CELEX: 62016CJ0600
Žalba
Zajednička vanjska i sigurnosna politika
Mjere ograničavanja protiv Islamske Republike Irana
Zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora
Poništavanje uvrštenja od strane Općeg suda
Ponovno uvrštenje
Dokazi koji se odnose na datum prije datuma prvog uvrštenja
Činjenice poznate prije prvog uvrštenja
Pravomoćnost
Doseg
Pravna sigurnost
Zaštita legitimnih očekivanja
Djelotvorna sudska zaštita
Razlog za uvrštenje koji se odnosi na logističku potporu iranskoj vladi
Doseg
Aktivnost prijevoza sirove nafte

Svojom žalbom National Iranian Tanker Company (u daljnjem tekstu: NITC) zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 14. rujna 2016., National Iranian Tanker Company/Vijeće (T‑207/15, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:T:2016:471
), kojom je on odbio njegovu tužbu za:
–
poništenje Odluke Vijeća (ZVSP) 2015/236 od 12. veljače 2015. o izmjeni Odluke 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana (
SL 2015., L 39, str. 18
.) i Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 2015/230 od 12. veljače 2015. o provedbi Uredbe (EU) br. 267/2012 o mjerama ograničavanja protiv Irana (
SL 2015., L 39, str. 3
.), u dijelu u kojem se ti akti odnose na njega (u daljnjem tekstu: pobijani akti) i
–
podredno, proglašenje neprimjenjivim članka 20. stavka 1. točke (c) Odluke Vijeća 2010/413/ZVSP od 26. srpnja 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Zajedničkog stajališta 2007/140/ZVSP (
SL 2010., L 195, str. 39
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 3., str. 220.) i članka 23. stavka 2. točke (d) Uredbe Vijeća (EU) br. 267/2012 od 23. ožujka 2012. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe (EU) br. 961/2010 (
SL 2012., L 88, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 4., str. 194.), u dijelu u kojem se te odredbe odnose na njega.
Pravni okvir
Rezolucija 1929 i Rezolucija 2231 (2015) Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda
Dana 9. lipnja 2010. Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda usvojilo je Rezoluciju 1929 (2010) (u daljnjem tekstu: Rezolucija 1929) kojom se proširuje opseg primjene mjera ograničavanja određenih rezolucijama 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) i uvode dodatne mjere ograničavanja protiv Islamske Republike Irana. U toj rezoluciji Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda između ostalog spominje „moguću povezanost prihoda koje u Iranu ostvaruje energetski sektor i financiranja osjetljivih djelatnosti širenja nuklearnog oružja”.
Dana 24. studenoga 2013. Islamska Republika Iran, s jedne strane, i Savezna Republika Njemačka, Narodna Republika Kina, Sjedinjene Američke Države, Ruska Federacija, Francuska Republika i Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske, uz potporu Visoke predstavnice Europske unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku, s druge strane, sklopili su u Ženevi (Švicarska) dogovor o Zajedničkom akcijskom planu (u daljnjem tekstu: Zajednički akcijski plan) kojim se utvrđuje postupak koji treba slijediti za pronalaženje dugoročnog sveobuhvatnog rješenja iranskog nuklearnog pitanja.
Dana 14. srpnja 2015. Islamska Republika Iran, s jedne strane, i Savezna Republika Njemačka, Narodna Republika Kina, Sjedinjene Američke Države, Ruska Federacija, Francuska Republika i Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske te Visoka predstavnica Europske unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku, s druge strane, sklopili su u Beču (Austrija) „Zajednički sveobuhvatni akcijski plan” radi pružanja dugoročnog sveobuhvatnog rješenja iranskog nuklearnog pitanja (u daljnjem tekstu: Zajednički sveobuhvatni akcijski plan).
Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda donijelo je 20. srpnja 2015. Rezoluciju 2231 (2015) kojom odobrava Zajednički sveobuhvatni akcijski plan, poziva na njegovu potpunu provedbu u skladu s rasporedom utvrđenim u njemu i predviđa radnje koje treba poduzeti u skladu s tim planom.
Pravo Unije
Dana 17. lipnja 2010. Europsko vijeće pozvalo je Vijeće Europske unije na usvajanje mjera kako onih o provođenju mjera koje su sadržane u Rezoluciji 1929 tako i onih pratećih s ciljem podupiranja rješavanja kroz pregovore svih otvorenih pitanja u pogledu razvoja osjetljivih tehnologija Islamske Republike Irana radi potpore njezinim nuklearnim i raketnim programima. Te su se mjere trebale odnositi, među ostalim, na iranske sektore trgovine, financija i prometa te ključne sektore naftne i plinske industrije.
Dana 26. srpnja 2010. Vijeće Europske unije donijelo je Odluku 2010/413, u čijem se Prilogu II. navode imena osoba i subjekata čija se imovina zamrzava. Uvodna izjava 22. navedene odluke upućuje na Rezoluciju 1929 i spominje kako ta rezolucija naglašava moguću povezanost prihoda koje u Islamskoj Republici Iranu ostvaruje energetski sektor i financiranja osjetljivih djelatnosti širenja nuklearnog oružja.
Dana 23. siječnja 2012. Vijeće je usvojilo Odluku 2012/35/ZVSP o izmjeni Odluke 2010/413 (
SL 2012., L 19, str. 22
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 12., str. 170.). Prema uvodnoj izjavi 13. te odluke trebalo bi uvesti zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora za dodatne osobe i subjekte koji pružaju potporu iranskoj vladi pri izvršavanju aktivnosti štetnih s aspekta širenja nuklearnog oružja ili razvoja sustava za lansiranje nuklearnog oružja, posebno za osobe i subjekte koji osiguravaju financijsku, logističku ili materijalnu potporu iranskoj vladi.
Navedenom odlukom u Odluku 2010/413 umetnut je članak 3.a, kojim se zabranjuje uvoz, kupnja ili prijevoz iranske sirove nafte i naftnih derivata.
Odlukom 2012/35 članku 20. stavku 1. Odluke 2010/413 dodana je točka (c), koja predviđa zamrzavanje financijskih sredstava koja pripadaju sljedećim osobama i subjektima:
„druge osobe i subjekti koji nisu navedeni u Prilogu I. koji podupiru iransku vladu te s njima povezane osobe i subjekti kako su navedeni u Prilogu II.”
Dana 23. ožujka 2012. Vijeće je usvojilo Uredbu br. 267/2012 kojom se provode, u pogledu Europske unije, mjere ograničavanja predviđene Odlukom 2012/35.
Člankom 11. te uredbe utvrđuju se ograničenja slična onima u članku 3.a Odluke 2010/413, o uvozu, kupnji ili prijevozu iranske sirove nafte i naftnih derivata.
