CELEX: 62014TJ0798
Bendra užsienio ir saugumo politika
Ribojamosios priemonės atsižvelgiant į Rusijos veiksmus, kuriais destabilizuojama padėtis Ukrainoje
Subjekto, kuriam priklauso ieškovas, pavadinimo įtraukimas į subjektų, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, sąrašą
Pareiga motyvuoti
Teisė į gynybą
Teisė į veiksmingą teisminę apsaugą
Europos Sąjungos ir Turkijos asociacijos susitarimas
Pagrindinės teisės
Proporcingumas

Ginčo aplinkybės
Ieškovas
DenizBank A.Ş
. – Stambule (Turkija) įsteigtas Turkijos komercinis bankas, kurio daugiau kaip 50 % kapitalo priklauso
Sberbank of Russia OAO
(toliau –
Sberbank
), Rusijos mažmeniniam bankui, įsteigtam Maskvoje (Rusija).
2014 m. vasario 20 d. Europos Sąjungos Taryba griežtai pasmerkė smurto naudojimą Ukrainoje. Ji paragino nedelsiant nutraukti smurtą Ukrainoje ir visapusiškai gerbti žmogaus teises ir pagrindines laisves. Taryba taip pat numatė priimti ribojamąsias priemones, taikytinas asmenims, atsakingiems už žmogaus teisių pažeidimus, smurtą ir pernelyg didelės jėgos panaudojimą.
2014 m. kovo 3 d. neeiliniame posėdyje Taryba pasmerkė Rusijos ginkluotųjų pajėgų agresijos veiksmus, kuriais buvo akivaizdžiai pažeistas Ukrainos suverenitetas ir teritorinis vientisumas, ir
Soviet Federatsii Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii
(Rusijos Federacijos Federalinio Susirinkimo Federalinė Taryba) leidimą, išduotą 2014 m. kovo 1 d., naudoti ginkluotąsias pajėgas Ukrainos teritorijoje. Europos Sąjunga paragino Rusijos Federaciją nedelsiant sugrąžinti savo karines pajėgas į nuolatinio dislokavimo vietas, laikantis tarptautinių įsipareigojimų.
2014 m. kovo 5 d. Taryba priėmė ribojamąsias priemones, skirtas neteisėtai pasisavintoms Ukrainos valstybės lėšoms įšaldyti ir susigrąžinti.
2014 m. kovo 6 d. Europos Sąjungos valstybių ar vyriausybių vadovai patvirtino 2014 m. kovo 3 d. priimtas Europos Sąjungos Tarybos išvadas. Jie griežtai pasmerkė Rusijos Federacijos įvykdytą Ukrainos suvereniteto ir teritorinio vientisumo pažeidimą, kuris nebuvo išprovokuotas, ir paragino Rusijos Federaciją nedelsiant sugrąžinti savo karines pajėgas į nuolatinio dislokavimo vietas, kaip nustatyta taikytinuose susitarimuose. Europos Sąjungos valstybių ar vyriausybių vadovai pareiškė, kad bet koks kitas Rusijos Federacijos veiksmas, kuriuo siekiama destabilizuoti padėtį Ukrainoje, turės papildomų ir plataus masto pasekmių Europos Sąjungos ir jos valstybių narių ir Rusijos Federacijos tarpusavio santykiams įvairiose ekonomikos srityse. Jie paragino Rusijos Federaciją nedelsiant suteikti galimybę atvykti tarptautiniams stebėtojams, pabrėždami, kad krizės Ukrainoje įveikimas turi būti pagrįstas valstybės teritoriniu vientisumu, suverenitetu ir nepriklausomybe, taip pat griežtu tarptautinių standartų laikymusi.
2014 m. kovo 16 d. dviejų Ukrainos sričių valdžios padaliniai – Krymo Autonominės Respublikos parlamentas ir Sevastopolio miesto vietinė valdžia – surengė referendumą dėl Krymo statuso. Šiame referendume Krymo gyventojų buvo prašoma pasirinkti, ar jie nori prisijungti prie Rusijos Federacijos, ar nori 1992 m. Konstitucijos ir Krymo statuso Ukrainos valstybėje atkūrimo. Pagal Krymo Autonominėje Respublikoje paskelbtus rezultatus iš referendume iš viso dalyvavusių 83,1 % gyventojų 96,77 % gyventojų balsavo už regiono integraciją į Rusijos Federaciją.
2014 m. kovo 17 d. Taryba priėmė kitas išvadas dėl Ukrainos. 2014 m. kovo 16 d. Taryba griežtai pasmerkė Krymo referendumą dėl prisijungimo prie Rusijos Federacijos, kuris, jos nuomone, įvykdytas akivaizdžiai pažeidžiant Ukrainos Konstituciją. Taryba paragino Rusijos Federaciją imtis veiksmų krizei įveikti, nedelsiant atitraukti savo pajėgas, kad jų skaičius atitiktų iki krizės buvusį skaičių, ir jas sugrąžinti į dislokacijos vietas laikantis tarptautinių įsipareigojimų, pradėti tiesiogines diskusijas su Ukrainos vyriausybe ir pasinaudoti visais atitinkamais tarptautiniais mechanizmais, kad būtų surastas taikus ir derybomis pagrįstas sprendimas visapusiškai laikantis savo dvišalių ir daugiašalių įsipareigojimų gerbti Ukrainos suverenitetą ir teritorinį vientisumą. Atsižvelgdama į tai, Taryba išreiškė apgailestavimą, kad Jungtinių Tautų Saugumo Tarybai nepavyko priimti rezoliucijos dėl Rusijos Federacijos pareikšto veto. Be to, Taryba įspėjo Rusijos Federaciją nesiimti jokių Krymo aneksavimo veiksmų, kuriais būtų pažeista tarptautinė teisė.
Tą pačią dieną Taryba, remdamasi ESS 29 straipsniu, priėmė Sprendimą 2014/145/BUSP dėl ribojamųjų priemonių, taikytinų atsižvelgiant į veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi (
OL L 78, 2014, p. 16
), ir, remdamasi SESV 215 straipsniu, priėmė Reglamentą (ES) Nr. 269/2014 dėl ribojamųjų priemonių, taikytinų atsižvelgiant į veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi (
OL L 78, 2014, p. 6
), kuriais ji nustatė kelionių apribojimus ir turto įšaldymą, taikytinus asmenims, atsakingiems už veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi, taip pat su jais susijusiems asmenims ir subjektams.
2014 m. kovo 17 d. Rusijos Federacija oficialiai pripažino Krymo referendumo, įvykusio 2014 m. kovo 16 d., rezultatus. Po šio referendumo Krymo Aukščiausioji Taryba ir Sevastopolio miesto taryba paskelbė Krymo nepriklausomybę nuo Ukrainos ir pasiprašė prijungti prie Rusijos Federacijos. Tą pačią dieną Rusijos prezidentas pasirašė dekretą, kuriuo Krymo Respublika pripažįstama suverenia ir nepriklausoma valstybe.
2014 m. kovo 21 d. Europos Vadovų Taryba priminė 2014 m. kovo 6 d. Sąjungos valstybių ar vyriausybių vadovų pareiškimą ir paprašė Europos Komisijos ir valstybių narių parengti kitas galimas tikslines priemones.
2014 m. birželio 23 d. Taryba nusprendė, kad turėtų būti draudžiama į Europos Sąjungą importuoti Krymo ar Sevastopolio kilmės prekes, išskyrus Krymo ar Sevastopolio kilmės prekes, kurioms Ukrainos vyriausybė suteikė kilmės pažymėjimus.
2014 m. liepos 17 d. Donecko srityje (Ukraina) numušus MH17 reisu skridusį
Malaysian Airlines
lėktuvą, Taryba paprašė Komisijos ir Europos išorės veiksmų tarnybos (EIVT) užbaigti parengiamuosius darbus dėl galimų tikslinių priemonių ir ne vėliau kaip liepos 24 d. pateikti priemonių pasiūlymus dėl, pavyzdžiui, patekimo į kapitalo rinkas, gynybos, dvejopo naudojimo prekių ir didesnės rizikos technologijų, be kita ko, energetikos sektoriuje.
2014 m. liepos 31 d., atsižvelgdama į padėties Ukrainoje sudėtingumą, nors 2014 m. kovo mėn. buvo nustatyti kelionių apribojimai ir įšaldytas fizinių ir juridinių asmenų turtas, Taryba, remdamasi ESS 29 straipsniu, priėmė Sprendimą 2014/512/BUSP dėl ribojamųjų priemonių atsižvelgiant į Rusijos veiksmus, kuriais destabilizuojama padėtis Ukrainoje (
OL L 229, 2014, p. 13
), siekdama nustatyti tikslines ribojamąsias priemones dėl patekimo į kapitalo rinkas, gynybos, dvejopo naudojimo prekių ir didesnės rizikos technologijų, be kita ko, energetikos sektoriuje.
Atsižvelgdama į tai, kad šios priemonės patenka į SESV taikymo sritį ir kad siekiant jas įgyvendinti būtina imtis reguliavimo veiksmų Sąjungos mastu, Taryba, remdamasi SESV 215 straipsnio 2 dalimi, tą pačią dieną priėmė Reglamentą (ES) Nr. 833/2014 dėl ribojamųjų priemonių atsižvelgiant į Rusijos veiksmus, kuriais destabilizuojama padėtis Ukrainoje (
OL L 229, 2014, p. 1
), kuriame išdėstytos išsamios Sprendimo 2014/512 įgyvendinimo Sąjungoje ir valstybėse narėse nuostatos.
Deklaruota, kad šių ribojamųjų priemonių tikslas – padidinti Rusijos Federacijos veiksmų, kuriais siekiama pakenkti Ukrainos teritorijos vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei, sąnaudas ir skatinti taikiai įveikti krizę. Tuo tikslu Sprendime 2014/512 visų pirma nustatyti draudimai eksportuoti su Rusijos naftos sektoriumi susijusius tam tikrus produktus ir padidintos rizikos technologijas, taip pat apribojimai tam tikriems šio sektoriaus ūkio subjektams patekti į Europos kapitalo rinką.
Vėliau 2014 m. rugsėjo 8 d. Taryba priėmė Sprendimą 2014/659/BUSP, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2014/512 (
OL L 271, 2014, p. 54
), ir Reglamentą (ES) Nr. 960/2014, kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas Nr. 833/2014 (
OL L 271, 2014, p. 3
), siekdama pratęsti su tam tikromis finansinėmis priemonėmis susijusio draudimo, dėl kurio buvo susitarta 2014 m. liepos 31 d., galiojimą ir nustatyti papildomus patekimo į kapitalo rinką apribojimus.
Sprendimo 2014/512, iš dalies pakeisto Sprendimu 2014/659, 1 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„1.   [Yra draudžiami] [o]bligacijų, nuosavybės ar panašių finansinių priemonių, kurių termino diena viršija 90 dienų, išleistų po 2014 m. rugpjūčio 1 d. iki 2014 m. rugsėjo 12 d., arba kurių termino diena viršija 30 d., išleistų po 2014 m. rugsėjo 12 d., tiesioginis ar netiesioginis pirkimas ar pardavimas, tiesioginis ar netiesioginis investicinių paslaugų, skirtų joms išleisti, teikimas ar pagalba išleidžiant jas arba kitoks prekiavimas tokiomis obligacijomis, nuosavybės ar panašiomis finansinėmis priemonėmis, kurį vykdo:
a)
pagrindinės kredito įstaigos arba vystymosi finansų įstaigos, įsteigtos Rusijoje, jeigu 2014 m. rugpjūčio 1 d. daugiau kaip 50 % tų įstaigų akcijų yra valstybės nuosavybė arba kontroliuojama valstybės, kaip išvardyta I priede;
b)
bet kuris juridinis asmuo, subjektas ar organizacija, įsteigta už Sąjungos ribų, kurios daugiau kaip 50 % akcijų yra į I priedą įtraukto subjekto nuosavybė[,] arba
c)
bet kuris juridinis asmuo, subjektas ar organizacija, veikiantys šios dalies b punkte nurodytai kategorijai priklausančio arba į I priede pateiktą sąrašą įtraukto subjekto vardu ar jo nurodymu.“
Pavadinimas
Sberbank
įtrauktas į Sprendimo 2014/512, iš dalies pakeisto Sprendimu 2014/659, I priedo 1 punktą.
