CELEX: 62019CJ0662
Apellatsioonkaebus
Majandus- ja rahaliit
Pangandusliit
Krediidiasutuste ja investeerimisühingute finantsseisundi taastamine ja kriisilahendus
Krediidiasutuste ja teatud investeerimisühingute ühtne kriisilahenduskord
Ühtne Kriisilahendusnõukogu (SRB)
Ühtne kriisilahendusfond
2016. aasta ex ante-osamakse kindlaksmääramine
Tühistamishagi
Hagi esitamise tähtaeg
Hilinemine
Vaidlustatav akt
Kinnitav akt

NRW.Bank palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 26. juuni 2019. aasta otsuse NRW.Bank
vs
. SRB (T‑466/16, ei avaldata, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“,
EU:T:2019:445
), millega Üldkohus jättis läbi vaatamata tema hagi, milles ta palus tühistada teda puudutavas osas esiteks Ühtse Kriisilahendusnõukogu (SRB) 15. aprilli 2016. aasta täitevistungil tehtud otsuse ühtsesse kriisilahendusfondi (edaspidi „kriisilahendusfond“) tehtavate 2016. aasta
ex ante
-osamaksete kohta (SRB/ES/SRF/2016/06) (edaspidi „esimene vaidlusalune otsus“) ja teiseks SRB 20. mai 2016. aasta täitevistungil tehtud otsuse kriisilahendusfondi tehtavate 2016. aasta
ex ante
-osamaksete kohandamise kohta, millega täiendatakse esimest vaidlusalust otsust (SRB/ES/SRF/2016/13) (edaspidi „teine vaidlusalune otsus“ ja edaspidi koos esimese vaidlusaluse otsusega „vaidlusalused otsused“).
Õiguslik raamistik
Määrus (EL) nr 806/2014
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. juuli 2014. aasta määruse (EL) nr 806/2014, millega kehtestatakse ühtsed eeskirjad ja ühtne menetlus krediidiasutuste ja teatavate investeerimisühingute kriisilahenduseks ühtse kriisilahenduskorra ja ühtse kriisilahendusfondi raames ning millega muudetakse määrust (EL) nr 1093/2010 (
ELT 2014, L 225, lk 1
; parandus
ELT 2021, L 178, lk 12
), artikli 54 lõige 1 näeb ette:
„Kriisilahendusnõukogu täitevistung teeb järgmist:
a)
valmistab ette kõik otsused, mille kriisilahendusnõukogu täiskogu peaks vastu võtma;
b)
teeb kõik otsused käesoleva määruse rakendamiseks, kui käesoleva määrusega ei ole sätestatud teisiti.“
Määruse nr 806/2014 artikli 67 lõige 4 sätestab:
„Liikmesriikide kriisilahendusasutused koguvad artiklites 69, 70 ja 71 osutatud osamaksed artiklis 2 osutatud ettevõtjatelt ning kannavad need vastavalt [osalevate liikmesriikide vahel sõlmitud] lepingule [kriisilahendus]fondi üle.“
Selle määruse artikli 69 „Sihttase“ lõikes 1 on sätestatud:
„Fondi algse kaheksa-aastase perioodi lõpuks, st alates 1. jaanuarist 2016 või alates kuupäevast, mil seda lõiget hakatakse kohaldama artikli 99 lõike 6 alusel, ulatuvad [kriisilahendus]fondi kasutada olevad rahalised vahendid vähemalt 1%‑ni kõigi osalevates liikmesriikides tegevusluba omavate krediidiasutuste tagatud hoiuste summast.“
Määruse nr 806/2014 artikli 70 „
Ex ante
osamaksed“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Iga finantsinstitutsiooni individuaalne osamaks nõutakse sisse vähemalt kord aastas ning see arvutatakse proportsionaalselt sellega, kui suure osa moodustab tema kohustuste summa (välja arvatud omavahendid) miinus tagatud hoiused kõigi osalevate liikmesriikide territooriumil tegevusloa saanud asutuste kohustuste kogusummast (välja arvatud omavahendid) miinus tagatud hoiused.
2.   Igal aastal arvutab kriisilahendusnõukogu pärast konsulteerimist [Euroopa Keskpanga (EKP)] või liikmesriigi pädeva asutusega ja tihedas koostöös liikmesriikide kriisilahendusasutustega individuaalsed osamaksed tagamaks, et kõigi osalevate liikmesriikide territooriumil tegevusloa saanud finantsinstitutsioonide tasutavad osamaksed ei ületa 12,5 % sihttasemest.