Članak 23. stavak 2. točka (d) te uredbe predviđa zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora osoba, subjekata i tijela navedenih u njezinu Prilogu IX., koji su u skladu s člankom 20. stavkom 1. točkom (c) Odluke 2010/413 prepoznati kao „druge osobe, subjekti ili tijela koji osiguravaju potporu iranskoj vladi, posebice materijalnu, logističku ili financijsku, ili koji su s njima povezani”.
Odlukom Vijeća 2012/635/ZVSP od 15. listopada 2012. o izmjeni Odluke 2010/413 (
SL 2012., L 282, str. 58
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 14., str. 129.) tekst članka 20. stavka 1. točke (c) Odluke 2010/413 izmijenjen je kako slijedi:
„druge osobe i subjekti koji nisu navedeni u Prilogu I. koji daju potporu iranskoj vladi i subjekti u njihovu vlasništvu ili pod njihovim nadzorom ili s njima povezane osobe i subjekti, navedeni su u Prilogu II.”.
Uredbom (EU) br. 1263/2012 od 21. prosinca 2012. o izmjeni Uredbe br. 267/2012 (
SL 2012., L 356, str. 34
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 15., str. 91.) Vijeće je tekst članka 23. stavka 2. točke (d) potonje uredbe izmijenilo kako slijedi:
„druge osobe, subjekti ili tijela koji osiguravaju potporu, kao što je npr. materijalna, logistička ili financijska potpora iranskoj vladi te subjekti u njihovu vlasništvu ili pod kontrolom osobe, kao i subjekti koji su s njima povezani”.
Dana 20. siječnja 2014. Vijeće je usvojilo Odluku 2014/21/ZVSP o izmjeni Odluke 2010/413 (
SL 2014., L 15, str. 22
.) radi provedbe Zajedničkog akcijskog plana. Prema uvodnoj izjavi 3. Odluke 2014/21, kao dio prvog koraka Zajedničkog akcijskog plana, Islamska Republika Iran poduzela bi niz dobrovoljnih mjera navedenih u tom planu i zauzvrat bi se poduzeo niz dobrovoljnih mjera koje bi na strani Unije uključivale suspenziju mjera ograničavanja u vezi sa zabranom, između ostalog, pružanja usluga prijevoza iranske sirove nafte. Tom odlukom Vijeće je, među ostalim, suspendiralo na razdoblje od šest mjeseci zabranu navedenu u članku 3.a Odluke 2010/413 u vezi s prijevozom iranske sirove nafte. Suspenzija te zabrane naknadno je produljena s nekoliko uzastopnih akata Vijeća.
Istog dana Vijeće je donijelo Uredbu (EU) br. 42/2014 o izmjeni Uredbe br. 267/2012 (
SL 2014., L 15, str. 18
. i ispravak
SL 2014., L 19, str. 7
.), kojom je na razdoblje od šest mjeseci suspendirana zabrana iz članka 11. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 267/2012 prijevoza sirove nafte ili naftnih derivata ako potječu iz Irana ili se izvoze iz Irana u neku drugu zemlju. Suspenzija te zabrane naknadno je produljena s nekoliko uzastopnih akata Vijeća. Ta zabrana konačno je stavljena izvan snage Uredbom Vijeća (EU) 2015/1861 od 18. listopada 2015. o izmjeni Uredbe br. 267/2012 (
SL 2015., L 274, str. 1
.).
Okolnosti spora
NITC je iransko društvo specijalizirano za prijevoz tereta sirove nafte i plina. Ono upravlja jednom od najvećih svjetskih flota tankera s dvostrukom oplatom.
Dana 15. listopada 2012. Odlukom 2012/635 i Provedbenom uredbom (EU) br. 945/2012 o provedbi Uredbe br. 267/2012 (
SL 2012., L 282, str. 16
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 14., str. 122.) Vijeće je uvrstilo NITC‑ov naziv na popise osoba i subjekata čija je imovina zamrznuta u Prilogu II. Odluci 2010/413 i u Prilogu IX. Uredbi br. 267/2012. Razlozi za njegovo uvrštenje na te popise su istovjetni i glase kako slijedi:
„Iranska vlada ima prevladavajući utjecaj. Osigurava financijsku potporu iranskoj vladi preko dioničara koji su povezani s vladom.”
Presudom od 3. srpnja 2014., National Iranian Tanker Company/Vijeće (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
), Opći je sud poništio Odluku 2012/635 i Provedbenu uredbu br. 945/2012 u dijelu u kojem su se ti akti odnosili na NITC, s obrazloženjem da uvrštenje njegova naziva na popise osoba i subjekata čija je imovina zamrznuta nema opravdanja, a tvrdnje Vijeća prema kojima je NITC bio pod nadzorom iranske vlade i pružao joj financijsku potporu nisu potkrijepljene. Usto, Opći sud je zadržao učinke navedenih akata u odnosu na NITC do dana isteka žalbenog roka iz članka 56. prvog stavka Statuta Suda Europske unije ili, u slučaju podnošenja žalbe u tom roku, do dana njezina odbijanja. Protiv te presude nije podnesena žalba.
Vijeće je 12. veljače 2015. pobijanim aktima ponovno uvrstilo NITC‑ov naziv, s jedne strane, na popis osoba i subjekata čija je imovina zamrznuta iz Priloga II. Odluci 2010/413 i, s druge strane, na popis iz Priloga IX. Uredbi br. 267/2012 (u daljnjem tekstu: sporni popisi), na temelju obrazloženja koje glasi kako slijedi:
„[NITC] osigurava financijsku potporu iranskoj vladi preko svojih dioničara Iranskog državnog mirovinskog fonda, Iranske organizacije za socijalnu sigurnost i Mirovinskog i štednog fonda zaposlenika u naftnoj industriji, koji su subjekti pod nadzorom države. Pored toga, [NITC] je jedan od najvećih operatora tankera za sirovu naftu na svijetu te jedan od glavnih prijevoznika iranske sirove nafte. U skladu s tim, [NITC] pruža logističku potporu Vladi Irana prijevozom iranske nafte.”
Dana 18. listopada 2015. u okviru provedbe Zajedničkog sveobuhvatnog akcijskog plana Vijeće je donijelo, s jedne strane, Odluku (ZVSP) 2015/1863 o izmjeni Odluke 2010/413 (
SL 2015., L 274, str. 174
.), kojom su suspendirane, u pogledu NITC‑a, mjere ograničavanja predviđene u Odluci 2010/413 i, s druge strane, Provedbenu uredbu (EU) 2015/1862 o provedbi Uredbe br. 267/2012 (
SL 2015., L 274, str. 161
.), kojom je izbrisalo njegov naziv s popisa u Prilogu IX. potonjoj uredbi.