Reglamento Nr. 833/2014, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 960/2014, 5 straipsnio 1 ir 3 dalyse nustatyta:
„1.   Draudžiama tiesiogiai ar netiesiogiai pirkti, parduoti nuo 2014 m. rugpjūčio 1 d. iki 2014 m. rugsėjo 12 d. išleistus perleidžiamuosius vertybinius popierius ir pinigų rinkos priemones, kurių termino diena viršija 90 dienų, arba po 2014 m. rugsėjo 12 d. išleistus perleidžiamuosius vertybinius popierius ir pinigų rinkos priemones, kurių termino diena viršija 30 dienų, teikti investicines paslaugas arba pagalbą išleidžiant šiuos perleidžiamuosius vertybinius popierius ir pinigų rinkos priemones arba kitokiu būdu jais prekiauti, jeigu juos išleido:
a)
Rusijoje įsteigta stambi kredito įstaiga ar kita stambi įstaiga, kuri turi aiškius įgaliojimus skatinti Rusijos ekonomikos konkurencingumą, įvairinimą ir investicijas ir kurios daugiau nei 50 % akcijų 2014 m. rugpjūčio 1 d. priklauso valstybei arba yra valstybės kontroliuojamos, kaip išvardyta III priede, arba
b)
juridinis asmuo, subjektas ar organizacija, įsteigta už Sąjungos ribų, kurios daugiau nei 50 % nuosavybės teisių tiesiogiai ar netiesiogiai priklauso į III priedą įtrauktam subjektui, arba
c)
juridinis asmuo, subjektas ar organizacija, veikiantys šios dalies b punkte nurodyto arba į III priede pateiktą sąrašą įtraukto subjekto vardu ar jo nurodymu.
<…>
3.   Draudžiama tiesiogiai arba netiesiogiai teikti naujas paskolas arba dalyvauti teikiant paskolas ar kreditus, kurių termino diena viršija 30 dienų, bet kokiam iš 1 ar 2 dalyje išvardytų juridinių asmenų, subjektų arba organizacijų po 2014 m. rugsėjo 12 d., išskyrus paskolas ar kreditus, kurių konkretus ir dokumentais pagrįstas tikslas yra finansuoti nedraudžiamų prekių ir nefinansinių paslaugų importą ar eksportą tarp Sąjungos ir Rusijos, arba paskolas, kurių konkretus ir dokumentais pagrįstas tikslas yra teikti skubų finansavimą, kad būtų įvykdyti mokumo ir likvidumo kriterijai Sąjungoje įsteigtiems juridiniams asmenims, kurių daugiau nei 50 % nuosavybės teisių priklauso III priede nurodytam subjektui.“
Pavadinimas
Sberbank
yra įtrauktas į Reglamento Nr. 833/2014 III priedą.
2014 m. gruodžio 4 d. Taryba priėmė Sprendimą 2014/872/BUSP, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2014/512 ir Sprendimas 2014/659 (
OL L 349, 2014, p. 58
), ir Reglamentą (ES) Nr. 1290/2014, kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas Nr. 833/2014 ir Reglamentas Nr. 960/2014 (
OL L 349, 2014, p. 20
).
Priėmus Reglamentą Nr. 1290/2014 Reglamento Nr. 833/2014 5 straipsnio 3 dalis buvo pakeista taip:
„3.   Draudžiama tiesiogiai arba netiesiogiai sudaryti susitarimą arba dalyvauti susitarime suteikti naujas paskolas arba kreditą, kurių termino diena viršija 30 dienų, bet kokiam 1 arba 2 dalyje nurodytam juridiniam asmeniui, subjektui arba organizacijai po 2014 m. rugsėjo 12 d.
Draudimas netaikomas:
a)
paskoloms arba kreditui, kurių konkretus dokumentais pagrįstas tikslas yra teikti finansavimą neribojamam prekių ir nefinansinių paslaugų importui arba eksportui tarp Sąjungos ir bet kurios trečiosios valstybės, įskaitant išlaidas prekėms ir paslaugoms iš kitos trečiosios valstybės, kurios būtinos eksporto ar importo sutartims vykdyti[,] arba
b)
paskolas [paskoloms], kurių konkretus ir dokumentais pagrįstas tikslas yra teikti ypatingai skubų finansavimą, kad būtų įvykdyti mokumo ir likvidumo kriterijai Sąjungoje įsteigtiems juridiniams asmenims, kurių daugiau nei 50 % nuosavybės teisių priklauso bet kuriam III priede nurodytam subjektui.“
2015 m. gruodžio 21 d. Taryba priėmė Sprendimą (BUSP) 2015/2431, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2014/512 (
OL L 334, 2015, p. 22
). 2016 m. liepos 1 d. Taryba priėmė Sprendimą (BUSP) 2016/1071, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2014/512 (
OL L 178, 2016, p. 21
). Galiausiai, 2016 m. gruodžio 19 d. Taryba priėmė Sprendimą (BUSP) 2016/2315, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2014/512 (
OL L 345, 2016, p. 65
).
Procesas ir šalių reikalavimai
2014 m. gruodžio 5 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo šį ieškovo ieškinį.
Įstojimas į bylą
2015 m. balandžio 14 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai Komisija pateikė dokumentą, kuriuo paprašė leisti įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimų.
2015 m. birželio 30 d. nutartimi Bendrojo Teismo devintosios kolegijos pirmininkas patenkino šį prašymą.
2015 m. rugpjūčio 24 d. Komisija pateikė įstojimo į bylą paaiškinimus.
Ieškovas ir Taryba pateikė savo pastabas dėl šio paaiškinimo per tam nustatytą terminą, atitinkamai 2015 m. rugsėjo 1 d. ir spalio 9 d.
Bylos nagrinėjimo sustabdymas
2015 m. kovo 12 d. devintosios kolegijos pirmininkas nusprendė išklausyti šalis dėl galimybės sustabdyti bylos nagrinėjimą, kol bus priimtas Teisingumo Teismo sprendimas byloje
Rosneft
C‑72/15. 2015 m. kovo 23 d. Bendrojo Teismo kanceliarijos raštu šalims buvo pranešta apie šiuo tikslu nustatytą terminą.
Taryba ir ieškovas pateikė savo pastabas dėl šio galimo bylos nagrinėjimo sustabdymo, jas Bendrojo Teismo kanceliarija gavo atitinkamai 2015 m. kovo 27 d. ir balandžio 7 d.
2015 m. spalio 29 d. sprendimu, priimtu pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio a punktą, Bendrojo Teismo devintosios kolegijos pirmininkas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą motyvuodamas tuo, kad nuostatos, kurių taikymo sritį ir galiojimą Teisingumo Teismas turi įvertinti byloje
Rosneft
, C‑72/15, bent iš dalies sutampa su šioje byloje reikšmingomis nuostatomis.
Priėmus 2017 m. kovo 28 d. Sprendimą Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
) bylos nagrinėjimas buvo atnaujintas pagal Procedūros reglamento 71 straipsnio 3 dalį.
Šiomis aplinkybėmis pagrindinės bylos šalių buvo paprašyta pateikti savo pastabas dėl pasekmių, kurias 2017 m. kovo 28 d. Sprendimas Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
) gali turėti, kiek tai susiję su šiame ieškinyje pateiktais pagrindais ir argumentais. Jos šį prašymą įvykdė per nustatytą terminą.
Ieškinio tikslinimas
Dokumentu (jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2015 m. vasario 16 d.) ieškovas patikslino savo ieškinį taip, kad jis taip pat apimtų Sprendimo 2014/872 ir Reglamento Nr. 1290/2014 panaikinimą.
2015 m. vasario 24 d. Taryba Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė dokumentą, kuriame išdėstė savo pastabas dėl šio patikslinimo.
Dokumentu (jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2015 m. gruodžio 24 d.) ieškovas patikslino savo ieškinį taip, kad jis apimtų ir Sprendimo 2015/2431 panaikinimą tiek, kiek juo pratęstas Sprendime 2014/512 nustatytų ribojamųjų priemonių taikymas.
Dokumentu (jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2017 m. balandžio 13 d.) ieškovas patikslino savo ieškinį taip, kad jis taip pat apimtų Sprendimo 2016/1071 ir Sprendimo 2016/2315 panaikinimą tiek, kiek jais pratęstas Sprendime 2014/512 nustatytų ribojamųjų priemonių taikymas.
Taryba nepateikė pastabų dėl šių patikslinimų.
Kolegijų sudėties pakeitimas
Pasikeitus Bendrojo Teismo kolegijų sudėčiai, teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į šeštąją kolegiją, todėl, vadovaujantis Procedūros reglamento 27 straipsnio 5 dalimi, ši byla paskirta šiai kolegijai.
Šalių reikalavimai
Ieškovas Bendrojo Teismo iš esmės prašo:
–
panaikinti, pirma, Sprendimą 2014/512, iš dalies pakeistą arba pratęstą Sprendimu 2014/659, Sprendimu 2014/872, Sprendimu 2015/2431, Sprendimu 2016/1071 ir Sprendimu 2016/2315 (toliau – ginčijamas sprendimas), ir, antra, Reglamentą Nr. 833/2014, iš dalies pakeistą Reglamentu Nr. 960/2014 ir Reglamentu Nr. 1290/2014 (toliau – ginčijamas reglamentas) (toliau kartu – ginčijami aktai), kiek šie aktai susiję su ieškovu ir negali būti aiškinami taip, kad jis nepatenka į jų taikymo sritį,
–
priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
Taryba Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinį kaip iš dalies nepriklausantį jo jurisdikcijai ir nepriimtiną arba bet kuriuo atveju kaip nepagrįstą,
–
priteisti iš ieškovo bylinėjimosi išlaidas.
Savo atsakyme raštu į Bendrojo Teismo klausimą, pateiktą atsižvelgiant į 2017 m. kovo 28 d. Sprendimą Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
), Taryba nurodė, kad ji nebeginčija Bendrojo Teismo jurisdikcijos tikrinti ginčijamo sprendimo teisėtumą, kiek juo nustatomos ribojamosios priemonės, kaip tai suprantama pagal SESV 275 straipsnio antrą pastraipą, o tai buvo patvirtinta ir per teismo posėdį.
Komisija prašo Bendrojo Teismo atmesti ieškinį.
Dėl teisės
Grįsdamas savo ieškinį ieškovas remiasi keturiais pagrindais, susijusiais, pirma, su Tarybai tenkančios pareigos motyvuoti, numatytos SESV 296 straipsnio antroje pastraipoje, pažeidimu, antra – su teisės į gynybą ir teisės į veiksmingą teisminę kontrolę pažeidimu, trečia – su Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociacijos steigimo susitarimo, pasirašyto 1963 m. rugsėjo 12 d. (toliau – Ankaros susitarimas), Papildomo ir Finansinio protokolų, pasirašytų 1970 m. lapkričio 23 d., pažeidimu (toliau kartu – Ankaros susitarimai) ir, ketvirta, – su nepagrįstu pagrindinių teisių ir nediskriminavimo ir proporcingumo principų pažeidimu. Be to, ieškovas, vadovaudamasis SESV 277 straipsniu, kelia neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą, kiek tai susiję su ginčijamo sprendimo 1 straipsniu ir Reglamento Nr. 960/2014 1 straipsnio 5 dalimi.
Pirmiausia reikia išnagrinėti ieškinio priimtinumą.
Dėl priimtinumo
Taryba tvirtina, kad ieškovo prašymą panaikinti ginčijamus aktus reikia atmesti, nes jis neatitinka SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje numatytų priimtinumo sąlygų.