Igal aastal põhineb üksikute asutuste osamaksete arvutamine järgmisel:
a)
kindlasummaline osamakse, mis arvutatakse proportsionaalselt sellega, kui suure osa moodustab finantsinstitutsiooni kohustuste summa (välja arvatud omavahendid ja tagatud hoiused) osalevate liikmesriikide territooriumil tegevusloa saanud finantsinstitutsioonide kohustuste summast kokku (välja arvatud omavahendid ja tagatud hoiused), ning
b)
riskipõhised osamaksed, mis põhinevad [15. mai 2014. aasta Euroopa Parlamendi ja nõukogu] direktiivi 2014/59/EL[, millega luuakse krediidiasutuste ja investeerimisühingute finantsseisundi taastamise ja kriisilahenduse õigusraamistik ning muudetakse nõukogu direktiivi 82/891/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 2001/24/EÜ, 2002/47/EÜ, 2004/25/EÜ, 2005/56/EÜ, 2007/36/EÜ, 2011/35/EL, 2012/30/EL ja 2013/36/EL ning määruseid (EL) nr 1093/2010 ja (EL) nr 648/2012], artikli 103 lõikes 7 sätestatud kriteeriumidel, võttes arvesse proportsionaalsuse põhimõtet ning tekitamata moonutusi liikmesriikide pangandussektorite struktuuride vahel.
Kindlasummalise osamakse ja riskipõhise osamakse suhte puhul võetakse arvesse osamaksete tasakaalustatud jaotumist eri liiki pankade vahel.
Punktide a ja b kohaselt arvutatav kõigi osalevate liikmesriikide territooriumil tegevusloa saanud asutuste tasutavate individuaalsete osamaksete aastane summa ei ületa ühelgi juhul 12,5% sihttasemest.“
Delegeeritud määrus (EL) 2015/63
Komisjoni 21. oktoobri 2014. aasta delegeeritud määruse (EL) 2015/63, millega täiendatakse [direktiivi 2014/59] seoses kriisilahendusrahastutesse tehtavate
ex-ante
-osamaksetega (
ELT 2015, L 11, lk 44
; parandus
ELT 2017, L 156, lk 38
), artikli 5 lõige 1 näeb ette:
„Direktiivi [2014/59] artikli 103 lõikes 2 osutatud osamaksete arvutamisel arvatakse välja järgmised kohustused:
[…]
b)
kohustused, mille krediidiasutus või investeerimisühing, kes kuulub direktiivi [2014/59] artikli 2 lõike 1 punktis 8 osutatud krediidiasutuste ja investeerimisühingute kaitseskeemi ja kellel pädev asutus on lubanud kasutada [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta] määruse (EL) nr 575/2013 [krediidiasutuste ja investeerimisühingute suhtes kohaldatavate usaldatavusnõuete kohta ja määruse (EL) nr 648/2012 muutmise kohta (
ELT 2013, L 176, lk 1
)] artikli 113 lõiget 7, on loonud samasse krediidiasutuste ja investeerimisühingute kaitseskeemi kuuluva teise krediidiasutuse või investeerimisühinguga sõlmitud lepingu kaudu;
[…]
f)
krediidiasutuste ja investeerimisühingute puhul, kes haldavad tugilaene, vahendava krediidiasutuse kohustused laenu väljastava või muu tugipanga või muu vahendava krediidiasutuse ees ning tugipanga kohustused rahastamise osapoolte ees, juhul kui kõnealuste kohustuste summa on vastavuses kõnealuse krediidiasutuse või investeerimisühingu tugilaenudega.“
Delegeeritud määruse 2015/63 I lisas „Krediidiasutuste ja investeerimisühingute aasta osamaksete arvutamise kord“ on esitatud osamaksete arvutamise valemid, kord ja sammud. Selle arvutamise 6. samm „Aasta osamaksete arvutamine“ on sõnastatud järgmiselt:
„ 1. Kriisilahendusasutus skaleerib iga 5. sammu tulemusena saadud lõpliku koondnäitaja (FCIn) artiklis 9 kindlaks määratud vahemiku piires ümber, kasutades järgmist valemit:
kus miinimum- ja maksimumfunktsiooni argumentideks on kõigi nende kriisilahendusrahastusse osamakseid tegevate krediidiasutuste ja investeerimisühingute väärtused, kelle puhul lõplik koondnäitaja arvutatakse.