Odluka 2015/1863 i Provedbena uredba 2015/1862 primjenjuju se od 16. siječnja 2016., u skladu s Odlukom Vijeća (ZVSP) 2016/37 od 16. siječnja 2016. o datumu početka primjene Odluke 2015/1863 (
SL 2016., L 11
I, str. 1.) i Informacijama o datumu početka primjene Uredbe 2015/1861 i Provedbene uredbe 2015/1862 (
SL 2016., C 15
I, str. 1.).
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
NITC je zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 24. travnja 2015. podnio tužbu za poništenje pobijanih akata. Podredno, NITC je zatražio, na temelju članka 277. UFEU‑a, da se članak 20. stavak 1. točka (c) Odluke 2010/413 i članak 23. stavak 2. točka (d) Uredbe br. 267/2012 proglase neprimjenjivima u odnosu na njega.
Usporedno s tim zahtjevom NITC je podnio zahtjev za privremenu pravnu zaštitu radi suspenzije primjene pobijanih akata. Taj je zahtjev odbijen rješenjem predsjednika Općeg suda od 16. srpnja 2015., National Iranian Tanker Company/Vijeće (
T‑207/15 R
,
EU:T:2015:535
).
U prilog svojoj tužbi NITC je istaknuo pet tužbenih razloga koji se temelje, prvi, na povredi načela pravomoćnosti, pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja kao i prava na djelotvoran pravni lijek, drugi, na pogrešci u ocjeni, treći, na povredi prava obrane, prava na dobru upravu i načela djelotvorne sudske zaštite i, četvrti, na povredi prava vlasništva, prava na ugled i slobodu poduzetništva. Peti tužbeni razlog, koji je istaknut podredno, temeljio se na nezakonitosti članka 20. stavka 1. točke (c) Odluke 2010/413 i članka 23. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 267/2012.
Opći sud odbio je svaki od tih tužbenih razloga te, posljedično tomu, i tužbu u cjelini.
Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom
NITC od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
prihvati zahtjeve koje je iznio pred Općim sudom, a posebno:
–
poništi pobijane akte u dijelu u kojem se odnose na njega;
–
podredno, utvrdi da su članak 20. stavak 1. točka (c) Odluke 2010/413 i članak 23. stavak 2. točka (d) Uredbe br. 267/2012 neprimjenjivi u dijelu u kojem se odnose na njega i
–
naloži Vijeću snošenje troškova žalbenog postupka i postupka pred Općim sudom.
Vijeće od Suda zahtijeva da:
–
odbaci NITC‑ovu žalbu kao nedopuštenu i, podredno, odbije kao neosnovanu;
–
podredno, ako Sud odluči ukinuti pobijanu presudu i sam donijeti konačnu presudu, odbije tužbu za poništenje i zahtjev za proglašenje neprimjenjivosti te
–
NITC‑u naloži snošenje troškova žalbenog postupka.
O žalbi
Dopuštenost žalbe
Argumentacija stranaka
Vijeće ističe da NITC nema pravni interes za ishod ove žalbe i da je ona stoga nedopuštena, zbog ukidanja mjera ograničavanja koje se odnose na njega Odlukom 2015/1863 i Provedbenom uredbom 2015/1862 kao i nepostojanja štete nanesene njegovu ugledu pobijanim aktima.
NITC tvrdi da ima interes za ukidanje pobijane presude kao i poništenje pobijanih akata kako bi se priznala nezakonitost
ab initio
njegova ponovnog uvrštenja na sporne popise i kako bi, prema potrebi, podnio tužbu za naknadu štete pretrpljene zbog svojeg ponovnog uvrštenja na navedene popise i vratio svoj ugled.
Ocjena Suda
Sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, pravni interes žalitelja postoji ako ishod žalbe može priskrbiti korist za stranku koja ju je podnijela (presuda od 21. prosinca 2011., Francuska/People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, t.
43.
i navedena sudska praksa).
Međutim, Sud je presudio da osobi ili subjektu čije je ime uvršteno na popis osoba i subjekata čija je imovina zamrznuta mora biti priznat barem moralni interes za poništenje tog uvrštenja, kako bi dobio priznanje suda Unije da nikada nije ni trebao biti uvršten na taj popis, s obzirom na posljedice za njegov ugled, uključujući one nakon što je njegovo ime uklonjeno s navedenog popisa ili nakon što je zamrzavanje njegove imovine suspendirano (vidjeti u tom smislu presude od 28. svibnja 2013., Abdulrahim/Vijeće i Komisija,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, t.
70.
do
72.
, od 8. rujna 2016., Iranian Offshore Engineering & Construction/Vijeće,
C‑459/15 P
, neobjavljena,
EU:C:2016:646
, t.
12.
i od 15. lipnja 2017., Al‑Faqih i dr./Komisija,
C‑19/16 P
,
EU:C:2017:466
, t.
36.
).
Iz toga slijedi da NITC ima interes, barem moralni, za poništenje svojeg ponovnog uvrštenja na sporne popise čak i ako je, s jedne strane, zamrzavanje njegove imovine koje proizlazi iz tog ponovnog uvrštenja na popis koji se nalazi u Prilogu II. Odluci 2010/413 bilo suspendirano i, s druge strane, njegov naziv bio uklonjen s popisa koji se nalazi u Prilogu IX. Uredbi br. 267/2012, na temelju Odluke 2015/1863 i Provedbene uredbe 2015/1862.
Žalba je stoga dopuštena.
Meritum
NITC iznosi četiri žalbena razloga u prilog svojoj žalbi.
Prvi žalbeni razlog
–
Argumentacija stranaka
NITC svojim prvim žalbenim razlogom tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava zaključivši, u točkama 45. do 65. i 68. pobijane presude, da pobijani akti ne krše načela pravomoćnosti, pravne sigurnosti, zaštite legitimnih očekivanja te pravo na djelotvoran pravni lijek. Opći sud tako je pogrešno ocijenio da ga je Vijeće moglo ponovno uvrstiti na sporne popise na temelju činjeničnih navoda istovjetnih onima na koje se pozvalo u prilog njegova prvotnog uvrštenja, koje je poništeno pravomoćnom presudom, i bez znatne promjene okolnosti ili novih dokaza koji se nisu mogli dobiti u vrijeme prvog uvrštenja. Prema mišljenju NITC‑a Vijeće nije moglo za njegovo ponovno uvrštenje na sporne popise na temelju istog kriterija za uvrštenje samo prekvalificirati činjenice koje proizlaze iz njegova prvotnog uvrštenja.