Pirma, Taryba teigia, kad ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose ir ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose (toliau kartu – reikšmingos ginčijamų aktų nuostatos) numatytos priemonės nėra „tiesiogiai su juo susijusios“, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. Šiuo klausimu ji nurodo, kad tai, jog ieškovas patenka į šių priemonių taikymo sritį, nereiškia, kad jis yra tiesiogiai su jomis susijęs. Pagal ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalį išvardytiems subjektams draudžiama ne išleisti finansines priemones, bet pirkti ar parduoti investicines paslaugas arba teikti pagalbą fiziniams arba juridiniams asmenims išleidžiant atitinkamas finansines priemones Sąjungos kompetencijai priklausančiose srityse. Ieškovas laikytinas subjektu, galinčiu išleisti finansines priemones, tačiau jis neįrodė, kad veikia paslaugų, siejamų su draudimu išleisti aptariamas finansines priemones, rinkoje, kaip ir byloje, kurioje buvo priimta 2011 m. rugsėjo 6 d. Nutartis Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Parlamentas ir Taryba (
T‑18/10
,
EU:T:2011:419
).
Antra, Taryba subsidiariai tvirtina, kad ieškovas taip pat nėra konkrečiai susijęs su reikšmingomis ginčijamų aktų nuostatomis. Iš tikrųjų jis nėra konkrečiai įvardytas šių aktų prieduose. Be to, aplinkybė, kad galima identifikuoti subjektus, kuriems taikomos priemonės, nėra lemiama. Ir tai, kad bendrojo pobūdžio priemonė taikoma tik nedideliam skaičiui subjektų arba kad tam tikriems ūkio subjektams daromas didesnis poveikis nei jų konkurentams, nėra pakankama norint įrodyti, kad priemonė yra konkrečiai susijusi su aptariamais subjektais.
Ieškovas ginčija šiuos argumentus.
Pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo gali pirmoje ir antrojoje pastraipose numatytomis sąlygomis pateikti ieškinį dėl jam skirtų aktų arba aktų, kurie yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susiję, ar dėl reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktų, kurie tiesiogiai su juo susiję ir dėl kurių nereikia patvirtinti įgyvendinimo priemonių. Taigi SESV 263 straipsnio ketvirtoje dalyje pažymėta, kad jei fizinis ar juridinis asmuo, kuris pareiškia ieškinį dėl panaikinimo, nėra ginčijamo akto adresatas, tada ieškinio priimtinumui taikoma sąlyga, kad prašymą pateikęs asmuo yra tiesiogiai ir konkrečiai su ja susijęs. Lisabonos sutartimi prie SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos buvo pridėta ir trečia dalis, kuria sušvelnintos fizinių ir juridinių asmenų ieškinių dėl panaikinimo priimtinumo sąlygos. Iš tiesų šioje dalyje fizinių ar juridinių asmenų pareikštų ieškinių dėl panaikinimo priimtinumui nekeliama konkrečios sąsajos sąlyga ir suteikiama teisė pareikšti ieškinius dėl „reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktų“, dėl kurių nereikia patvirtinti įgyvendinimo priemonių ir kurie tiesiogiai susiję su ieškovu (šiuo klausimu žr. 2013 m. spalio 3 d. Sprendimo Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Parlamentas ir Taryba,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
,
ir
punktus).
Pirma, kalbant apie tiesioginės sąsajos su ieškovu sąlygą, reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją tokia sąlyga dėl tiesioginės sąsajos su fiziniu arba juridiniu asmeniu, kaip numatyta SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje, reiškia, kad ginčijama Sąjungos priemonė turi daryti tiesioginį poveikį atitinkamo asmens teisinei padėčiai ir nepalikti jokios diskrecijos adresatams, atsakingiems už jos įgyvendinimą, vykstantį savaime ir išplaukiantį tik iš Sąjungos teisės normų, netaikant kitų tarpinių taisyklių (šiuo klausimu žr. 2008 m. kovo 13 d. Sprendimo Komisija / Infront WM,
C‑125/06 P
,
EU:C:2008:159
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo atveju pagal ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalies a punktą ir ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalies a punktą visiems Sąjungos ūkio subjektams draudžiama sudaryti tam tikrų rūšių finansinius sandorius su Rusijoje įsteigtomis kredito įstaigomis, kurios atitinka minėtuose straipsniuose nustatytas sąlygas ir kurių pavadinimai įtraukti į ginčijamo sprendimo I priedą arba ginčijamo reglamento III priedą. Pagal ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalies b punktą ir pagal ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalies b punktą minėtiems ūkio subjektams draudžiama atlikti šiuos sandorius su bet kuriuo juridiniu asmeniu, subjektu ar įstaiga, įsteigtais už Sąjungos ribų, kurių daugiau kaip 50 % akcijų priklauso į ginčijamų aktų priedus įtrauktam subjektui.
Todėl reikia konstatuoti, kad ieškovas yra tiesiogiai susijęs su reikšmingomis ginčijamų aktų nuostatomis. Iš tikrųjų nagrinėjamos ribojamosios priemonės jam tiesiogiai taikomos būtent dėl to, kad daugiau kaip 50 % jo akcijų priklauso
Sberbank
, kurio pavadinimas įtrauktas į šių aktų priedus, nepaliekant jokios diskrecijos adresatams, atsakingiems už jų įgyvendinimą. Šiuo aspektu neturi reikšmės tai, kad pagal minėtas nuostatas ieškovui nedraudžiama atlikti aptariamų operacijų už Sąjungos ribų. Iš tiesų neginčijama, kad reikšmingomis ginčijamų aktų nuostatomis ieškovui nustatomi apribojimai patekti į Sąjungos kapitalo rinką.
Be to, reikia atmesti Tarybos argumentą, kad nedaromas tiesioginis poveikis ieškovo teisinei padėčiai, nes ginčijamais aktais nustatytos priemonės taikomos tik Sąjungoje įsteigtoms įstaigoms. Nors iš tiesų ginčijamuose aktuose nustatyti draudimai yra pirmiausia taikomi kredito įstaigoms ir kitoms finansų įstaigoms, įsteigtoms Sąjungoje, tačiau šiais draudimais siekiama tiesiogiai paveikti tokius subjektus, kaip ieškovas, kurių ekonominė veikla apribojama dėl to, kad jiems taikomos šios priemonės. Savaime suprantama, kad Sąjungoje įsteigtos įstaigos privalo taikyti minėtas priemones, nes Sąjungos institucijų priimti aktai iš esmės netaikomi už Sąjungos teritorijos ribų. Tačiau tai nereiškia, kad subjektai, kuriems ginčijami aktai daro poveikį, nėra tiesiogiai susiję su jiems taikomomis ribojamosiomis priemonėmis. Iš tiesų, aplinkybė, kad Sąjungos ūkio subjektams draudžiama atlikti tam tikrų rūšių sandorius su ne Sąjungoje įsteigtais subjektais, prilygsta draudimui šiems subjektams atlikti aptariamus sandorius su Sąjungoje veikiančiais ūkio subjektais. Be to, pritarti Tarybos argumentui reikštų laikytis nuomonės, kad net tais atvejais, kai įšaldomos asmeninės į sąrašą įtrauktų asmenų, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, lėšos, šie asmenys nėra tiesiogiai susiję su tokiomis priemonėmis, nes jų taikymas pirmiausia priklauso Sąjungos valstybių narių ir fizinių arba juridinių asmenų kompetencijai.
Šiuo klausimu Taryba nepagrįstai remiasi byla, kurioje buvo priimta 2011 m. rugsėjo 6 d. Nutartis Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Parlamentas ir Taryba (
T‑18/10
,
EU:T:2011:419
). Šioje byloje Bendrasis Teismas nusprendė, kad 2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1007/2009 dėl prekybos produktais iš ruonių (
OL L 286, 2009, p. 36
) veikia vien tų ieškovų, kurie dalyvauja pateikiant Sąjungos rinkai produktus iš ruonių ir kurie susiję su bendru draudimu tiekti šiuos produktus rinkai, teisinę padėtį, tačiau taip nėra ieškovų, kurių veikla nėra susijusi su šių produktų tiekimu rinkai, arba tų ieškovų, kurie patenka į Reglamente Nr. 1007/2009 numatytos išimties taikymo sritį, atveju, nes tiekti Sąjungos rinkai produktus iš ruonių, kuriuos tradiciškai medžioja inuitai ir kitos čiabuvių bendruomenės pragyvenimui, iš esmės leidžiama (šiuo klausimu žr. 2011 m. rugsėjo 6 d. Nutarties Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Parlamentas ir Taryba,
T‑18/10
,
EU:T:2011:419
,
punktą). Tačiau šioje byloje reikia konstatuoti, kad ieškovas veikia reikšmingose ginčijamų aktų nuostatose nurodytų finansinių paslaugų rinkoje, o ne bet kurioje šių paslaugų pirkimo ar pardavimo rinkoje, kaip tvirtina Taryba. Iš tikrųjų, būtent priėmus ginčijamus aktus ieškovui tapo nebeįmanoma sudaryti tam tikrus draudžiamus finansinius sandorius su Sąjungoje įsteigtomis įstaigomis, nors prieš tai jis turėjo teisę tokius sandorius sudaryti.
Taigi reikia daryti išvadą, kad tarp ieškovo ir reikšmingų ginčijamų aktų nuostatų yra tiesioginė sąsaja tiek, kiek jos su juo susijusios.
Antra, nesant reikalo nagrinėti klausimo, ar ginčijamuose aktuose yra įgyvendinimo priemonių, reikia pažymėti, kad šioje byloje tenkinama ir SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos antroje dalyje numatyta konkrečios sąsajos sąlyga.
Iš tikrųjų šiuo klausimu reikia priminti, kad bet koks įtraukimas į asmenų ar subjektų, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, sąrašą suteikia šiam asmeniui ar subjektui, kadangi tai jo atžvilgiu prilygsta individualiam sprendimui, teisę kreiptis į Sąjungos teismą pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, į kurią daroma nuoroda SESV 275 straipsnio antroje pastraipoje (šiuo klausimu žr. 2013 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Taryba / Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
punktą; 2016 m. kovo 1 d. Sprendimo National Iranian Oil Company / Taryba,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
,
punktą ir 2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taigi, šiuo atveju daugiau kaip 50 % ieškovo akcijų priklauso
Sberbank
, kurio pavadinimas įtrauktas į ginčijamo sprendimo I priedą ir į ginčijamo reglamento III priedą, todėl jis priskirtinas prie subjektų, kuriems taikomos reikšmingose ginčijamų aktų nuostatose numatytos ribojamosios priemonės.
Be to, reikia priminti, kad, jei aktas paveikia grupę asmenų, kurių tapatybė yra arba gali būti nustatyta priimant šį aktą pagal grupės nariams būdingus požymius, minėtas aktas gali būti konkrečiai susijęs su šiais asmenimis tiek, kiek jie sudaro apibrėžtą ūkio subjektų grupę (šiuo klausimu žr. 2008 m. kovo 13 d. Sprendimo Komisija / Infront WM,
C‑125/06 P
,
EU:C:2008:159
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Tačiau šioje byloje ieškovas priklauso uždarai ūkio subjektų, kurių teisės buvo pažeistos priimant ginčijamus aktus, grupei, nes apribojimai patekti į Sąjungos kapitalo rinką jam taikomi remiantis tuo, kad jis yra juridinis asmuo, subjektas ar įstaiga, įsteigtas už Sąjungos ribų, kurio daugiau kaip 50 % akcijų priklauso į ginčijamo sprendimo I priedą arba į ginčijamo reglamento III priedą įtrauktam subjektui.
Todėl daroma išvada, kad ieškovas turi teisę prašyti panaikinti reikšmingose ginčijamų aktų nuostatose nustatytas ribojamąsias priemones tiek, kiek jos su juo susijusios.