2. Kui arvata välja need krediidiasutused ja investeerimisühingud, kelle suhtes kohaldatakse artiklit 10, ja nende krediidiasutuste ja investeerimisühingute osamaksete ühekordselt makstavad osad, kelle suhtes liikmesriigid kohaldavad artikli 20 lõiget 5, arvutab kriisilahendusasutus iga krediidiasutuse või investeerimisühingu (n) aasta osamakse järgmiselt:
kus:
p
,
q
on krediidiasutuste ja investeerimisühingute indeks;
Target
on aasta sihttase, mille kriisilahendusasutus on määranud kindlaks vastavalt artikli 4 lõikele 2 ja millest on lahutatud vastavalt artiklile 10 arvutatud osamaksete summa ja artikli 20 lõike 5 kohaselt makstavate ühekordsete maksete summa;
Bn
on kohustuste summa (v.a omavahendid), millest on maha arvatud krediidiasutuse või investeerimisühingu
n
tagatud hoiused ning mida on kohandatud vastavalt artiklile 5, ilma et see piiraks artikli 20 lõike 5 kohaldamist.“
Rakendusmäärus (EL) 2015/81
Nõukogu 19. detsembri 2014. aasta rakendusmääruse (EL) 2015/81, millega määratakse kindlaks määruse (EL) nr 806/2014 kohaldamise ühtsed tingimused (
ELT 2015, L 15, lk 1
), artiklis 5 on sätestatud:
„1.   Ühtne kriisilahendusnõukogu teavitab asjaomaseid liikmesriikide kriisilahendusasutusi oma otsustest, millega arvutatakse vastavate riikide territooriumil tegevusloa saanud krediidiasutuste ja investeerimisühingute iga-aastased osamaksed.
2.   Pärast lõikes 1 osutatud teate saamist teavitab iga liikmesriigi kriisilahendusasutus igat oma territooriumil tegevusloa saanud krediidiasutust või investeerimisühingut ühtse kriisilahendusnõukogu otsusest, millega arvutatakse selle krediidiasutuse või investeerimisühingu poolt tasumisele kuuluv iga-aastane osamakse.“
Vaidluse taust
Vaidluse tausta on kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–9 ja käesoleva menetluse vajadustest lähtudes võib selle kokku võtta järgmiselt.
NRW.Bank on Land Nordrhein-Westfaleni (Nordrhein-Westfaleni liidumaa, Saksamaa) tugipank. Ta tegeleb peamiselt kolme liiki tegevustega: arendustegevus, arenduse kõrvaltegevus ja muu tegevus.
Saksamaa reguleeriv asutus Bundesanstalt für Finanzmarktstabilisierung (finantsturgude stabiliseerimise föderaalne amet, Saksamaa) (edaspidi „FMSA“) määras 2015. aastal – enne määruse nr 806/2014 jõustumist ja kohaldades direktiivi 2014/59, mida on täiendatud delegeeritud määrusega 2015/63 – selle direktiivi artikli 103 alusel kindlaks apellandi 2015. aasta
ex ante
-osamakse, leides, et selle osamakse arvutamisel tuleb jätta välja nii apellandi arendustegevus kui ka arenduse kõrvaltegevus.
2016. aastal avaldas apellant esialgu SRB koostatud vormil „
Ex ante
osamaksed ühtsesse kriisilahendusfondi – deklaratsioonivorm 2016. aasta osamakseperioodi kohta“, mille talle oli edastanud FMSA, et tema 2016. aasta
ex ante
-osamakse arvutamisest tuleb delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 alusel välja jätta kõik kohustused, mis on seotud tema arendustegevuse ja arenduse kõrvaltegevusega. Kuid pärast seda, kui teda oli teavitatud sellest, et SRB on seisukohal, et arenduse kõrvaltegevusi ei saa sellest arvutusest välja jätta, esitas ta parandatud deklaratsioonivormi, mille kohaselt tuleb välja jätta üksnes tema arendustegevusega seotud kohustuste koguväärtus.
Esimese vaidlusaluse otsusega määras SRB 15. aprilli 2016. aasta täitevistungil määruse nr 806/2014 artikli 54 lõike 1 punkti b ja artikli 70 lõike 2 alusel kindlaks iga selle määruse artiklis 2 nimetatud ettevõtja, sealhulgas apellandi, 2016. aasta
ex ante
-osamakse suuruse.
22. aprilli 2016. aasta makseteates, mille apellant sai kätte 25. aprillil 2016, teatas FMSA apellandile, et SRB on kindlaks määranud tema 2016. aasta
ex ante
-osamakse kriisilahendusfondi ning tegi talle teatavaks tasumisele kuuluva summa.