NITC dodaje, pozivajući se na rješenje predsjednika Općeg suda od 16. srpnja 2015., National Iranian Tanker Company/Vijeće (
T‑207/15 R
,
EU:T:2015:535
), da iako se načelo pravomoćnosti nije primjenjivalo u užem smislu, načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja kao i pravo na djelotvoran pravni lijek u smislu članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i članka 13. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., nameću Vijeću da iznese sve argumente i dokaze koje ima na raspolaganju prilikom prvog uvrštenja, pod prijetnjom nemogućnosti kasnijeg iznošenja. Opći sud je stoga usvojio preusko tumačenje članka 47. Povelje. Prema njegovu mišljenju, obrazloženje pobijane presude dalo je Vijeću neograničenu ovlast za obnavljanje mjera ograničavanja na temelju istih razloga ili činjenica, na koje se može i treba pozvati prilikom prvotnog uvrštenja. To obrazloženje može dovesti do zlouporaba i izložiti dotični subjekt ponavljanju postupaka, što bi bilo protivno načelu pravičnosti postupka i pravu na dobro sudovanje.
NITC pojašnjava da je Opći sud osobito počinio pogrešku koja se tiče prava u točkama 51. i 52. pobijane presude, odlučivši da se Vijeće moglo ponovno pozvati na razlog za uvrštenje koji se odnosio na financijsku potporu iranskoj vladi iako su se dostavljeni dokazi uglavnom odnosili na datum prije datuma prvotnog uvrštenja i bili su dostupni javnosti ili su proizašli iz prepiske s njom. Što se tiče razloga za uvrštenje koji se odnosi na logističku potporu, NITC tvrdi da je Opći sud u točki 53. pobijane presude pogrešno ocijenio da nije bio podvrgnut nadzoru Općeg suda u predmetu u kojem je donesena presuda od 3. srpnja 2014., National Iranian Tanker Company/Vijeće (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
). Iako taj razlog nije postojao prilikom prvotnog uvrštenja, on je ipak istovjetan činjeničnoj tvrdnji o financijskoj potpori, kako je odbačena u točki 60. te presude pod drugom kvalifikacijom.
Vijeće osporava osnovanost prvog žalbenog razloga. Smatra da nije bilo dužno, u trenutku prvotnog uvrštenja NITC‑a, pozvati se na sve kriterije za uvrštenje i razloge koji bi mogli biti prihvaćeni. Vijeće pojašnjava da, prilikom prvotnog uvrštenja NITC‑a, ono nije iznijelo nikakav dokaz o razlogu uvrštenja koji se odnosi na financijsku potporu na kojoj je to uvrštenje utemeljeno. Što se tiče razloga uvrštenja koji se odnosi na logističku potporu, on nije bio istaknut ni podvrgnut ispitivanju Općeg suda.
–
Ocjena Suda
U okviru prvog žalbenog razloga povreda različitih načela prava Unije i temeljnih prava na koju se NITC poziva u bitnome se temelji na argumentu prema kojem je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava smatrajući da subjekt koji je dobio poništenje mjera ograničavanja donesenih protiv njega može biti predmet ponovnog uvrštenja na popis subjekata čija je imovina zamrznuta na temelju razloga ili dokaza koji su mogli biti izneseni tijekom prvog uvrštenja tog subjekta, iako nije bilo značajne promjene okolnosti ni novih dokaza.
Kao prvo, u pogledu načela pravomoćnosti, valja podsjetiti da presude o poništenju koje su donijeli sudovi Unije imaju pravomoćnost čim postanu konačne. To obuhvaća ne samo izreku presude o poništenju nego i razloge koji predstavljaju nužnu potporu izreci te su stoga neodvojivi od nje (vidjeti u tom smislu presudu od 15. studenoga 2012., Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa,
C‑539/10 P i C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, t.
49.
i navedenu sudsku praksu).
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se pravomoćnost odnosi samo na činjenična i pravna pitanja koja su stvarno ili nužno riješena sudskom odlukom (presude od 29. ožujka 2011., ThyssenKrupp Nirosta/Komisija,
C‑352/09 P
,
EU:C:2011:191
, t.
123.
i od 13. rujna 2017., Pappalardo i dr./Komisija,
C‑350/16 P
,
EU:C:2017:672
, t.
37.
).
U ovom slučaju, valja istaknuti da je u presudi od 3. srpnja 2014., National Iranian Tanker Company/Vijeće (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
), Opći sud poništio prvotno uvrštenje NITC‑a smatrajući u točki 64. te presude da elementi koje treba uzeti u obzir ne sadržavaju nikakve pokazatelje koji bi opravdali tvrdnje Vijeća prema kojima je NITC bio pod nadzorom iranske vlade i davao joj je financijsku potporu. Naime, kao što to proizlazi iz točke 61. navedene presude, Vijeće nije iznijelo, kako bi se utvrdila osnovanost razloga koji se odnosio na financijsku potporu iranskoj vladi zbog postojećih veza između dioničara NITC‑a i te vlade, nijedan dokaz o strukturi njegova kapitala i o njegovim dioničarima. Što se tiče argumenta koji se temelji na aktivnostima NITC‑a u vezi s prijevozom nafte, na koji se Vijeće pozvalo na raspravi u tom postupku, Opći sud je samo utvrdio, u točkama 58. do 60. iste presude, da ti dokazi nisu bili uključeni u obrazloženje prvotnog uvrštenja NITC‑a i ne podupiru razlog koji se odnosio na financijsku potporu iranskoj vladi koji čini temelj za to uvrštenje.
Stoga su zbog nedostatnosti dokaza koje je podnijelo Vijeće kako bi potkrijepilo svoje činjenice akti Vijeća poništeni presudom od 3. srpnja 2014., National Iranian Tanker Company/Vijeće (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
). Iz takvog utvrđenja, na kojem se temelji pravomoćnost u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 43. ove presude, ne može se zaključiti da Vijeće ne bi moglo naknadno razmotriti druge dokaze kojima se dokazuje postojanje financijske potpore iranskoj vladi ili druge vrste potpore drukčije naravi toj vladi.
Međutim, valja utvrditi da se ponovno uvrštenje NITC‑a na sporne popise pobijanim aktima temelji na dva zasebna razloga, to jest, kao što to proizlazi iz točke 48. pobijane presude, na financijskoj potpori koju NITC pruža iranskoj vladi zbog veza između njegovih dioničara i te vlade, s jedne strane, i na logističkoj potpori koju NITC pruža navedenoj vladi zbog prijevoza iranske nafte, s druge strane. Kao što je to Opći sud naveo u točki 50. pobijane presude, samo se razlog koji se odnosi na financijsku potporu već nalazio u obrazloženju njegova prvotnog uvrštenja, koje je poništeno presudom od 3. srpnja 2014., National Iranian Tanker Company/Vijeće (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
). Usto, kao što proizlazi iz te iste točke i iz točke 51. pobijane presude, dokazi koji su podneseni Općem sudu u pogledu tog razloga, u okviru tužbe u prvom stupnju u kojem je donesena pobijana presuda, nisu isti kao oni koji su mu bili podneseni u okviru postupka za njegovo prvotno uvrštenje i koji su doveli do presude od 3. srpnja 2014., National Iranian Tanker Company/Vijeće (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
).