Dėl esmės
Dėl panaikinimo pagrindų Bendrasis Teismas mano, kad, pirmiausia reikia išnagrinėti pirmąjį ieškinio pagrindą, susijusį su pareigos motyvuoti pažeidimu, paskui – antrąjį ieškinio pagrindą, susijusį su teisės į gynybą ir teisės į veiksmingą teisminę kontrolę pažeidimu, tuomet – ketvirtąjį ieškinio pagrindą, susijusį su nepagrįstu ieškovo pagrindinių teisių ir nediskriminavimo ir proporcingumo principų pažeidimu, ir galiausiai – trečiąjį ieškinio pagrindą, susijusį su Ankaros susitarimais.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, iš esmės susijusio su SESV 296 straipsnio antroje pastraipoje numatytos pareigos motyvuoti pažeidimu
Pirmajame ieškinio pagrinde ieškovas tvirtina, kad nenurodydama tinkamų ar pakankamų jo įtraukimo į ginčijamų teisės aktų taikymo sritį motyvų Taryba pažeidė SESV 296 straipsnio antrą pastraipą.
Ieškovas teigia negavęs Tarybos laiško ar pranešimo, kuriuo jis būtų informuotas apie įtraukimą į ginčijamų teisės aktų taikymo sritį, jau nekalbant apie tai, kad jam nebuvo nurodyti motyvai, kuriais remdamasi Taryba nusprendė jį įtraukti į šių teisės aktų taikymo sritį, kartu su tai patvirtinančiais įrodymais. Šiuo klausimu ieškovas mano, kad neturi reikšmės tai, jog reikšmingos ginčijamų aktų nuostatos negali būti laikomos lėšų įšaldymo priemone, nes šios nuostatos yra ribojamosios priemonės, darančios neigiamą poveikį atskirai kiekvienam fiziniam ar juridiniam asmeniui. Vadinasi, Taryba privalėjo ieškovui pateikti motyvus, pateisinančius jo įtraukimą į šių ginčijamų teisės aktų taikymo sritį, ir nepakanka to, kad aptariamos priemonės buvo paskelbtos
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
.
Taryba visų pirma teigia, kad jurisprudencijoje įtvirtinti kriterijai dėl pareigos motyvuoti, kuriais remiasi ieškovas, šioje byloje netaikomi. Iš tiesų, nagrinėjamos priemonės prilyginamos ne lėšų įšaldymui, bet bendrojo pobūdžio priemonėms ar teisės aktams. Šiomis aplinkybėmis pareiga motyvuoti būtų įvykdyta, jei teisės akto preambulėje būtų nurodyta, pirma, jo priėmimą lėmusi bendra situacija ir, antra, bendri tikslai, kuriuos ketinama juo pasiekti. Taryba teigia, kad ginčijamo reglamento preambulė tenkina šiuos jurisprudencijoje įtvirtintus kriterijus.
Subsidiariai Taryba tvirtina, jog laikėsi pareigos motyvuoti, kaip nustatyta ieškovo nurodytoje jurisprudencijoje. Taryba mano, kad visame ieškinyje ieškovo metami kaltinimai patvirtina tai, kad jam buvo puikiai žinomas priemonių priėmimo kontekstas ir priežastys, dėl kurių jis buvo įtrauktas į ginčijamų aktų taikymo sritį.
Komisija sutinka su Tarybos nuomone, kad ginčijamuose aktuose paisoma pareigos motyvuoti. Ji teigia, kad motyvai, lėmę ribojamųjų priemonių dėl ieškovo priėmimą, pateikiami ginčijamo sprendimo 1–12 konstatuojamosiose dalyse. Be to, Komisija tvirtina, kad ribojamųjų priemonių ieškovui taikymą pateisina tai, kad, kaip matyti iš jo statuso ir aplinkybių, jis atitinka reikšmingose ginčijamų teisės aktų nuostatose nustatytus kriterijus. Svarbu vien tik tai, kad jis tenkina šias sąlygas, ir nebūtina atskirai pagrįsti kiekvieno subjekto įtraukimo į ginčijamų aktų priedus.
Pagal SESV 296 straipsnio antrą pastraipą „[t]eisės aktuose nurodomi juos priimti paskatinę motyvai <…>“.
Be to, pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija), kuri pagal ESS 6 straipsnio 1 dalį turi tokią pačią teisinę galią kaip ir Sutartys, 41 straipsnio 2 dalies c punktą teisė į gerą administravimą apima, be kita ko, „administracijos pareigą pagrįsti savo sprendimus“.
Pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 296 straipsnyje ir Chartijos 41 straipsnio 2 dalies c punkte reikalaujamas motyvavimas turi būti pritaikytas prie nagrinėjamo akto pobūdžio ir jo priėmimo aplinkybių. Iš jo turi būti matomas aiškus ir nedviprasmiškas aktą priėmusios institucijos pagrindimas, kad suinteresuotasis asmuo galėtų susipažinti su priimtos priemonės motyvais, o kompetentingas teismas – vykdyti jo kontrolę. Reikalavimas motyvuoti turi būti vertinamas atsižvelgiant į konkretaus atvejo aplinkybes (žr. 2016 m. balandžio 14 d. Sprendimo Ben Ali / Taryba,
T‑200/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:216
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Nereikalaujama motyvuojant aktą tiksliai nurodyti visų svarbių faktinių ir teisinių aplinkybių, nes vertinant, ar akto motyvai atitinka SESV 296 straipsnio ir Chartijos 41 straipsnio 2 dalies c punkto reikalavimus, reikia atsižvelgti ne tik į jo tekstą, bet ir į kontekstą bei visas atitinkamą sritį reglamentuojančias teisės normas. Taigi, viena vertus, asmens nenaudai priimtas aktas yra pakankamai motyvuotas, jeigu jis priimtas suinteresuotajam asmeniui žinomomis aplinkybėmis, leidžiančiomis jam suprasti dėl jo priimtos priemonės reikšmę. Kita vertus, akto motyvų tikslumo laipsnis turi būti proporcingas faktinėms galimybėms ir techninėms ar su terminais susijusioms sąlygoms, kuriomis jis turi būti priimtas (žr. 2016 m. balandžio 14 d. Sprendimo Ben Ali / Taryba,
T‑200/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:216
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pirma, kalbant apie ieškovo argumentą, kad apie ginčijamus aktus turėjo būti atskirai pranešta, reikia pažymėti, kad toks kaltinimas labiau patenka į ieškinio pagrindą, susijusį su teisės į gynybą pažeidimu, ir todėl bus nagrinėjamas kartu su juo.
Antra, konkrečiau kalbant apie Tarybai tenkančios pareigos motyvuoti apimtį, reikia priminti, kad ieškovas prašo panaikinti tik reikšmingas ginčijamų aktų nuostatas tiek, kiek jos su juo susijusios. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad šiomis nuostatomis nustatytų ribojamųjų priemonių tikslas yra apibrėžiamas nurodant konkrečius subjektus, nes jomis draudžiama, be kita ko, atlikti įvairius finansinius sandorius su į ginčijamo sprendimo I priedą ir į ginčijamo reglamento III priedą įtrauktais subjektais, tarp jų –
Sberbank
, bei su juridiniais asmenimis, subjektais ir įstaigomis, kurių daugiau kaip 50 % akcijų priklauso į šiuos priedus įtrauktam subjektui, kaip yra ieškovo, priklausančio nuo
Sberbank
, atveju. Todėl akivaizdu, kad ieškovui taikytinos ribojamosios priemonės yra individualios (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
ir
punktus).
Jurisprudencijoje išaiškinta, kad Tarybos priimto akto, kuriame nustatoma individuali ribojamoji priemonė, motyvuose turi būti nurodytas ne tik šios priemonės teisinis pagrindas, bet ir specifinės bei konkrečios priežastys, dėl kurių Taryba, pasinaudodama diskrecija, mano, jog tokia priemonė turi būti taikoma suinteresuotajam asmeniui (šiuo klausimu žr. 2014 m. liepos 3 d. Sprendimo National Iranian Tanker Company / Taryba,
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taigi, reikia atmesti Tarybos argumentus, kad jurisprudencijoje suformuoti kriterijai, susiję su pareiga motyvuoti individualias ribojamąsias priemones nustatančius aktus, netaikytini šioje byloje.
Vis dėlto, vadovaujantis šio sprendimo 71 punkte nurodyta jurisprudencija, reikia atsižvelgti į aplinkybes, kuriomis ribojamosios priemonės buvo priimtos, ir į visas atitinkamą sritį reglamentuojančias teisės normas.
Šioje byloje pirma reikia pažymėti, kad iš reikšmingų ginčijamų aktų nuostatų išplaukiančios ribojamosios priemonės yra susijusios su ieškovui žinomu tarptautinės įtampos kontekstu, buvusiu prieš priimant ginčijamus aktus, kaip priminta šio sprendimo 2–12 punktuose. Be to, iš ginčijamo sprendimo 1–8 konstatuojamųjų dalių ir ginčijamo reglamento 2 konstatuojamosios dalies matyti, kad ginčijamų aktų tikslas – padidinti Rusijos Federacijos veiksmų, kuriais siekiama pakenkti Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei, sąnaudas ir skatinti taikiai įveikti krizę. Taip pat šiuose teisės aktuose apibūdinama bendra padėtis, dėl kurios jie buvo priimti, ir bendri tikslai, kurių jais siekiama (2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
punktas).
Antra, konkrečiau kalbant apie reikšmingas ginčijamų aktų nuostatas, reikia priminti, kad pagal jas Sąjungos ūkio subjektams draudžiamas obligacijų, nuosavybės ar panašių finansinių priemonių, kurių termino diena viršija 90 dienų ir kurios išleistos po 2014 m. rugpjūčio 1 d. iki 2014 m. rugsėjo 12 d. arba kurių termino diena viršija 30 dienų ir kurios išleistos po 2014 m. rugsėjo 12 d., tiesioginis ar netiesioginis pirkimas ar pardavimas, tiesioginis ar netiesioginis investicinių paslaugų, skirtų joms išleisti, teikimas ar pagalba jas išleidžiant arba kitokia prekyba tokiomis obligacijomis, nuosavybės ar panašiomis finansinėmis priemonėmis, kurią vykdo juridiniai asmenys, kurie atitinka šiose nuostatose nustatytus kriterijus (tarp jų yra ir kriterijus dėl daugiau nei 50 % akcijų priklausymo Rusijos valstybei arba jos kontroliavimo) ir kurių pavadinimai įtraukti į ginčijamo sprendimo I priedą ir į ginčijamo reglamento III priedą, arba juridiniai asmenys, subjektai ir įstaigos, kurių daugiau kaip 50 % akcijų nuosavybės teise priklauso į šiuos priedus įtrauktiems subjektams. Šiuose prieduose taip pat nepateikiami jokie konkretūs motyvai dėl kiekvieno iš išvardytų subjektų.
Reikia konstatuoti, kad „specifinės ir konkrečios priežastys“, kodėl Taryba, pasinaudodama diskrecija, manė, kad ieškovui turėjo būti taikomos aptariamos priemonės, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 74 punkte nurodytą jurisprudenciją, šioje byloje atitinka reikšmingose ginčijamų aktų nuostatose nustatytus kriterijus.
Iš tiesų, būtent dėl ieškovo, kaip subjekto, kurio daugiau kaip 50 % akcijų priklauso į ginčijamų aktų priedus įtrauktam subjektui, t. y.
Sberbank
, statuso, jam buvo pritaikytos ribojamosios priemones pagal šiuos aktus.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, jog tai, kad buvo remtasi tais pačiais paaiškinimais priimant ribojamąsias priemones, taikytinas įvairiems asmenims, nereiškia, kad tokių paaiškinimų negalima laikyti pakankamai konkrečiais motyvais dėl kiekvieno iš susijusių asmenų (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Ezz ir kt. / Taryba,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
punktą).