Teise vaidlusaluse otsusega kohandas SRB oma 20. mai 2016. aasta täitevistungil kriisilahendusfondi 2016. aasta eest tehtavaid
ex ante
-osamakseid ja suurendas apellandi osamakset.
10. juuni 2016. aasta makseteates, mille apellant sai kätte 13. juunil 2016, andis FMSA viimasele teada, et ta on kohustatud tasuma käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis nimetatud, teisest vaidlusalusest otsusest tuleneva täiendava summa.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Apellant esitas Üldkohtu kantseleisse 23. augustil 2016 saabunud dokumendiga hagiavalduse, milles ta vaidlustab kriisilahendusfondi 2016. aasta eest tehtava
ex ante
-osamakse summa, kuna arenduse kõrvaltegevust ei koheldud soodsamalt, mistõttu talle määrati liiga suur osamakse. Oma hagi põhjendamiseks väitis ta sisuliselt, et rikutud on direktiivi 2014/59 artikli 103 lõikeid 2 ja 7, määruse nr 806/2014 artikli 70 lõiget 2 ja nende aktide rakendusmäärusi ning et viimati nimetatud on samuti õigusvastased.
Üldkohtu kaheksanda koja president rahuldas 10. ja 11. jaanuari 2017. aasta määrustega Euroopa Komisjoni ja Euroopa Liidu Nõukogu avaldused astuda SRB toetuseks menetlusse.
Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Üldkohus hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja mõistis kohtukulud välja apellandilt, ilma et ta oleks otsustanud viimase esitatud väidete üle.
Poolte nõuded
Apellant palub Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja SRB otsus, millega määratakse kindlaks tema 2016. aasta osamakse kriisilahendusfondi;
–
teise võimalusena tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja saata asi tagasi Üldkohtusse;
–
mõista kohtukulud välja SRB‑lt.
SRB palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata, sest see on osaliselt vastuvõetamatu ja igal juhul põhjendamatu;
–
mõista apellandilt välja apellatsioonimenetluse ning Üldkohtu menetluse kulud;
–
juhul kui Euroopa Kohus leiab, et apellatsioonkaebus on põhjendatud, saata asi tagasi Üldkohtusse lõpliku kohtuotsuse tegemiseks ja otsustada apellatsioonkaebusega seotud kohtukulude kandmine edaspidi.
Nõukogu palub Euroopa Kohtul juhul, kui viimane tühistab vaidlustatud kohtuotsuse, tuvastada, et ükski asjaolu ei võimalda seada kahtluse alla rakendusmääruse 2015/81 õiguspärasust või kehtivust.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja apellandilt.
Apellatsioonkaebus
Apellant põhjendab oma apellatsioonkaebust kahe väitega, millest esimese kohaselt on rikutud ELTL artikli 263 kuuendat lõiku ja Üldkohtu kodukorra artiklit 60, ning teise kohaselt on rikutud õigust olla ära kuulatud.
Poolte argumendid
Esimeses väites väidab apellant, et Üldkohus rikkus ELTL artikli 263 kuuendat lõiku ja oma kodukorra artiklit 60, kui ta leidis, et apellant ei järginud tühistamishagi esitamise tähtaega. See väide koosneb neljast osast, millest esimene on esitatud esimese võimalusena ja kolm järgmist teise võimalusena.
Esimese väite esimeses ja teises osas, mida tuleb analüüsida koos, väidab apellant sisuliselt, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, kuna olenemata hinnangust teisele vaidlusalusele otsusele on hagi esitamise tähtaega järgitud.
Sellega seoses väidab apellant esiteks, et teine vaidlusalune otsus kujutab endast uut sisulist otsust ega ole pelgalt esimest vaidlusalust otsust kinnitav otsus. Vaidlusalustes otsustes määrati apellandi aasta osamakse kindlaks erinevates summades, mistõttu teise vaidlusaluse otsusega muudeti tema õiguslikku olukorda. Lisaks põhineb viimati nimetatud otsus uutel asjaoludel, nimelt ühe olulise osanäitaja suhtes muudetud hinnangul, ning seega ei ole tegemist lihtsa arvutusvea parandamisega.