NITC međutim ističe da, budući da su činjenice na kojima je Vijeće temeljilo svoju odluku da ga ponovno uvrsti na sporne popise već bile dostupne tijekom njegova prvotnog uvrštenja, Vijeće je imalo obvezu prilikom prvog uvrštenja iscrpiti sve dokaze koji su mu na raspolaganju i pravne kvalifikacije koje bi mogle opravdati mjere ograničavanja usmjerene protiv njega pod prijetnjom nemogućnosti kasnijeg iznošenja. Kao što je to objasnio na raspravi pred Sudom, NITC smatra da, čak i ako se načelo pravomoćnosti ne primjenjuje u užem smislu, takva obveza proizlazi iz zajedničkog tumačenja tog načela i načela pravne sigurnosti.
Ipak, dovoljno je istaknuti da taj prigovor ne može dovesti do utvrđenja povrede načela pravomoćnosti, s obzirom na to da, u teoriji, navedeni elementi i pravne kvalifikacije koji nisu uzeti u obzir odlukom koja ima snagu pravomoćnosti ne mogu predstavljati pravna ili činjenična pitanja, stvarno ili nužno riješena tom odlukom u smislu sudske prakse navedene u točki 43. ove presude.
Valja dodati da u svojoj žalbi NITC ne pruža konkretan argument kojim bi podržao tezu da načela pravomoćnosti i pravne sigurnosti uzeta zajedno u ovom slučaju pružaju širu zaštitu od one koja proizlazi iz samog načela pravomoćnosti za osobu ili subjekt koji je dobio poništenje svojeg uvrštenja na popis osoba i subjekata čija su sredstva zamrznuta, protiv donošenja novih mjera ograničavanja koje se temelje na drugim razlozima ili dokazima.
Što se tiče načela zaštite legitimnih očekivanja, valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, pravo pozivanja na to načelo pripada svakom pojedincu kojemu je institucija Unije, time što mu je pružila konkretna jamstva, pobudila legitimna očekivanja. Suprotno tomu, nitko se ne može pozvati na povredu tog načela ako ne postoje takva jamstva (vidjeti u tom smislu presude od 13. rujna 2017., Pappalardo i dr./Komisija,
C‑350/16 P
,
EU:C:2017:672
, t.
39.
i od 21. veljače 2018., Kreuzmayr,
C‑628/16
,
EU:C:2018:84
, t.
46.
).
Međutim, odluka za uvrštenje subjekta na popis osoba i subjekata čija su sredstva zamrznuta ne daje konkretna jamstva tom subjektu da Vijeće ne raspolaže nikakvim drugim razlogom u vezi s njime osim onih navedenih u obrazloženju te odluke ni drugim dokazima koji mogu opravdati mjere ograničavanja protiv njega. Osim toga, kao što je to Opći sud pravilno presudio u točki 59. pobijane presude, presuda od 3. srpnja 2014., National Iranian Tanker Company/Vijeće (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
) ne može stvoriti legitimna očekivanja kod NITC‑a da Vijeće ne bi moglo donijeti odluku o ponovnom uvrštenju, u skladu s navedenom presudom, u budućnosti. Opći sud je osim toga pojasnio, u točki 77. iste presude, da se novo uvrštenje NITC‑ova naziva na popise osoba i subjekata čija su sredstva zamrznuta ne može unaprijed isključiti i da Vijeće ima mogućnost ponovno uvrstiti njegov naziv na navedene popise na temelju razloga koji su u dovoljnoj mjeri pravno potkrijepljeni.
Iz prethodno navedenog proizlazi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je presudio da Vijeće nije povrijedilo pravomoćnost u odnosu na presudu od 3. srpnja 2014., National Iranian Tanker Company/Vijeće (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
), kao ni načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja donošenjem pobijanih akata na temelju razloga koji se odnose na financijsku i logističku potporu NITC‑a iranskoj vladi, navedenih u točki 46. ove presude.
Što se tiče prava na djelotvoran pravni lijek u smislu članka 47. Povelje na koji se poziva NITC, treba podsjetiti da se tim člankom osigurava, u pravu Unije, zaštita koju dodjeljuju članak 6. stavak 1. i članak 13. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (presuda od 16. svibnja 2017., Berlioz Investment Fund,
C‑682/15
,
EU:C:2017:373
, t.
54.
i navedena sudska praksa). Navedeni članak 47. u stavku 1. zahtijeva da svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima tim člankom.
Međutim, načelo djelotvorne sudske zaštite ne može spriječiti Vijeće da ponovno uvrstiti osobu ili subjekt na popise osoba i subjekata čija su sredstva zamrznuta, na temelju razloga različitih od onih na kojima se temeljilo prvotno uvrštenje ili na temelju istog razloga utemeljenog na drugim dokazima. Naime, svrha je tog načela osigurati da se akt kojim se nanosi šteta može pobijati pred sudom, a ne spriječiti donošenje novog akta koji negativno utječe, utemeljenog na novim razlozima ili dokazima.
Kao što je to Sud već presudio, kada se odluka institucije Unije koja je predmet žalbe poništi, smatra se da ona nije nikada postojala i ta institucija, koja namjerava donijeti novu odluku, može provesti sveobuhvatno preispitivanje i pozvati se na razloge različite od onih na kojima se temeljila poništena odluka (vidjeti po analogiji presudu od 6. ožujka 2003., Interporc/Komisija,
C‑41/00 P
,
EU:C:2003:125
, t.
31.
).
Iz toga slijedi da nezakonitost poput one koju je Opći sud utvrdio u presudi od 3. srpnja 2014., National Iranian Tanker Company/Vijeće (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
), prilikom prvog uvrštenja NITC‑a na popise osoba i subjekata čija su sredstva zamrznuta, ne može spriječiti Vijeće da, nakon preispitivanja situacije s NITC‑om, usvoji nove mjere ograničavanja na temelju postojećih ili već dostupnih činjenica.