Be to, iš ieškinio priede ieškovo pateiktų įrodymų matyti, jog jis visiškai suprato, kad būtent jo, kaip subjekto, kurio daugiau kaip 50 % akcijų priklauso
Sberbank
, statuso nuspręsta jam taikyti aptariamas ribojamąsias priemones.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Taryba pakankamai motyvavo reikšmingas ginčijamų aktų nuostatas, kiek jos susijusios su ieškovu, todėl pirmąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su teisės į gynybą ir su teisės į veiksmingą teisminę kontrolę pažeidimu
Antrajame ieškinio pagrinde ieškovas remiasi tuo, kad buvo pažeistos teisė į gynybą, įskaitant teisę būti išklausytam, taip pat teisė į Bendrojo Teismo atliekamą veiksmingą teisminę kontrolę, nes, pirma, jam nebuvo asmeniškai pranešta apie ginčijamus aktus ir, antra, Taryba nepateikė jokių įrodymų, galinčių pagrįsti motyvus dėl ribojamųjų priemonių ieškovui nustatymo, ir jam nesuteikė galimybės pateikti pastabas šiuo klausimu. Taryba pateikė dokumentus, susijusius su sprendimu įtraukti ieškovą į ginčijamų aktų taikymo sritį, kuriuose nėra nė menkiausio faktinio šio sprendimo pagrindimo.
Taryba ginčija ieškovo argumentus ir teigia, jog atsižvelgiant į tai, kad reikšmingos ginčijamų aktų priemonės nėra „tikslinės“ ribojamosios priemonės ir nėra tiesiogiai ir konkrečiai susijusios su ieškovu, ji neprivalėjo jam asmeniškai apie jas pranešti. Ieškovas, be kita ko, neįrodė, kaip šioje byloje dėl to, kad jam nebuvo asmeniškai pranešta, buvo pažeista jo teisė į gynybą. Be to, tą pačią dieną, kai buvo pareikštas ieškinys, t. y. nuo 2014 m. gruodžio 5 d., jis paprašė leisti susipažinti su dokumentais, kurie yra su juo susiję. Taryba į šį prašymą atsakė 2015 m. sausio 29 d., t. y. praėjus pusantro mėnesio nuo šio prašymo gavimo. Todėl Taryba mano galinti remtis Bendrojo Teismo jurisprudencija, kurioje pripažįstama galimybė atsižvelgti į dokumentus, apie kuriuos ieškovui buvo pranešta pareiškus ieškinį.
Reikia priminti, kad teisės į gynybą užtikrinimas ir teisė į veiksmingą teisminę apsaugą – tai pagrindinės teisės, kurios yra neatsiejama Sąjungos teisinės sistemos dalis ir kurių atžvilgiu Sąjungos teismai privalo užtikrinti iš principo visišką visų Sąjungos teisės aktų teisėtumo kontrolę (šiuo klausimu žr. 2016 m. gegužės 24 d. Sprendimo Good Luck Shipping / Taryba,
T‑423/13 ir T‑64/14
,
EU:T:2016:308
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Teisės į gynybą užtikrinimas, aiškiai įtvirtintas Chartijos 41 straipsnio 2 dalies a punkte, per ribojamųjų priemonių priėmimo procedūrą apima teisę būti išklausytam ir teisę susipažinti su byla, kartu paisant teisėtų konfidencialumo interesų (šiuo klausimu žr. 2013 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Taryba / Fulmen ir Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
,
punktą ir 2017 m. birželio 15 d. Sprendimo Kiselev / Taryba,
T‑262/15
,
EU:T:2017:392
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Teise į veiksmingą teisminę apsaugą, kuri yra įtvirtinta Chartijos 47 straipsnyje, reikalaujama, kad suinteresuotasis asmuo galėtų sužinoti dėl jo priimto sprendimo motyvus perskaitęs patį sprendimą, arba tada, kai jo prašymu apie šiuos motyvus jam pranešama, neribojant kompetentingo teismo teisės reikalauti iš atitinkamos institucijos juos pranešti, kad šis asmuo galėtų kuo geresnėmis sąlygomis ginti savo teises ir susipažinęs su visa informacija nuspręsti, ar tikslinga kreiptis į kompetentingą teismą, taip pat tam, kad šis teismas galėtų visiškai vykdyti atitinkamo sprendimo teisėtumo kontrolę (šiuo klausimu žr. 2016 m. gegužės 24 d. Sprendimo Good Luck Shipping / Taryba,
T‑423/13 ir T‑64/14
,
EU:T:2016:308
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pranešdama šiuos duomenis kompetentinga Sąjungos institucija turi leisti šiam asmeniui veiksmingai pareikšti nuomonę dėl jo atžvilgiu nurodytų motyvų (šiuo klausimu žr. 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
punktą).
Ieškovo argumentai turi būti nagrinėjami atsižvelgiant būtent į šiuos principus.
Pirmiausia reikia atmesti Tarybos argumentą, kad jurisprudencija, susijusi su individualiomis ribojamosiomis priemonėmis, negali būti taikoma šioje byloje, nes ji susijusi su bendrojo pobūdžio priemonėmis, o ne su tikslinėmis ribojamosiomis priemonėmis. Iš tiesų, Bendrojo Teismo jurisdikcija nagrinėti ginčijamą sprendimą grindžiama būtent tuo, kad šis ieškinys susijęs su fiziniams ar juridiniams asmenims nustatytų ribojamųjų priemonių teisėtumo kontrole pagal SESV 275 straipsnio antrą pastraipą, kaip Teisingumo Teismas nusprendė byloje, kurioje buvo priimtas 2017 m. kovo 28 d. Sprendimas Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
).
Pirma, dėl ieškovo argumento, kad Taryba turėjo jam asmeniškai pranešti apie ginčijamus aktus, nes šiuose aktuose nustatomos jam taikomos ribojamosios priemonės, reikia pažymėti, kad nors nustatant momentą, nuo kurio pradedamas skaičiuoti ieškinio pareiškimo terminas, atsižvelgiama į aplinkybę, jog nebuvo asmeniškai pranešta apie ginčijamus aktus, tačiau vien to nepakanka siekiant panaikinti aptariamus aktus. Nagrinėjamu atveju ieškovas nepateikia nė vieno argumento, įrodančio, kad dėl to, jog jam nebuvo asmeniškai pranešta apie šiuos aktus, buvo padarytas jo teisių pažeidimas, kuris pateisintų šių aktų, kiek jie su juo susiję, panaikinimą (šiuo klausimu žr. 2014 m. lapkričio 5 d. Sprendimo Mayaleh / Taryba,
T‑307/12 ir T‑408/13
,
EU:T:2014:926
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Antra, kalbant apie tai, kad Taryba tariamai nepateikė įrodymų, pagrindžiančių ribojamųjų priemonių dėl jo priėmimą, reikia atskirai išnagrinėti pirminius teisės aktus, kuriais nuspręsta ieškovui pirmą kartą taikyti ribojamąsias priemones dėl to, kad pavadinimas
Sberbank
buvo įtrauktas į ginčijamų aktų priedų sąrašus (toliau – pirminiai teisės aktai) ir vėlesnius šias priemones patvirtinančius teisės aktus.
Pirma, dėl pirminių teisės aktų reikia priminti, kad, kaip pripažinta jurisprudencijoje, pirminio sprendimo įšaldyti lėšas atveju Taryba neprivalo iš anksto pranešti atitinkamam asmeniui ar subjektui motyvų, kuriais ši institucija ketina remtis, siekdama įtraukti tą asmenį ar subjektą į atitinkamą sąrašą. Iš tikrųjų, dėl paties tokios priemonės pobūdžio tam, kad ji neprarastų savo veiksmingumo, būtina turėti galimybę nustatyti tokią priemonę netikėtai ir ją nedelsiant taikyti. Tokiu atveju institucijai iš esmės užtenka pranešti atitinkamam asmeniui ar subjektui motyvus ir leisti jiems pasinaudoti teise būti išklausytiems priimant sprendimą arba iškart po to, kai sprendimas priimamas (2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Prancūzija / People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
,
punktas).
Paklausta apie tai per teismo posėdį Taryba tvirtino, kad šio sprendimo 94 punkte minėta jurisprudencija šiuo atveju netaikoma, nes ginčijamos ribojamosios priemonės, susijusios su patekimo į Sąjungos kapitalo rinką apribojimais, yra bendro pobūdžio, o ne
sensu stricto
individualios lėšų įšaldymo priemonės. Subsidiariai Taryba teigia, kad net jei ši jurisprudencija būtų taikoma šioje byloje, ji neprivalėjo išklausyti ieškovo, prieš priimdama pirminius teisės aktus, ar šioje stadijoje pranešti apie įrodymus, turimus prieš jį.
Tokiam aiškinimui pritarti negalima.
Iš tiesų, reikia priminti, jog pagrindinė teisė į tai, kad per ribojamosios priemonės priėmimo procedūrą būtų užtikrinta teisė į gynybą, kildinama tiesiogiai iš Chartijos 41 straipsnio 2 dalies a punkto (žr. šio sprendimo 87 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taigi, kadangi pagal reikšmingas ginčijamų aktų nuostatas ieškovui taikomos ribojamosios priemonės laikytinos konkrečiai su juo susijusiomis ribojamosiomis priemonėmis (žr. šio sprendimo 73 punktą) ir neįrodyta, kad tokios priemonės būtinai turėjo būti netikėtos, siekiant užtikrinti jų veiksmingumą, Taryba privalėjo, prieš priimdama ginčijamus aktus, atskleisti šių priemonių taikymo ieškovui motyvus.
Vis dėlto šioje byloje reikia priminti, kad motyvai, kuriais Taryba rėmėsi priimdama ieškovui taikytinas ribojamąsias priemones ir kurie pateikti reikšmingose ginčijamų aktų nuostatose, yra tai, kad jis yra juridinis asmuo, subjektas ar įstaiga, įsteigtas už Sąjungos ribų, kurio ne mažiau kaip 50 % nuosavybės teisių priklauso subjektui, įtrauktam į ginčijamų aktų priedus.
Tačiau ieškovas nepaaiškino, kaip aplinkybė, kad Taryba jam iš anksto nepateikė tam tikrų bylos medžiagoje esančių duomenų, susijusių su šiais motyvais, galėjo paveikti jo teisę į gynybą arba jo teisę į veiksmingą teisminę apsaugą ir dėl to reikėtų panaikinti pirminius teisės aktus.
Reikia priminti, kad teisės aktą galima panaikinti dėl teisės į gynybą pažeidimo tik tada, kai nustatoma, kad jei nebūtų buvę tokio pažeidimo, procedūros rezultatas būtų buvęs kitoks (šiuo klausimu žr. 2014 m. rugsėjo 18 d. Sprendimo Georgias ir kt. / Taryba ir Komisija,
T‑168/12
,
EU:T:2014:781
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2017 m. birželio 15 d. Sprendimo Kiselev / Taryba,
T‑262/15
,
EU:T:2017:392
,
punktą).
Šioje byloje ieškovui nepavyko paaiškinti, kokiais argumentais ar įrodymais jis būtų galėjęs remtis tuo atveju, jei būtų gavęs aptariamus dokumentus anksčiau, taip pat jis neįrodė, kad jo atveju tokie argumentai ir įrodymai būtų galėję lemti skirtingą rezultatą. Iš tikrųjų, ieškovas negali pagrįstai tvirtinti nežinojęs, kad pirminių teisės aktų priėmimo momentu daugiau kaip 50 % jo akcijų priklausė
Sberbank
. Todėl šis argumentas negali lemti pirminių teisės aktų panaikinimo.
Antra, dėl vėlesnių teisės aktų, kuriais buvo paliktos galioti ieškovui taikomos ribojamosios priemonės, jurisprudencijoje patikslinta, kad Taryba, priimdama sprendimą palikti asmenį ar subjektą asmenų ar subjektų, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, sąraše, privalo užtikrinti šio asmens ar subjekto teisę gauti duomenis, kuriais grindžiama jo kaltė, ir teisę būti iš anksto išklausytam, jeigu šiame sprendime prieš jį remiamasi naujais įrodymais, t. y. tais, kurių nebuvo pirmajame sprendime dėl jo įtraukimo į šį sąrašą (šiuo klausimu visų pirma žr. 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Prancūzija / People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
,
punktą ir 2015 m. birželio 18 d. Sprendimo Ipatau / Taryba,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taigi, šiuo atveju kriterijai, kuriais remiantis nuspręsta ieškovui taikyti ribojamąsias priemones, buvo nuo pat pradžių pateikti ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalies b punkte ir ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalies b punkte. Iš tikrųjų, būtent dėl to, kad daugiau kaip 50 % jo akcijų priklauso
Sberbank
, t. y. svarbiai Rusijoje įsteigtai kredito įstaigai, kurios daugiau nei 50 % akcijų 2014 m. rugpjūčio 1 d. priklausė valstybei arba buvo jos kontroliuojamos ir kurios pavadinimas įtrauktas į ginčijamo sprendimo I priede ir ginčijamo reglamento III priede esančius sąrašus, ieškovui taikomos nagrinėjamos ribojamosios priemonės. Šios aplinkybės buvo gerai žinomos ieškovui, todėl negali būti laikomos naujais įrodymais, kaip tai suprantama pagal minėtą jurisprudenciją.