Teiseks väidab apellant, et isegi kui eeldada, et teine vaidlusalune otsus ei asendanud esimest vaidlusalust otsust täielikult, vaid muutis seda, ei olnud tema hagi teise vaidlusaluse otsuse peale esitatud hilinenult. Sellega seoses heidab ta Üldkohtule muu hulgas ette, et viimane ei analüüsinud, milline mõju oli määruste muutmist käsitleval 18. oktoobri 2007. aasta kohtuotsusel komisjon vs. parlament ja nõukogu (
C‑299/05
,
EU:C:2007:608
), ega toonud välja põhjusi, miks sellest kohtuotsusest tulenevad põhimõtted ei ole käesolevas asjas kohaldatavad, kuigi sellest kohtuotsusest tuleneb, et isegi lõpliku akti puhul hakkab selle muutmisest kulgema uus hagi esitamise tähtaeg nii muudetud sätte kui ka kõigi selle akti sätete osas.
SRB väidab, et apellant kritiseerib peamiselt seda, kuidas Üldkohus hindas asjaolusid, ja et apellandi argumendid on vastuvõetamatud. Ta lisab, et teine vaidlusalune otsus ei põhine ühelgi uuel asjaolul, mis oleks seotud vaidluse esemega, see tähendab arenduse kõrvaltegevusega seotud kohustuste väljajätmisega kriisilahendusfondi 2016. aasta eest tehtavate
ex ante
-osamaksete arvutamisel. Selles otsuses kindlaks määratud osamaksete arvutamisega parandati juhuslik trükiviga, mis puudutas arvutusvalemis finantsinstitutsioonide kaitseskeemi näitajat sellesse kaitseskeemi kuuluvuse kohta, ilma et uuesti oleks hinnatud faktilisi asjaolusid või antud uut õiguslikku hinnangut, mistõttu on kõnealune otsus vaidluse eseme osas kinnitav akt. Asjaolu, et vaidlusaluste otsustega määrati apellandile erinevas summas osamakse, ei muuda seega järeldust, et vaidluse eseme osas on teine vaidlusalune otsus esimest vaidlusalust otsust kinnitav otsus.
Mis puudutab 18. oktoobri 2007. aasta kohtuotsusest komisjon vs. parlament ja nõukogu (
C‑299/05
,
EU:C:2007:608
) tuletatud argumente, siis leiab SRB, et need on vastuvõetamatud, kuna ei ole esitatud konkreetselt vaidlustatud kohtuotsuse vastu. Lisaks puudutab see kohtupraktika üldkohaldatavat seadusandlikku akti, mistõttu ei ole see üksikakti puhul asjakohane. Lõpuks ei ole apellant väitnud ega tõendanud, et esimese vaidlusaluse otsuse muutmata jäänud osad moodustavad terviku teises vaidlusaluses otsuses muudetud osadega.
Kuna nõukogu ja komisjon käsitlesid oma seisukohtades nagu ka Üldkohtus ainult asjasse puutuvate õigusnormide ja eelkõige rakendusmääruse 2015/81 kehtetuse, tõlgendamise ja kohaldamise küsimusi, väitsid nad üksnes, et see määrus ja SRB otsused ei ole õigusvastased; esimese väite suhtes nad seisukohta ei võtnud.
Euroopa Kohtu hinnang
Esimese vaidlusaluse otsusega seoses tuleb meenutada, et Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuses pärast seda, kui ta oli kindlaks teinud, et vaidlusaluseid otsuseid ei olnud avaldatud ega apellandile, kes ei olnud nende adressaat, teatavaks tehtud, et sellisel juhul hakkab hagi esitamise tähtaeg kulgema alles hetkest, mil huvitatud isik saab asjaomase akti sisust ja põhjendustest täielikult teada, tingimusel et ta taotleb mõistliku aja jooksul kogu akti edastamist. Sellega seoses tuvastas Üldkohus, et apellant sai selle otsuse olemasolust teada 25. aprillil 2016 esimese makseteate kättesaamisega, kuid ta esitas FMSA-le taotluse oma toimikuga tutvumiseks 22. augustil 2016 ehk peaaegu neli kuud pärast päeva, mil ta sai selle makseteate. Üldkohus lisas, et viis, kuidas FMSA vaidlusaluseid otsuseid rakendas, ei andnud alust arvata, et teine vaidlusalune otsus asendas esimese vaidlusaluse otsuse. Üldkohus järeldas sellest, et 23. augustil 2016 esitatud hagi oli esimese vaidlusaluse otsuse peale esitatud hilinenult.