Osim toga, valja istaknuti da je, u okviru postupka koji je doveo do presude od 3. srpnja 2014., National Iranian Tanker Company/Vijeće (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
), koja je postala pravomoćna, NITC zatražio i ishodio poništenje mjera ograničavanja donesenih 2012., koje su stoga uklonjene iz pravnog poretka Unije. Iz toga slijedi da se NITC može pozvati na tu presudu u prilog zahtjevu za naknadu štete, kao što to proizlazi iz točke 65. pobijane presude. K tomu, NITC ima pravo podnijeti novu tužbu pred sudom Unije za nadzor zakonitosti odluke o ponovnom uvrštenju kako bi, ovisno o slučaju, ponovno uspostavio svoje početni položaj i dobio naknadu štete.
Uzimajući u obzir te elemente, valja smatrati da je Opći sud pravilno zaključio da Vijeće nije povrijedilo načela pravomoćnosti, pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja kao ni pravo NITC‑a na djelotvoran pravni lijek.
Stoga prvi žalbeni razlog valja odbiti.
Drugi i četvrti žalbeni razlog
–
Argumentacija stranaka
NITC svojim drugim žalbenim razlogom tvrdi da je Opći sud pogrešno zaključio da su bili ispunjeni kriteriji za uvrštenje na popis koji se na njega odnosi. Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava u točkama 87. do 89. pobijane presude smatrajući da je NITC pružao potporu iranskoj vladi u smislu kriterija iz članka 20. stavka 1. točke (c) Odluke 2010/413 i članka 23. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 267/2012, zbog pružanja logističke potpore iranskoj vladi prijevozom iranske nafte i veze koja postoji između energetskog sektora i iranske djelatnosti širenja nuklearnog oružja. Pojam „logistička potpora” ne može obuhvaćati podršku trećim osobama. Međutim, prema tumačenju Općeg suda, dovoljno je da NITC bude aktivan u sektoru iranske nafte kako bi se smatralo da pruža logističku potporu iranskoj vladi, iako nije pružio nikakvu uslugu toj vladi. Osim toga, takvo tumačenje bilo bi, u pogledu merituma, tvrdnja o neizravnoj financijskoj potpori iranskoj vladi, što nije prihvaćeno u presudi od 3. srpnja 2014., National Iranian Tanker Company/Vijeće (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
, t.
60.
).
Osim toga, upućivanje na uvodnu izjavu 22. Odluke 2010/413, koje se nalazi u točki 86. pobijane presude, ne omogućava da se dokaže veza između aktivnosti NITC‑a, energetskog sektora i širenja nuklearnog oružja i bilo bi pogrešno s obzirom na to da je, nakon te odluke, Unija pristala odobriti aktivnosti prijevoza nafte u skladu sa Zajedničkim akcijskim planom kako je proveden Uredbom br. 42/2014. Iako Zajednički akcijski plan ne predviđa suspenziju pojedinačnih mjera ograničavanja ili izmjenu kriterija za uvrštenje na popise osoba i subjekata čija je imovina zamrznuta, taj plan i Uredba br. 42/2014 trebali bi usmjeriti tumačenje i primjenu tih kriterija. Stoga bi bilo proturječno smatrati da pojam „logistička potpora” obuhvaća aktivnost prijevoza sirove nafte, koja je bila odobrena navedenim planom i uredbom, i nezamislivo da je Unija mogla odobriti aktivnost koja može biti dovoljno kvalitativno ili kvantitativno važna za promicanje širenja nuklearnog oružja. Prijetnja koju NITC predstavlja, u pogledu Zajedničkog akcijskog plana u odnosu na predmet mjera ograničavanja, nije bila ocijenjena.
Naposljetku, tumačenje Općeg suda neproporcionalno je u pogledu ciljeva Odluke 2010/413 i Uredbe br. 267/2012, s obzirom na to da omogućava Vijeću da donese mjere ograničavanja protiv svake osobe ili subjekta koji posluju u sektoru koji može ostvariti znatne prihode za iransku vladu. Takvo široko tumačenje kriterija uvrštenja pretvara te akte u instrumente trgovinske sankcije. Takvo bi tumačenje također bilo protivno načelu pravne sigurnosti koje zahtijeva da se, u slučaju dvojbe, prihvati tumačenje koje je najpovoljnije za NITC.
NITC svojim četvrtim žalbenim razlogom tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava odbivši argument koji je on istaknuo podredno, prema kojem bi, ako bi se zadržalo široko tumačenje kriterija za uvrštenje iz članka 20. stavka 1. točke (c) Odluke 2010/413 i članka 23. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 267/2012, to tumačenje učinilo taj kriterij neproporcionalnim u odnosu na ciljeve iz Odluke 2010/413 i Uredbe br. 267/2012 i, stoga, navedene odredbe nezakonitim.
Vijeće osporava osnovanost drugog i četvrtog žalbenog razloga. Ono smatra da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava ocjenjujući da razlog koji se odnosi na logističku potporu iranskoj vladi postoji i tvrdi da, iako Zajednički akcijski plan predviđa određeno ublažavanje sankcija protiv Islamske Republike Irana, još je uvijek potrebno da se u ovoj fazi nastavi vršiti pritisak na navedenu vladu kako bi ona prestala sa svojim aktivnostima širenja nuklearnog oružja.
–
Ocjena Suda
U okviru svojeg drugog i četvrtog žalbenog razloga, koje valja ispitati zajedno, NITC osporava tumačenje i primjenu u odnosu na njega, od strane Općeg suda, kriterija za uvrštenje predviđenog člankom 20. stavkom 1. točkom (c) Odluke 2010/413, kako je izmijenjena Odlukom 2012/635, i člankom 23. stavkom 2. točkom (d) Uredbe br. 267/2012, kako je izmijenjena Uredbom br. 1263/2012.
Kao prvo, ne može se prihvatiti argument koji je istaknuo NITC prema kojem razlog koji se odnosi na logističku potporu iranskoj vladi, čiju je osnovanost Opći sud priznao u točki 92. pobijane presude, odgovara razlogu koji se odnosi na financijsku potporu navedenoj vladi, koji je bio odbijen presudom od 3. srpnja 2014., National Iranian Tanker Company/Vijeće (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
). U tom pogledu, dovoljno je istaknuti da je u točkama 84. do 87. pobijane presude Opći sud potkrijepio osnovanost razloga koji se temelji na logističkoj potpori NITC‑a iranskoj vladi obrazloženjem različitim od onog kojim je odbio u presudi od 3. srpnja 2014., National Iranian Tanker Company/Vijeće (
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
, t.
58.
do
64.
) dokaze na koje se Vijeće oslonilo u razmatranju da NITC pruža financijsku potporu navedenoj vladi. Konkretno, valja istaknuti da je u točki 82. pobijane presude Opći sud pojasnio da Vijeće ne prigovara NITC‑u da pruža neizravnu potporu iranskoj vladi posredstvom trećeg društva koje joj vraća dividende, već se zbog važnosti njegovih aktivnosti prijevoza u iranskom naftnom sektoru, koji je pod kontrolom iranske vlade, smatra da tužitelj pruža logističku potporu navedenoj vladi.
