sitä vastoin kyseinen epääminen voi tässä vaiheessa selittyä ainoastaan sillä, että se on seurausta kahdesta erillisestä päätöksestä, joista ensimmäinen koskee AV:n palvelukseen ottamiselle asetettua lääketieteellistä varaumaa sen sairauden osalta, joka oli todettu jo ennen hänen palvelukseen ottamistaan ja josta työkyvyttömyyslautakunta oli todennut, että jos siitä olisi ilmoitettu työhönoton yhteydessä tehdyssä tarkastuksessa, se olisi oikeuttanut lääketieteellisen varauman soveltamisen, ja joista toinen koskee AV:n pysyvän täydellisen työkyvyttömyyden toteamista tämän sairauden vuoksi.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäinen valitusperuste on perusteltu. Näin ollen valitus on hyväksyttävä ja valituksenalainen tuomio kumottava.
Valituksenalaisen tuomion kumoamisen seuraukset
Euroopan unionin ja sen henkilöstön välisten riitojen ratkaisemista ensimmäisenä oikeusasteena koskevan toimivallan siirtämisestä unionin yleiselle tuomioistuimelle 6.7.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) 2016/1192 (
EUVL 2016, L 200, s. 137
) 4 artiklan nojalla silloin, kun unionin yleinen tuomioistuin kumoaa virkamiestuomioistuimen ratkaisun mutta katsoo, ettei asia ole ratkaisukelpoinen, se siirtää asian muuhun kuin siihen jaostoon, jossa valitus on ratkaistu.
Esillä olevassa asiassa virkamiestuomioistuin ei ole tutkinut ensimmäistä kanneperustetta, joka koskee palvelussuhteen ehtojen 32 artiklan rikkomista, eikä toista kanneperustetta, joka koskee toimen, jolla myönnetään subjektiivisia oikeuksia, peruuttamisedellytysten noudattamatta jättämistä. Unionin yleinen tuomioistuin katsoo näin ollen, ettei sillä ole edellytyksiä ratkaista asiaa. Asia on siten siirrettävä unionin yleisen tuomioistuimen muuhun kuin siihen jaostoon, jossa esillä oleva valitus on ratkaistu.
Oikeudenkäyntikulut
Koska asia siirretään unionin yleisen tuomioistuimen muuhun kuin siihen jaostoon, jossa esillä oleva valitus on ratkaistu, tähän muutoksenhakumenettelyyn liittyvistä oikeudenkäyntikuluista on päätettävä myöhemmin.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (muutoksenhakujaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Euroopan unionin virkamiestuomioistuimen (toinen jaosto) 21.7.2016 antama tuomio AV vastaan komissio (F‑91/15) kumotaan.

2)
Asia siirretään unionin yleisen tuomioistuimen muuhun kuin siihen jaostoon, jossa esillä oleva valitus on ratkaistu.

3)
Oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.

Jaeger
Prek
Dittrich
Julistettiin Luxemburgissa 17 päivänä toukokuuta 2018.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.