Seoses teise vaidlusaluse otsusega rõhutas Üldkohus, et apellant heidab SRB‑le sisuliselt ette kohaldatavate õigusaktide teatavate sätete rikkumist, kuna viimane ei jätnud kriisilahendusfondi 2016. aasta eest tehtava
ex ante
-osamakse arvutusest välja tema arenduse kõrvaltegevusega seotud kohustusi. Selle kohta märkis Üldkohus, et teine vaidlusalune otsus ei sisalda ühtegi uut asjaolu ja et SRB ei vaadanud uuesti läbi juba esimese vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise raames antud hinnangut küsimusele, kas apellandi osamakse arvutamisel tuleb tema arenduse kõrvaltegevusega seotud kohustused välja jätta, ning et apellant ei esitanud selle küsimuse uuesti läbivaatamiseks SRB‑le ega FMSA-le taotlust, mis põhineks uutel ja olulistel asjaoludel. Üldkohus järeldas sellest, et teise vaidlusaluse otsuse peale esitatud hagi on vastuvõetamatu, kuna see otsus oli vaidluse eset arvestades üksnes esimest vaidlusalust otsust kinnitav otsus ning apellant ei olnud esitanud teise vaidlusaluse otsuse vastu ühtegi väidet ega argumenti.
Esimesena tuleb tagasi lükata SRB vastuväited hageja argumentide vastuvõetavusele.
Selleks tuleb esiteks meenutada, et selle küsimuse analüüsimine, kas vaidlustatud otsusega üksnes kinnitatakse varasemat otsust, kujutab endast faktiliste asjaolude õiguslikku kvalifitseerimist, mida Euroopa Kohus on pädev apellatsioonimenetluses kontrollima. Nimelt tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et kui Üldkohus on faktid tuvastanud või neid hinnanud, on Euroopa Kohus vastavalt ELTL artiklile 256 pädev kontrollima nende faktide õiguslikku kvalifikatsiooni ja neist tuletatud õiguslikke tagajärgi (28. juuni 2018. aasta kohtuotsus Andred (Heitkamp BauHoldingu pankrotihaldur) vs. komisjon,
C‑203/16 P
,
EU:C:2018:505
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Teiseks tuleneb Euroopa Kohtu praktika kohaselt ELTL artiklist 256 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ning Euroopa Kohtu kodukorra artikli 168 lõike 1 punktist d ja artiklist 169, et apellatsioonkaebuses tuleb täpselt näidata Üldkohtu otsuse või määruse kritiseeritavad osad ning samuti seda nõuet konkreetselt toetavad õiguslikud argumendid, vastasel juhul on apellatsioonkaebus või asjasse puutuv väide vastuvõetamatu (vt eelkõige 4. juuli 2000. aasta kohtuotsus Bergaderm ja Goupil vs. komisjon,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
, punkt
, ja 31. jaanuari 2019. aasta kohtumäärus Iordăchescu vs. parlament jt,
C‑426/18 P
, ei avaldata,
EU:C:2019:89
, punkt
). Apellatsioonkaebus ei vasta nendele tingimustele, kui see ei sisalda argumentatsiooni, milles on konkreetselt näidatud, milles seisneb vaidlustatud kohtuotsuses või kohtumääruses väidetavalt esinev õigusnormi rikkumine (20. mai 2021. aasta kohtuotsus, Dickmanns vs. EUIPO,
C‑63/20 P
, ei avaldata,
EU:C:2021:406
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Tuleb siiski tõdeda, et käesoleval juhul ei ole apellandi argumendid ei üldised ega ebatäpsed. Vastupidi, apellatsioonkaebusest nähtub selgelt, et apellant heidab esiteks Üldkohtule ette õigusnormi rikkumist, sest viimane leidis, et teine vaidlusalune otsus on üksnes esimest vaidlusalust otsust kinnitav otsus ja hagi on seega esitatud hilinenult, ning teiseks heidab apellant ette seda, et Üldkohus ei võtnud arvesse tema argumente, mis puudutavad 18. oktoobri 2007. aasta kohtuotsust komisjon vs. parlament ja nõukogu (
C‑299/05
,
EU:C:2007:608
).