Kao drugo, valja istaknuti da je Opći sud pravilno podsjetio u točki 85. pobijane presude da se kriterij potpore iranskoj vladi iz članka 20. stavka 1. točke (c) Odluke 2010/413, kako je izmijenjena Odlukom 2012/635, i članka 23. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 267/2012, kako je izmijenjena Uredbom br. 1263/2012, treba razumjeti na način da se on odnosi na aktivnosti svojstvene predmetnoj osobi ili subjektu koje, čak i ako same po sebi izravno ili neizravno uopće nisu povezane sa širenjem nuklearnog oružja, ipak ga mogu poticati, osiguravajući iranskoj vladi osobito materijalna, financijska ili logistička sredstva ili pogodnosti koje joj omogućuju izvršavanje aktivnosti širenja nuklearnog oružja (vidjeti u tom smislu presude od 1. ožujka 2016., National Iranian Oil Company/Vijeće,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
, t.
80.
i
81.
i od 7. travnja 2016., Central Bank of Iran/Vijeće,
C‑266/15 P
,
EU:C:2016:208
, t.
44.
).
Kao što to proizlazi iz točaka 81. i 82. presude od 1. ožujka 2016., National Iranian Oil Company/Vijeće (
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
), taj kriterij uzima u obzir „potencijalnu povezanost prihoda koje u Iranu ostvaruje energetski sektor i financiranja njegovih djelatnosti širenja nuklearnog oružja”, posebno istaknutu u Rezoluciji 1929 i u uvodnoj izjavi 22. Odluke 2010/413, kako bi se spriječilo financiranje iranskog nuklearnog programa od strane iranske vlade. Vezu između energetskog sektora i širenja nuklearnog oružja stoga je utvrdio sâm zakonodavac Unije.
Osim toga, iz sudske prakse Suda proizlazi da se taj kriterij, s obzirom na ciljeve Vijeća, odnosi na oblike potpore iranskoj vladi koji svojom kvantitativnom ili kvalitativnom važnošću pridonose nastavku iranskih nuklearnih aktivnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 1. ožujka 2016., National Iranian Oil Company/Vijeće,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
, t.
83.
i rješenje od 4. travnja 2017., Sharif University of Technology/Vijeće,
C‑385/16 P
, neobjavljeno,
EU:C:2017:258
, t.
64.
).
Kada je riječ o pojmu „logistička potpora”, Sud je presudio da izraz „logistička” nije ograničen na prijevoz robe ili osoba, već obuhvaća aktivnosti koje se odnose, u bitnome, na metode i načine organizacije operacije ili procesa i na stavljanje na raspolaganje sredstava potrebnih za održavanje aktivnosti ili procesa (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Iranian Offshore Engineering & Construction/Vijeće,
C‑459/15 P
, neobjavljena,
EU:C:2016:646
, t.
53.
i
54.
).
S obzirom na te elemente, Opći sud je pravilno presudio, u točki 87. pobijane presude, da s obzirom na važnost aktivnosti prijevoza NITC‑a u iranskom naftnom sektoru, koja iranskoj vladi omogućuje da odgovori na određene logističke potrebe u tom sektoru koji nadzire i na vezu između energetskog sektora i aktivnosti širenja nuklearnog oružja u Iranu, valja zaključiti da NITC pruža podršku iranskoj vladi, tako da je kriterij iz članka 20. stavka 1. točke (c) Odluke 2010/413, kako je izmijenjena Odlukom 2012/635, i članka 23. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 267/2012, kako je izmijenjena Uredbom br. 1263/2012, bio ispunjen.
Tumačenje koje je prihvatio Opći sud nalazi se, kao što to proizlazi iz točaka 67. do 70. ove presude, unutar pravnog okvira koji je jasno ograničen ciljevima koji se žele postići propisima kojima se uređuju mjere ograničavanja donesene protiv Islamske Republike Irana, na način da ne krši načelo pravne sigurnosti.
Na trećem mjestu, valja zaključiti da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava u točkama 88. i 89. pobijane presude smatrajući da taj zaključak ne može biti doveden u pitanje suspenzijom, Zajedničkim akcijskim planom, Odlukom 2014/21 i Uredbom br. 42/2014, zabrane prijevoza iranske nafte ili nafte izvezene iz Irana u neku drugu zemlju.
U tom pogledu, olakšavanje sankcija protiv Islamske Republike Irana koje proizlaze iz tih akata provedeno je u okviru prve faze postupka za pronalaženje dugoročnog sveobuhvatnog rješenja iranskog nuklearnog pitanja a da nije doveden u pitanje cilj, koji se nastoji postići Odlukom 2010/413 i Uredbom br. 267/2012, sprječavanja širenja nuklearnog oružja i izvršavanja pritiska na Islamsku Republiku Iran kako bi prestala s predmetnim aktivnostima. Nadalje, iako su ti akti doveli do privremene suspenzije navedene zabrane, koja je produljena pomoću nekoliko uzastopnih akata Vijeća, tako da aktivnost koju obavlja NITC privremeno više nije bila zabranjena, ni elementi određeni u okviru prve faze Zajedničkog akcijskog plana ni akti koje je donijelo Vijeće za provedbu tog plana ne predviđaju suspenziju pojedinačnih mjera ograničavanja ili izmjenu kriterija na temelju kojih se mogu donijeti takve mjere, kao što je to Opći sud pravilno istaknuo u točkama 89. i 90. pobijane presude i kao što to priznaje NITC.
Kao četvrto, NITC tvrdi da tumačenje Općeg suda kriterija za uvrštenje koji se temelji na potpori iranskoj vladi daje tom kriteriju neproporcionalan karakter s obzirom na ciljeve koji su postavljeni Odlukom 2010/413 i Uredbom br. 267/2012 i čini ga, slijedom toga, nezakonitim i neprimjenjivim na NITC.
U tom pogledu, načelom proporcionalnosti zahtijeva se da sredstva stavljena na raspolaganje odredbom prava Unije moraju biti prikladna za ostvarenje legitimnih ciljeva, kako su postavljeni konkretnim propisom, te ne smiju ići dalje od onoga što je nužno za postizanje tih ciljeva (presuda od 15. studenoga 2012., Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa,
C‑539/10 P i C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, t.
122.
i navedena sudska praksa).
Sud je presudio da Odluka 2010/413 i Uredba br. 267/2012 imaju za cilj, kako je navedeno u točki 74. ove presude, spriječiti širenje nuklearnog oružja i tako izvršiti pritisak na Islamsku Republiku Iran kako bi prestala s predmetnim aktivnostima. Taj cilj, koji ulazi u općenitiji okvir nastojanja povezanih s održavanjem mira i međunarodne sigurnosti, jest legitiman (vidjeti u tom smislu presudu od 28. studenoga 2013., Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, t.