Galiausiai, šiuo klausimu reikia priminti, kad, kai perduota pakankamai tiksli informacija, leidžianti suinteresuotajam asmeniui veiksmingai pareikšti savo nuomonę dėl Tarybos turimų įrodymų, teisės į gynybą užtikrinimo principas nereiškia, kad šiai institucijai atsiranda pareiga savanoriškai leisti susipažinti su savo turimais bylos dokumentais. Tik suinteresuotosios šalies prašymu Taryba turi leisti susipažinti su visais nekonfidencialiais administraciniais dokumentais, susijusiais su nagrinėjama priemone (žr. 2009 m. spalio 14 d. Sprendimo Bank Melli Iran / Taryba,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šioje byloje reikia konstatuoti, kad Taryba įvykdė šią pareigą ir 2015 m. sausio 29 d. raštu atsakė į 2014 m. gruodžio 5 d. ieškovo prašymą pateikti informaciją. Atsižvelgdama į tai, Taryba suteikė prieigą prie savo turimų dokumentų, susijusių su sprendimu ieškovui taikyti ribojamąsias priemones.
Taigi, reikia pripažinti, kad šių įrodymų atskleidimas įvyko per pagrįstą laikotarpį ir to pakako, kad ieškovas galėtų veiksmingai pasinaudoti savo teisėmis ir kad būtų paisoma jo teisės į gynybą.
Todėl reikia atmesti visą trečiąjį ieškinio pagrindą.
Ketvirtasis ieškinio pagrindas, susijęs su nediskriminavimo ir proporcingumo principų pažeidimu ir su nepagrįstu ir neproporcingu ieškovo pagrindinių teisių apribojimu
Ieškovo teigimu, Taryba privalo įrodyti, kad ginčijamos priemonės yra nediskriminacinės ir proporcingos teisėtam tikslui pasiekti. Ieškovas, be kita ko, teigia, kad ginčijamais aktais nustatytos ribojamosios priemonės laikytinos neproporcingu jo pagrindinių teisių apribojimu, nes jomis apribojama jo laisvė užsiimti ekonomine veikla, o toks jo teisių apribojimas nėra būtinas ar tinkamas Tarybos užsibrėžtiems tikslams pasiekti.
Taryba, palaikoma Komisijos, ginčija šiuos argumentus.
Pirma, reikia priminti, kad pagal Chartijos 16 straipsnį „[l]aisvė užsiimti verslu pripažįstama pagal Sąjungos teisę ir nacionalinius teisės aktus bei praktiką“.
Antra, Chartijos 17 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Kiekvienas turi teisę valdyti teisėtai įgytą nuosavybę, ja naudotis, disponuoti ir palikti paveldėtojams. Nuosavybė negali būti atimta, išskyrus atvejus, kai tai yra būtina visuomenės poreikiams ir tik įstatymo nustatytais atvejais bei sąlygomis laiku ir teisingai už ją atlyginant. Nuosavybės naudojimą gali reglamentuoti įstatymai, kiek tai būtina atsižvelgiant į bendruosius interesus.“
Akivaizdu, kad tokiomis ribojamosiomis priemonėmis, kaip nagrinėjamos šioje byloje, neginčijamai apribojamos ieškovui Chartijos 16 ir 17 straipsniais suteiktos teisės (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2016 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo NIOC ir kt. / Taryba,
C‑595/15 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2016:721
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vis dėlto ieškovo nurodytos pagrindinės teisės nėra absoliučios teisės, todėl gali būti nustatyti naudojimosi jomis apribojimai, laikantis Chartijos 52 straipsnio 1 dalyje numatytų sąlygų (šiuo klausimu žr. 2013 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Taryba / Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
punktą ir 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Ezz ir kt. / Taryba,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo atžvilgiu reikėtų priminti, kad pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį, pirma, bet koks šios Chartijos pripažintų teisių ir laisvių įgyvendinimo apribojimas turi būti „numatytas įstatymo“ ir „nekeisti šių teisių ir laisvių esmės“ ir, antra, remiantis proporcingumo principu apribojimai galimi tik tuo atveju, jei jie „būtini“ ir tikrai atitinka Sąjungos pripažintus bendrus interesus arba reikalingi kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti.
Tam, kad atitiktų Sąjungos teisę, aptariamas naudojimosi pagrindinėmis teisėmis apribojimas turi atitikti tris sąlygas. Pirma, apribojimas turi būti numatytas įstatymo. Kitaip tariant, nagrinėjama priemonė turi turėti teisinį pagrindą. Antra, apribojimu turi būti siekiama Sąjungos pripažinto bendrojo intereso tikslo. Trečia, apribojimas negali būti pernelyg didelis. Viena vertus, jis turi būti būtinas ir proporcingas siekiamam tikslui. Kita vertus, negalima keisti pagrindinio turinio, t. y. nagrinėjamos teisės arba laisvės „esmės“ (žr. 2016 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Rotenberg / Taryba,
T‑720/14
,
EU:T:2016:689
,
–
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Taigi, reikia konstatuoti, kad šios trys sąlygos šiuo atveju yra įvykdytos.
Pirma, nagrinėjamos ribojamosios priemonės yra „numatytos įstatymo“, atsižvelgiant į tai, kad jos, be kita ko, įtvirtintos bendrojo pobūdžio teisės aktuose ir turi aiškų teisinį pagrindą Sąjungos teisėje, taip pat į tai, kad teisės aktuose pateikta pakankamai motyvų (žr. šio sprendimo 78–93 punktus).
Antra, iš ginčijamo sprendimo 1–8 konstatuojamų dalių ir ginčijamo reglamento 2 konstatuojamosios dalies matyti, kad šių teisės aktų tikslas – padidinti Rusijos Federacijos veiksmų, kuriais siekiama pakenkti Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei, sąnaudas ir skatinti taikiai įveikti krizę. Toks tikslas dera su siekiu palaikyti taiką ir tarptautinį saugumą, remiantis Sąjungos išorės veiksmų tikslais, kurie nurodyti ESS 21 straipsnyje (2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
punktas).
Trečia, dėl proporcingumo principo primintina, kad pagal jį, kaip Sąjungos teisės bendrąjį principą, reikalaujama, kad Sąjungos institucijų veiksmai neviršytų to, kas tinkama ir būtina nagrinėjamų teisės aktų siekiamiems tikslams pasiekti. Todėl, esant galimybei rinktis iš kelių tinkamų priemonių, reikia taikyti mažiausiai ribojančią priemonę, o sukelti nepatogumai neturi būti neproporcingi nurodytiems tikslams (žr. 2016 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Rotenberg / Taryba,
T‑720/14
,
EU:T:2016:689
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo klausimu jurisprudencijoje patikslinta, kad, kalbant apie teisminę kontrolę dėl proporcingumo principo paisymo, reikia pripažinti plačią Sąjungos teisės aktų leidėjo diskreciją srityse, kuriose jis turi priimti politinio, ekonominio ir socialinio pobūdžio sprendimus ir atlikti sudėtingus vertinimus. Todėl tik akivaizdžiai netinkama šiose srityse priimta priemonė, atsižvelgiant į tikslą, kurio kompetentinga institucija ketina siekti, gali turėti įtakos tokios priemonės teisėtumui (žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pirma, ieškovas mano, kad jam ginčijamais aktais nustatytos ribojamosios priemonės nėra tinkamos šiais aktais siekiamam tikslui pasiekti, t. y. spaudimo Rusijos vyriausybei darymas, kai ribojama prieiga prie kapitalo rinkų Tarybos nustatytiems Rusijos valstybiniams bankams, nes ieškovas neatlieka jokio vaidmens, susijusio su Rusijos Federacijos veiksmais, kuriais destabilizuojama padėtis Ukrainoje.
Tačiau aplinkybė, kad ieškovas neatlieka jokio vaidmens, susijusio su Rusijos Federacijos veiksmais, kuriais destabilizuojama padėtis Ukrainoje, neturi reikšmės, nes ribojamosios priemonės jam taikomos ne dėl šios priežasties, bet dėl to, kad daugiau kaip 50 % jo akcijų priklauso
Sberbank
, t. y. valstybiniam Rusijos bankui, kurio pavadinimas įtrauktas į ginčijamų aktų priedą.
Be to, iš tiesų ribojamosios priemonės, atsižvelgiant į jų pobūdį, daro poveikį teisei į nuosavybę ir laisvei užsiimti profesine veikla, taip sukeldamos žalą šalims, kurios visiškai nėra atsakingos už sankcijas lėmusią padėtį. Toks yra
a fortiori
tikslinių ribojamųjų priemonių poveikis subjektams, kuriems jos skirtos (žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vis dėlto reikia pažymėti, kad ginčijamais aktais siekiamų tikslų svarba, būtent Ukrainos teritorijos vientisumo, suvereniteto ir nepriklausomybės apsauga, taip pat skatinimas taikiai išeiti iš krizės šioje šalyje, kuriuos apima platesnis tikslas išsaugoti taiką ir tarptautinį saugumą, remiantis ESS 21 straipsnyje nustatytais Sąjungos išorės veiksmų tikslais, gali pateisinti tai, kad tam tikri ūkio subjektai, kurie visai nėra atsakingi už padėtį, lėmusią sankcijų priėmimą, galėjo turėti neigiamų, net sunkių, pasekmių (šiuo klausimu žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Antra, priešingai, nei teigia ieškovas, egzistuoja pagrįstas ryšys tarp aptariamų ribojamųjų priemonių ir priimant šias priemones Tarybos siekiamo tikslo. Iš tiesų, kadangi norima, be kita ko, padidinti Rusijos Federacijos veiksmų, kuriais siekiama pakenkti Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei, sąnaudas, sprendimas sutelkti dėmesį į valstybinius Rusijos bankus nuosekliai atitinka šį tikslą ir bet kuriuo atveju negali būti laikomas akivaizdžiai netinkamu šiam tikslui pasiekti (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
punktą).
Iš tiesų Taryba galėjo teisėtai nuspręsti, kad siekiant šio tikslo reikia sutelkti dėmesį ne tik į pagrindines kredito įstaigas arba vystymosi finansų įstaigas, įsteigtas Rusijoje, kurių 2014 m. rugpjūčio 1 d. daugiau kaip 50 % akcijų priklausė valstybei arba buvo jos kontroliuojamos ar kurių pavadinimai buvo įtraukti į I priedą (ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalies a punktas), bet ir į bet kurį juridinį asmenį, subjektą ar įstaigą, įsteigtą už Sąjungos ribų, kurio daugiau kaip 50 % akcijų priklausė į I priedą įtrauktam subjektui (ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalies b punktas), arba į bet kurį juridinį asmenį, subjektą ar įstaigą, veikiantį ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalies b punkte nurodyto arba į I priedą įtraukto subjekto vardu ar jo nurodymu (ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalies c punktas). Jeigu tokie subjektai, kaip ieškovas, nebūtų įtraukti į ginčijamais aktais nustatytų priemonių taikymo sritį, į šių aktų priedus įtraukti Rusijos subjektai galėtų lengvai apeiti nustatytus draudimus, pasitelkdami savo patronuojamąsias įmones arba jų vardu veikiančius subjektus (šiuo klausimu žr. 2012 m. kovo 13 d. Sprendimo Melli Bank / Taryba,
C‑380/09 P
,
EU:C:2012:137
,
punktą).
Šiuo klausimu nėra svarbu, kad ieškovas negali atlikti lėšų pervedimų
Sberbank
naudai, nes yra prižiūrimas Turkijos bankų reguliavimo institucijos. Iš tiesų, net jeigu taip ir būtų, akivaizdu, kad Taryba galėjo pagrįstai manyti, jog sprendimas apriboti
Sberbank
ir tokių subjektų, kaip ieškovas, kurio daugiau kaip 50 % akcijų yra jo nuosavybė, galimybę patekti į Sąjungos kapitalo rinką, yra tinkamas siekiant ginčijamų aktų tikslo, t. y. padidinti Rusijos Federacijos veiksmų, kuriais siekiama pakenkti Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei, sąnaudas ir skatinti taikiai įveikti krizę. Iš tiesų tuo atveju, jei ieškovas patirtų finansinių sunkumų dėl aptariamų ribojamųjų priemonių, pareiga jį gelbėti tektų būtent jo akcininkėms ir
in fine
Rusijos valstybei, o tai atitiktų minėtą tikslą.
Trečia, reikia pažymėti, kad šiuo atveju Tarybos priimtos priemonės apima tikslines ekonomines sankcijas, kurių negalima laikyti visišku ekonominių ir finansinių santykių su trečiąja šalimi nutraukimu, net jeigu Taryba turi tokią teisę pagal SESV 215 straipsnį.
Šiomis aplinkybėmis ir, be kita ko, atsižvelgiant į Tarybos reaguojant į krizę Ukrainoje priimtų ribojamųjų priemonių sugriežtinimą, kišimasis į ieškovo laisvę užsiimti verslu ir teisę į nuosavybę negali būti laikomas neproporcingu (šiuo klausimu žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
punktą).
Nė vienas iš kitų ieškovo argumentų neleidžia paneigti šios išvados.
Pirma, ieškovas tvirtina, kad jis negalėjo pasinaudoti ginčijamo reglamento 5 straipsnio 3 dalyje numatyta išimtimi, kuri taikoma tik Sąjungos ir Rusijos importo ar eksporto atveju. Tai įrodo, kad jis neturėjo būti įtrauktas į ribojamųjų priemonių taikymo sritį, kad jis yra diskriminuojamas palyginti su
Sberbank
ir kad šios priemonės yra neproporcingos.
Šiuo klausimu aišku, kad Reglamento Nr. 833/2014, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 960/2014 (žr. šio sprendimo 19 punktą), 5 straipsnio 3 dalies a punkte numatyta išimtis taikoma tik teikiant paskolas ar kreditus, kurių konkretus ir pagrįstas tikslas yra finansuoti nedraudžiamų prekių ir nefinansinių paslaugų importą ar eksportą tarp Sąjungos ir Rusijos, bet ne tarp Sąjungos ir kitų trečiųjų valstybių, pavyzdžiui, Turkijos Respublikos. Tačiau reikia pažymėti, kad ši nuostata galiojo tik pirminėje redakcijoje nuo 2014 m. gruodžio 6 d. iki rugsėjo 8 d., t. y. iki Reglamento Nr. 1290/2014 įsigaliojimo dienos. Taryba nusprendė, kad šios nuostatos tekstą reikia iš dalies pakeisti siekiant išplėsti jos taikymo sritį ir taip pat įtraukti paskolas ar kreditus, kurių konkretus ir pagrįstas tikslas yra finansuoti nedraudžiamų prekių ir nefinansinių paslaugų importą ar eksportą tarp Sąjungos ir trečiosios valstybės. Net darant prielaidą, kad tokia nuostata, kokia buvo pateikta Reglamente Nr. 960/2014, buvo diskriminacinė arba neproporcinga, ieškovas nepaaiškina, kaip toks mažiau nei tris mėnesius trukęs šios nuostatos taikymas galėtų lemti reikšmingų ginčijamų aktų nuostatų, kurios yra proporcingos ir atitinka siekiamą tikslą, panaikinimą (žr. šio sprendimo 121–130 punktus). Taigi, šį argumentą bet kuriuo atveju reikia atmesti kaip nereikšmingą.
Be to, net darant prielaidą, kad toks argumentas yra reikšmingas, ieškovas klaidingai mano, kad iš dalies Reglamentu Nr. 1290/2014 (žr. šio sprendimo 22 punktą) pakeistas ginčijamo reglamento 5 straipsnio 3 dalies b punktas taip pat yra diskriminacinis, nes pagal jį Sąjungoje įsteigta
Sberbank
patronuojamoji įmonė gali gauti skubų finansavimą, o viena iš jos patronuojamųjų įmonių – negali. Iš tikrųjų reikia pažymėti, kad toks argumentas grindžiamas hipotetiniu šios nuostatos aiškinimu, pagal kurį omenyje turimi tik Sąjungos subjektai, kurie tiesiogiai priklauso į ginčijamų aktų priedus įtrauktam subjektui, o ne netiesiogiai jam priklausantys subjektai. Todėl reikia priminti, kad kai yra keli galimi tos pačios nuostatos aiškinimo variantai, ją reikia aiškinti atsižvelgiant, kiek įmanoma, į ja siekiamus tikslus ir vadovaujantis Sąjungos teise (šiuo klausimu žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
punktą ir 2011 m. liepos 13 d. Sprendimo Schindler Holding ir kt. / Komisija,
T‑138/07
,
EU:T:2011:362
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, kadangi ieškovas teigia, kad toks šios išimties taikymo srities apribojimas reiškia, kad jis neturi būti įtrauktas į reikšmingų ginčijamų aktų nuostatų taikymo sritį, reikia pažymėti, kad tokiu prašymu Bendrojo Teismo prašoma konstatuoti arba priimti deklaratyvų sprendimą. Tačiau, būtina priminti, kad, kaip matyti iš suformuotos jurisprudencijos, Bendrasis Teismas, vykdydamas teisėtumo kontrolę pagal SESV 263 straipsnį, neturi kompetencijos priimti deklaratyvių sprendimų (žr. 2015 m. vasario 12 d. Sprendimo Akhras / Taryba,
T‑579/11
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2015:97
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Antra, dėl ieškovo argumento, kad, nepriklausomai nuo to, koks yra šiomis priemonėmis siekiamas teisėtas tikslas, jis patyrė itin neigiamų ir jo konkurencinę poziciją Turkijoje žalingai paveikusių pasekmių, kurios visais atvejais yra neproporcingos, pakanka pažymėti, jog vien aplinkybės, kad aptariamos ribojamosios priemonės galėjo turėti neigiamų pasekmių ieškovui, ypač jo konkurencinei pozicijai Turkijoje, nepakanka tam, kad būtų įrodytas šių priemonių neproporcingumas (žr. šio sprendimo 124 punktą).
Trečia, ieškovas mano, kad nebuvo būtina nustatyti itin žalingas pasekmes turinčias priemones, nes bet kuriam subjektui, veikiančiam
Sberbank
vardu ar jo vadovaujamam, buvo taikomi pagal ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalies c punktą nustatyti apribojimai. Vien tai, kad daugiau kaip 50 % ieškovo akcijų priklauso
Sberbank
, negali pateisinti ribojamųjų priemonių jam nustatymo.
Šiuo aspektu, aplinkybė, kad pagal ginčijamo reglamento 5 straipsnio 1 dalies c punktą bet kuriam subjektui, veikiančiam
Sberbank
vardu ar jo vadovaujamam, taikomi apribojimai nėra pakankamas pagrindas daryti išvadą, kad minėto reglamento 5 straipsnio 1 dalies b punkte Taryba negalėjo taip pat numatyti, kad bet kuriam subjektui, kurio daugiau kaip 50 % akcijų priklauso į minėto reglamento III priedą įtrauktam subjektui, taikomos aptariamos ribojamosios priemonės. Šiuo atveju atsižvelgiant į tai, kad Taryba turi plačią diskreciją, nebuvo akivaizdžiai neproporcinga apriboti
Sberbank
ir subjektų, kurių daugiau kaip 50 % akcijų yra jo nuosavybė, patekimą į Sąjungos kapitalo rinką, atsižvelgiant į ginčijamų aktų tikslą (žr. šio sprendimo 15 punktą).
Ketvirta, ieškovas klaidingai teigia, kad ginčijamo reglamento 5 straipsnio 3 dalies b punkte numatyta išimtis yra diskriminacinė, palyginti su Sąjungoje įsteigtais subjektais. Iš tikrųjų reikia pažymėti, kad ieškovo situacija nėra panaši į Sąjungos subjektų ar įstaigų situaciją. Jie yra tiesiogiai susiję su Sąjungos teise ir privalo gerbti ir įgyvendinti ginčijamo reglamento, kuris yra privalomas visas ir tiesiogiai taikomas visose valstybėse narėse, nuostatas. Todėl, be kita ko, jie negali pagal ginčijamo reglamento 12 straipsnį imtis priemonių, skirtų šiuose aktuose nustatytiems draudimams apeiti, o tai netaikoma tokių į Sąjungos teisės taikymo sritį nepatenkančių subjektų, kaip ieškovas, atveju. Bet kuriuo atveju net darant prielaidą, kad vienodo požiūrio principo pažeidimas galėtų būti nustatytas, reikia pažymėti, kad vienodo požiūrio principas turi būti suderinamas su teisėtumo principu, pagal kurį niekas negali remtis kitų naudai padarytais neteisėtais veiksmais (žr. 2014 m. spalio 16 d. Sprendimo LTTE / Taryba,
T‑208/11 ir T‑508/11
,
EU:T:2014:885
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Penkta, ieškovas klaidingai tvirtina, kad Taryba privalėjo atsižvelgti į jo ypatingą padėtį, nes jis savo veiklą vykdo Turkijoje. Iš tikrųjų, kadangi daugiau kaip 50 % jo akcijų priklauso
Sberbank
, kurio pavadinimas įtrauktas į ginčijamų aktų priedus, ieškovė buvo pagrįstai įtraukta į aptariamų ribojamųjų priemonių taikymo sritį pagal reikšmingas ginčijamų aktų nuostatas. Be to, klausimas, ar Ankaros susitarimų nuostatos, kuriomis remiasi ieškovas, gali turėti įtakos ginčijamų aktų teisėtumui, bus analizuojamas nagrinėjant trečiąjį pagrindą.
Šešta, išnagrinėjus pirmąjį ir antrąjį ieškinio pagrindus matyti, kad Taryba nepažeidė jai tenkančios pareigos motyvuoti ir ieškovo teisės į gynybą ir teisės į veiksmingą teisminę kontrolę, kai nustatė ginčijamas ribojamąsias priemones. Todėl negalima daryti išvados, kad dėl to buvo neproporcingai apribotos ieškovo teisės.
Galiausiai, dėl ieškovo teisės į gerą reputaciją, pažymėtina, kad tai, jog kenkiama asmens, kuriam taikomos ribojamosios priemonės, reputacijai dėl tas priemones pateisinančių priežasčių, savaime nereiškia, kad neproporcingai pažeidžiama to asmens teisė į nuosavybę ir laisvė užsiimti verslu. Todėl nesant patikslinimų dėl ryšio tarp tariamos žalos ieškovo reputacijai ir pagrindinių teisių pažeidimų, analizuojamų nagrinėjant šį ieškinio pagrindą, šis argumentas laikytinas nereikšmingu. Kita vertus, reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją teisė į reputacijos apsaugą, kaip ir teisė į nuosavybę ir laisvė užsiimti verslu, nėra absoliuti, todėl jos įgyvendinimui gali būti taikomi apribojimai, pateisinami Sąjungos bendrojo intereso tikslais. Taigi, nagrinėjamomis ribojamosiomis priemonėmis siekiamų tikslų svarba gali pateisinti net sunkias neigiamas pasekmes atitinkamiems asmenims ar subjektams (žr. 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo Al Matri / Taryba,
T‑545/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:376
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ketvirtąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su Ankaros susitarimų pažeidimu
Pateikdamas trečiąjį ieškinio pagrindą ieškovas remiasi Ankaros susitarimo 19 straipsnio, jo papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalies, 50 straipsnio 3 dalies ir 58 straipsnio ir jo finansinio protokolo 6 straipsnio pažeidimu. Šiomis nuostatomis daromas tiesioginis poveikis, jeigu jose įtvirtinti pakankamai aiškūs ir tikslūs įsipareigojimai, kurių vykdymas arba veikimas nepriklauso nuo vėlesnio akto priėmimo.
Pirma, ieškovas teigia, kad laisvė teikti paslaugas, kaip nustatyta Ankaros susitarimo 41 straipsnio 1 dalyje, kuri yra analogiška SESV 56 straipsniui, yra pažeidžiama tada, kai dėl priimtos priemonės naudojimasis šia laisve yra ribojamas arba tampa mažiau patrauklus, kaip būtent yra šioje byloje. Antra, ieškovas tvirtina, kad tuo atveju, jei egzistuoja šios teisės apribojimą pateisinanti išimtis, ji turėtų būti taikoma be diskriminacijos, kaip nustatyta Ankaros susitarimo 9 straipsnyje ir jo papildomo protokolo 58 straipsnyje, pagal kuriuos draudžiama bet kokia diskriminacija dėl pilietybės. Trečia, aptariamomis ribojamosiomis priemonėmis pažeidžiamos nuostatos dėl laisvo kapitalo judėjimo, kaip tai suprantama pagal Ankaros susitarimo papildomo protokolo 50 straipsnio 3 dalį. Ketvirta, šios priemonės prieštarauja Ankaros susitarimo finansinio protokolo 6 straipsnio 1 daliai dėl galimybių gauti Europos investicijų banko (EIB) finansavimą.
Taryba, palaikoma Komisijos, ginčija šiuo argumentus.
Iš SESV 216 straipsnio 2 dalies aišku, kad tokie su Sąjunga sudaryti susitarimai, kaip Ankaros susitarimas ir jo papildomi protokolai, yra privalomi Sąjungos institucijoms ir valstybėms narėms. Vadinasi, šie susitarimai turi viršenybę prieš Sąjungos antrinės teisės aktus. Iš to išplaukia, kad Sąjungos antrinės teisės akto galiojimas gali būti paveiktas dėl jo nesuderinamumo su tokiomis tarptautinės teisės normomis (pagal analogiją žr. 2008 m. birželio 3 d. Sprendimo Intertanko ir kt.,
C‑308/06
,
EU:C:2008:312
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Todėl šioje byloje ginčijamų aktų teisėtumas gali būti vertinamas atsižvelgiant į Ankaros susitarimą ir jo papildomus protokolus su sąlyga, kad, viena vertus, susitarimo pobūdis ir bendra struktūra tam neprieštarauja ir, kita vertus, nuostatos, kuriomis remiamasi, atrodo besąlygiškos ir pakankamai tikslios pagal savo turinį (šiuo klausimu žr. 2008 m. birželio 3 d. Sprendimo Intertanko ir kt.,
C‑308/06
,
EU:C:2008:312
,
ir
punktus ir 2016 m. vasario 4 d. Sprendimo C & J Clark International ir Puma,
C‑659/13 ir C‑34/14
,
EU:C:2016:74
,
punktą).
Nagrinėjamu atveju, nors bendra Ankaros susitarimo ir jo papildomų protokolų struktūra neprieštarauja tam, kad ginčijamų aktų teisėtumas būtų nagrinėjamas atsižvelgiant į šiuos susitarimus, o visos nuostatos atrodo besąlygiškos ir pakankamai tikslios pagal savo turinį, ieškovo argumentus reikia atmesti.
Iš tiesų, pagal suformuotą jurisprudenciją tarptautiniai susitarimai, kuriuos Sąjunga sudarė pagal Sutarčių nuostatas, kiek tai su ja susiję, yra jos institucijų priimti aktai (šiuo klausimu žr. 1998 m. birželio 16 d. Sprendimo Racke,
C‑162/96
,
EU:C:1998:293
,
punktą ir 2010 m. vasario 25 d. Sprendimo Brita,
C‑386/08
,
EU:C:2010:91
,
punktą). Todėl tokie susitarimai nuo įsigaliojimo dienos yra neatsiejama Sąjungos teisinės sistemos dalis (šiuo klausimu žr. 1974 m. balandžio 30 d. Sprendimo Haegeman,
181/73
,
EU:C:1974:41
,
punktą). Dėl šios priežasties jų nuostatos turi būti visiškai suderinamos su Sutarčių nuostatomis ir su iš jų išplaukiančiais konstituciniais principais (šiuo klausimu žr. 2008 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Kadi ir Al Barakaat International Foundation / Taryba ir Komisija,
C‑402/05 P ir C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
,
punktą). Taigi, Sąjungos sudarytų tarptautinių susitarimų viršenybė prieš Sąjungos antrinės teisės aktus netaikoma Sąjungos pirminei teisei (šiuo klausimu žr. 2008 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Kadi ir Al Barakaat International Foundation / Taryba ir Komisija,
C‑402/05 P ir C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
,
punktą).
Todėl net ir tuo atveju, jei Ankaros susitarimuose nėra aiškios nuostatos, pagal kurią šaliai leidžiama imtis priemonių, kurios būtinos gyvybiniams savo saugumo interesams apsaugoti, Taryba turi galimybę apriboti iš Ankaros susitarimų kylančias teises pagal jai ESS 29 straipsniu ir SESV 215 straipsniu suteiktus įgaliojimus su sąlyga, kad tokie apribojimai yra nediskriminaciniai ir proporcingi, o pats ieškovas tam irgi pritaria.
Šiuo aspektu, pirma, Ankaros susitarimo 9 straipsniu ir jo papildomo protokolo 58 straipsniu grindžiamam argumentui, kad nagrinėjamos priemonės yra diskriminacinės, negalima pritarti. Iš tikrųjų ieškovas, kurio daugiau kaip 50 % akcijų priklauso
Sberbank
, padėties negalima lyginti su kitų Turkijoje veikiančių bankų, nepriklausančių Rusijos subjektui, kuriam taikomos aptariamos ribojamosios priemonės, padėtimi. Be kita ko, ieškovo padėtis nėra panaši į kitų Sąjungos teritorijoje įsteigtų finansų įstaigų padėtį (žr. šio sprendimo 139 punktą).
Antra, kalbant apie ieškovo argumentus dėl Ankaros susitarimo 19 straipsniu, jo papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalimi ir 50 straipsnio 3 dalimi ir jo finansinio protokolo 6 straipsnio 1 dalimi suteiktų įsisteigimo, paslaugų teikimo ir kapitalo judėjimo laisvių apribojimų, jiems taip pat negalima pritarti.
Šiomis aplinkybėmis reikia patikrinti, ar Taryba veikė laikydamasi proporcingumo principo, kaip apibrėžta jurisprudencijoje (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2015 m. gruodžio 4 d. Sprendimo Emadi / Taryba,
T‑274/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2015:938
,
punktą).
Taigi, reikia konstatuoti, kad šioje byloje nagrinėjami apribojimai, net jei ir būtų įrodyti, yra pateisinami ginčijamuose aktuose, priimtuose remiantis ESS 29 straipsniu ir SESV 215 straipsniu, užsibrėžtais tikslais, t. y. padidinti Rusijos Federacijos veiksmų, kuriais siekiama pakenkti Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei, sąnaudas ir skatinti taikiai įveikti krizę. Toks tikslas dera su siekiu palaikyti taiką ir tarptautinį saugumą, remiantis Sąjungos išorės veiksmų tikslais, kurie nurodyti ESS 21 straipsnyje (2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
punktas).
Be to, reikia pažymėti, kad aptariamomis ribojamosiomis priemonėmis numatoma visiškai ar iš dalies nutraukti ekonominius ir finansinius santykius ne su Turkijos Respublika, bet su Rusijos Federacija, o tai yra teisėta užsienio politikos priemonė, remiantis ESS 21 straipsnyje įtvirtintais Sąjungos išorės veiksmų tikslais. Kitaip tariant, nagrinėjamos ribojamosios priemonės taikomos ieškovui tik dėl to, kad daugiau kaip 50 % jo akcijų priklauso
Sberbank
, t. y. Rusijos subjektui, kurio pavadinimas įtrauktas į ginčijamų aktų prieduose esančius sąrašus, o ne dėl to, kad jis yra Turkijoje įsteigta įmonė.
Tokios priemonės yra tikslinės ir taikomos ribotą laiką, todėl ieškovas negali teigti, kad dėl jų atsirandančias neigiamas pasekmes reikia laikyti neproporcingomis. Iš tikrųjų pagal ESS 29 straipsnį siekiamų tikslų svarba galima pateisinti net ir dideles neigiamas pasekmes tam tikriems ūkio subjektams, kurie visiškai neatsako už situaciją, dėl kurios nustatytos atitinkamos sankcijos (šiuo klausimu žr. 1996 m. liepos 30 d. Sprendimo Bosphorus,
C‑84/95
,
EU:C:1996:312
,
punktą). Be to, iš ketvirtojo ieškinio pagrindo analizės matyti, kad aptariamos ribojamosios priemonės yra tinkamos užtikrinti siekiant užsibrėžto teisėto tikslo ir neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti (žr. šio sprendimo 115–142 punktus).
Vadinasi, net jei būtų įrodyta, kad Sąjunga pažeidė reikšmingas Ankaros susitarimų nuostatas, kuriomis remiamasi šioje byloje, tokie pažeidimai yra pateisinami atsižvelgiant į tikslus, kurių siekiama aptariamomis priemonėmis, ir yra proporcingi šiems tikslams.
Taigi trečiąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo dėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnio ir Reglamento Nr. 960/2014 1 straipsnio 5 dalies
Ieškovas Bendrojo Teismo prašo pripažinti, kad remiantis SESV 277 straipsniu ginčijamo sprendimo 1 straipsnis ir Reglamento Nr. 960/2014 1 straipsnio 5 dalis, kuria iš dalies keičiamas Reglamento Nr. 833/2014 5 straipsnis, yra neteisėti.
Taryba, palaikoma Komisijos, ginčija šį prašymą.
Pagal suformuotą jurisprudenciją, jeigu subjektas siekia ginčyti jam taikomų ribojamųjų priemonių proporcingumą, ieškinyje dėl teisės aktų, kuriuose nuspręsta nustatyti, ar toliau taikyti minėtas priemones, panaikinimo jis turi remtis tuo, kad šios bendrosios nuostatos, kuriomis šie teisės aktai grindžiami, netaikytinos dėl neteisėtumu paremto prieštaravimo, kaip tai suprantama pagal SESV 277 straipsnį (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Yanukovych / Taryba,
T‑346/14
,
EU:T:2016:497
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vis dėlto šioje byloje reikia pažymėti, kad ieškovas nesirėmė jokiu argumentu, kuris skiriasi nuo tų, kuriuos jis jau buvo pateikęs.
Todėl, nesant reikalo nagrinėti šio ieškinio pagrindo priimtinumo, būtina priminti jau pateiktą analizę ir dėl tų pačių priežasčių atmesti ieškovo nurodytą neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą.
Vadinasi, reikia atmesti neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą, kaip ir visą ieškinį, ir nėra būtinybės priimti sprendimo dėl patikslintų ieškinio reikalavimų priimtinumo.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ieškovas pralaimėjo bylą, reikia jam nurodyti padengti bylinėjimosi išlaidas, kaip to prašė Taryba.
Be to, pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį į bylą įstojusios valstybės narės ir institucijos pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Todėl Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (šeštoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
DenizBank A.Ş
.
padengia savo bylinėjimosi išlaidas ir iš jo priteisiamos Europos Sąjungos Tarybos patirtos bylinėjimosi išlaidos
.

3.
Europos Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Berardis
Spielmann
Csehi
Paskelbtas 2018 m. rugsėjo 13 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.