Teisena, mis puudutab teise vaidlusaluse otsuse kvalifitseerimist, siis tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib ELTL artiklis 263 ette nähtud tühistamishagi esitada institutsioonide vastu võetud mis tahes sätete peale, mille eesmärk on tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi, sõltumata nende sätete vormist (26. märtsi 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et kuna kinnitavad aktid ja puhtalt rakendusaktid ei tekita selliseid õiguslikke tagajärgi, jäävad need selles artiklis ette nähtud kohtuliku kontrolli alt välja (26. märtsi 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Selleks et teha kindlaks, kas akt tekitab siduvaid õiguslikke tagajärgi hageja huve puudutaval viisil, muutes oluliselt tema õiguslikku olukorda, tuleb vaadelda selle akti olemust (26. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus Internationaler Hilfsfonds vs. komisjon,
C‑362/08 P
,
EU:C:2010:40
, punktid
ja
, ning 6. mai 2021. aasta kohtuotsus ABLV Bank jt vs. EKP,
C‑551/19 P ja C‑552/19 P
,
EU:C:2021:369
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt on akt puhtalt varasemat akti kinnitav akt, kui see ei sisalda võrreldes varasemaga ühtegi uut asjaolu (3. aprilli 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. Madalmaad ja ING Groep,
C‑224/12 P
,
EU:C:2014:213
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 15. novembri 2018. aasta kohtuotsus Eesti vs. komisjon,
C‑334/17 P
, ei avaldata,
EU:C:2018:914
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul on vaidlusalustes otsustes kindlaks määratud määruse nr 806/2014 artiklis 2 nimetatud ettevõtjate
ex ante
-osamakse suurus iga ettevõtja kohta. Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtub, et 2016. aasta osas arvutas SRB pärast iga nimetatud ettevõtja kohta kriisilahendusfondi tehtavate osamaksete arvutamist need osamaksed uuesti, kuna delegeeritud määruse 2015/63 artikli 5 lõike 1 punktis b nimetatud kaitseskeemi kuuluvust puudutav finantsinstitutsioonide kaitseskeemi näitaja oli valesti arvutatud. Selle arvutusvea parandamise tulemusel arvutati kõikide finantsinstitutsioonide 2016. aasta
ex ante
-osamaksed uuesti, isegi kui nad ei kuulunud finantsinstitutsioonide kaitseskeemi, ning kriisilahendusfondi 2016. aasta eest tehtava
ex ante
-osamakse summa, mis on määratud kindlaks teises vaidlusaluses otsuses, kajastab selle uue arvutusega kaasnenud muudatusi.
Seega, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 87 märkis, sisaldab teine vaidlusalune otsus võrreldes esimese vaidlusaluse otsusega uut asjaolu, kuna teises vaidlusaluses otsuses kasutatud finantsinstitutsioonide kaitseskeemi näitaja väärtus erineb esimeses vaidlusaluses otsuses kasutatud näitaja väärtusest.
Lisaks, kuigi vaidlusalustel otsustel on sama ese, kuna nendega määratakse kindlaks 2016. aasta eest kriisilahendusfondi tehtavad
ex ante
-osamaksed, on nende otsuste sisu erinev, kuna nendega kindlaks määratud osamaksete summad on erinevad.
Järelikult, kohustades apellanti maksma kriisilahendusfondi
ex ante
-osamakset, mille summa erineb esimeses vaidlusaluses otsuses kindlaks määratust, muudab teine vaidlusalune otsus apellandi õiguslikku olukorda nii, et selle otsuse tühistamine ei kattu esimese vaidlusaluse otsuse tühistamisega (vt selle kohta 25. oktoobri 1977. aasta kohtuotsus Metro SB-Großmärkte vs. komisjon,
26/76
,
EU:C:1977:167
, punkt
).
SRB väidab siiski, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta leidis, et vaidluse eseme osas oli teine vaidlusalune otsus esimest vaidlusalust otsust kinnitav otsus, sest apellant väidab, et SRB rikkus õigusnormi, kui ta ei jätnud kriisilahendusfondi tehtava 2016. aasta
ex ante
-osamakse arvutusest välja arenduse kõrvaltegevusega seotud kohustusi, samas kui nende osamaksete arvutamisel ei tehtud muudatusi kõrvaltegevusega seotud kohustuste arvessevõtmisel.
Sellega seoses tuleb meenutada, et kui akti sätet muudetakse, tekib taas võimalus esitada hagi, ja mitte üksnes selle sätte, vaid ka kõigi teiste sätete peale, mis isegi vaatamata sellele, et neid ei ole muudetud, moodustavad kõnealuse sättega ühe terviku (vt selle kohta 18. oktoobri 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. parlament ja nõukogu,
C‑299/05
,
EU:C:2007:608
, punktid
ja
).
Ent vastupidi SRB väidetule moodustavad teise vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisel arvutuses – mille alusel määrati esimeses vaidlusaluses otsuses kindlaks kriisilahendusfondi 2016. aasta eest tehtavad
ex ante
-osamaksed – muutmata jäänud osad ühe terviku selle arvutuse muudetud osaga, nimelt finantsinstitutsioonide kaitseskeemi näitajaga.
Selles kontekstis tuleb meenutada, et kriisilahendusfondi tehtavate
ex ante
-osamaksete summa sõltub kahest tegurist. Esiteks sõltub individuaalsete osamaksete kogusumma määruse nr 806/2014 artikli 69 lõikes 1 kindlaks määratud sihttasemest. Teiseks sõltub selle määruse artikli 70 lõigete 1 ja 2 kohaselt osamaksete arvutamine iga finantsinstitutsiooni puhul tema suurusest, mis määratakse kindlaks tema kohustuste ja tegevuste riskitaseme põhjal (vt analoogia alusel 3. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Iccrea Banca,
C‑414/18
,
EU:C:2019:1036
, punktid
–
). Sellega seoses on delegeeritud määruse 2015/63 artiklites 6–12 kindlaks määratud finantsinstitutsioonide kohustuste ja riskiprofiili hindamise kord.
Selle määruse I lisas sätestatud individuaalsete osamaksete arvutamise korrast ja eelkõige selle arvutamise 6. etapist tuleneb, et pärast finantsinstitutsiooni kohustuste ja riskiteguri kindlaksmääramist õigusnormides ette nähtud erinevaid näitajaid arvestades, jagab SRB aasta sihttasemele vastava summa erinevate finantsinstitutsioonide vahel.
Järelikult, kuigi teatavaid näitajaid, nagu finantsinstitutsioonide kaitseskeemi näitajat, kohaldatakse tõepoolest ainult teatud finantsinstitutsioonide suhtes, sest need mõjutavad nende institutsioonide – teised finantsinstitutsioonid välja arvatud – kohustuste või riskiteguri kindlaksmääramist, siis kuna sihttase jagatakse siiski kõikide finantsinstitutsioonide vahel, muudab sellise näitaja muutmine sellest näitajast puudutatud finantsinstitutsioonide osamaksete summat, mõjutades paratamatult kõikide finantsinstitutsioonide osamakseid.
Sellest järeldub, et vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 47 meenutatud kohtupraktikale kaasneb kriisilahendusfondi tehtava
ex ante
-osamakse arvutamise ühe elemendi nagu finantsinstitutsioonide kaitseskeemi näitaja muutmisega see, et kulgema hakkab uus hagi esitamise tähtaeg, mille jooksul võib lisaks sellele osamakse arvutamise elemendile vaidlustada ka kõiki teisi arvutamise elemente.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et viga finantsinstitutsioonide kaitseskeemi näitaja arvessevõtmisel ei olnud tahtlik. Nimelt ei ole käesoleva kohtuotsuse punktides 39, 40 ja 41 meenutatud kohtupraktika kohaselt selle kindlakstegemisel, kas varasemat akti muutev akt sisaldab võrreldes varasema aktiga uut asjaolu ja tekitab õiguslikke tagajärgi, tähtis see, kas muutva akti vastuvõtmist tinginud viga oli tahtlik või mitte.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas, et teine vaidlusalune otsus on vaidluse eset arvestades esimest vaidlusalust otsust pelgalt kinnitav otsus ja et seetõttu on hagi vastuvõetamatu.
Järelikult tuleb esimese väite esimese ja teise osaga nõustuda ning sel alusel tühistada vaidlustatud kohtuotsus tervikuna, ilma et oleks vaja teha otsust selle väite teiste osade või teise väite kohta.
Vaidlustatud kohtuotsuse tühistamise tagajärjed
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu alusel võib Euroopa Kohus, kui ta Üldkohtu otsuse tühistab, suunata asja tagasi Üldkohtusse otsustamiseks või teha ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab.
Kuna käesoleval juhul jättis Üldkohus apellandi hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja seetõttu ei analüüsinud väiteid, mille apellant oma hagi põhjendamiseks esitas, ei luba menetlusstaadium teha asja suhtes lõplikku otsust. Seega tuleb kohtuasi Üldkohtusse tagasi saata.
Kohtukulud
Kuna asi saadetakse tagasi Üldkohtusse, tehakse kohtukulude osas otsus hiljem.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 26. juuni 2019. aasta otsus NRW.Bank vs. SRB (
T‑466/16
, ei avaldata,
EU:T:2019:445
)
.

2.
Saata kohtuasi tagasi Euroopa Liidu Üldkohtusse.

3.
Otsustada kohtukulude kandmine edaspidi.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.