124.
kao i navedenu sudsku praksu).
Međutim, tumačenje kriterija za uvrštenje koji se temelji na „potpori iranskoj vladi”, koje je u ovom slučaju prihvatio Opći sud, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 67. do 69. ove presude, omogućava da se obuhvate aktivnosti koje bi mogle poticati širenje nuklearnog oružja pružajući iranskoj vladi materijalna, financijska ili logistička sredstva ili pogodnosti koje joj omogućuju da izvršava aktivnosti širenja nuklearnog oružja a da pritom takvu potporu ne može činiti svaka aktivnost, nego samo one koje svojom kvantitativnom ili kvalitativnom važnošću doprinose ostvarenju aktivnosti širenja nuklearnog oružja. U tim okolnostima, ne proizlazi da je taj kriterij, kako ga tumači Opći sud u ovom slučaju, neprimjeren i prelazi granice onoga što je potrebno za ostvarenje tog cilja.
Iz toga slijedi da drugi i četvrti žalbeni razlog treba odbiti.
Treći žalbeni razlog
–
Argumentacija stranaka
NITC svojim trećim žalbenim razlogom tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava presudivši u točkama 123. do 138. pobijane presude da je povreda, koja se sastojala u njegovu ponovnom uvrštavanju na sporne popise, njegova prava vlasništva, prava na ugled i slobodu poduzetništva bila proporcionalna. Kao prvo, Opći sud je morao utvrditi da je to ponovno uvrštenje očito neproporcionalno u odnosu na kršenja temeljnih načela i prava koja su pred njim istaknuta u okviru prvog tužbenog razloga. Kao drugo, Opći je sud povrijedio temeljna prava NITC‑a ne pridajući dovoljnu važnost Zajedničkom akcijskom planu. U vezi s tim, NITC tvrdi da je činjenica da je bio „na meti” Vijeća istodobno neproporcionalna i diskriminirajuća. Rasuđivanje Općeg suda kojim on potvrđuje, u točki 135. pobijane presude, da su mjere ograničavanja donesene protiv NITC‑a bile opravdane zbog važnosti njegovih aktivnosti prijevoza nafte, iako je priznao da su te aktivnosti bile odobrene, proturječno je. Naime, u mjeri u kojoj se smatra da se, prema točkama 86. i 87. pobijane presude, veza sa širenjem nuklearnog oružja ostvaruje prihodima iranske vlade koje ona ima od prodaje iranske nafte, činjenica da tu naftu prevozi tužitelj ili jedno ili više drugih društava ne predstavlja nikakvu razliku.
Vijeće osporava osnovanost trećeg žalbenog razloga. Ono tvrdi da je Opći sud u potpunosti uzeo u obzir načelo proporcionalnosti utvrdivši da je ponovno uvrštenje NITC‑a na sporne popise bilo opravdano zbog važnosti njegovih aktivnosti prijevoza u iranskom naftnom sektoru i smatra da aktivnosti prijevoza nafte drugih subjekata nisu bile usporedive važnosti.
–
Ocjena Suda
Prema članku 52. stavku 1. Povelje, svako ograničenje pri ostvarivanju prava i sloboda priznatih tom poveljom mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bit tih prava uz osiguravanje načela proporcionalnosti te stvarno odgovarati ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebama zaštite prava i sloboda drugih osoba.
U pogledu prava vlasništva i slobodnog obavljanja gospodarske djelatnosti iz članaka 16. i 17. Povelje na koje se poziva NITC, Sud je presudio da ta temeljna prava nisu apsolutna prava. Stoga se korištenje tih prava može ograničiti, pod pretpostavkom da ta ograničenja doista odgovaraju zadanim ciljevima od općeg interesa i ne predstavljaju, u odnosu na zadani cilj, nerazmjeran i nedopustiv zahvat koji bi mogao ugroziti samu bit tako zajamčenih prava (vidjeti u tom smislu presudu od 28. studenoga 2013., Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, t.
121.
i
122.
i navedenu sudsku praksu).
Iako pobijani akti ograničavaju temeljna prava NITC‑a, ta ograničenja odgovaraju legitimnom cilju od općeg interesa, kao što to proizlazi iz ispitivanja drugog i četvrtog žalbenog razloga, to jest borbi protiv širenja nuklearnog oružja koja ulazi u općenitiji okvir očuvanja međunarodnog mira i sigurnosti, čiju je presudnu važnost Opći sud istaknuo u točki 132. pobijane presude.
K tomu, u navedenoj točki 132. Opći sud je istaknuo da su se ta ograničenja odnosila samo na dio imovine NITC‑a i da Odluka 2010/413 i Uredba br. 267/2012 predviđaju određene iznimke. Naime, ti akti predviđaju mogućnosti oslobađanja zamrznutih financijskih sredstava čime se NITC‑u omogućuje podmirivanje određenih troškova, osobito onih koje se smatra nužnima ili ispunjavanje određenih posebnih trgovačkih ugovora. U pogledu povrede ugleda, Opći sud je primijetio da Vijeće nije tvrdilo da je NITC sam bio uključen u širenje nuklearnog oružja. Iz toga je zaključio da on nije bio osobno povezan s aktivnostima koje predstavljaju rizik za međunarodni mir i sigurnost i da je stupanj nepovjerenja prema njemu bio zbog toga niži.
S obzirom na te elemente, ograničenja prava vlasništva i slobode poduzetništva NITC‑a nisu neproporcionalna u odnosu na predviđene ciljeve. Isti se zaključak nameće u odnosu na štetu njegovu ugledu na koju se on poziva (vidjeti u tom smislu presudu od 7. travnja 2016., Central Bank of Iran/Vijeće,
C‑266/15 P
,
EU:C:2016:208
, t.
53.
).
Naposljetku, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je smatrao da se taj zaključak ne može dovesti u pitanje usvajanjem Zajedničkog akcijskog plana i da se NITC‑ov položaj ne može usporediti s položajem drugih subjekata koji obavljaju iste aktivnosti prijevoza nafte. U tom pogledu, dovoljno je uputiti na razmatranja iznesena u točkama 65. do 79. ove presude.
Stoga valja odbiti treći žalbeni razlog i, posljedično, žalbu u cijelosti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da NITC nije uspio u postupku te s obzirom na to da je Vijeće zatražilo da on snosi troškove, treba mu naložiti da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove Vijeća.

Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
National Iranian Tanker Company nalaže se da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove Vijeća Europske unije.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski