CELEX: 62019CJ0130
Artikel 286, stk. 6, TEUF
tilsidesættelse af de forpligtelser, der følger med hvervet som medlem af Den Europæiske Revisionsret
fortabelse af retten til pension
ret til en effektiv domstolsbeskyttelse
lovligheden af en undersøgelse foretaget af Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF)
intern procedure ved Revisionsretten
aktivitet, der er uforenelig med hvervet som medlem af Revisionsretten
udgifter i forbindelse med tjenesterejse og dagpenge
udgifter til repræsentation og receptioner
brug af tjenestekøretøj
brug af chauffør
interessekonflikt
sanktionens forholdsmæssighed

Revisionsretten har med søgsmålet nedlagt påstand om, at Domstolen fastslår, at Karel Pinxten ikke længere iagttager de forpligtelser, der følger med hvervet, og om, at han følgelig skal pålægges en sanktion som fastsat i artikel 286, stk. 6, TEUF.
I.

Retsforskrifter
A.

EU-retten
1.

EUF-traktaten
Artikel 285 TEUF bestemmer:
»Revisionsretten varetager revisionen af [Den Europæiske Unions] regnskaber.
Den består af en statsborger fra hver medlemsstat. Medlemmerne udfører deres hverv i fuldkommen uafhængighed og i Unionens almene interesse.«
Artikel 286, stk. 1, 3, 4 og 6, TEUF har følgende ordlyd:
»1.   Revisionsrettens medlemmer udvælges blandt personer, som i deres respektive stater tilhører eller har tilhørt eksterne kontrolinstitutioner, eller som er særligt kvalificerede til dette hverv. Deres uafhængighed skal være uomtvistelig.
[…]
3.   Ved udførelsen af deres pligter må Revisionsrettens medlemmer ikke søge eller modtage instruktioner fra nogen regering eller noget andet organ. De afholder sig fra enhver handling, som er uforenelig med karakteren af deres hverv.
4.   Revisionsrettens medlemmer må ikke, så længe deres tjeneste varer, udøve nogen anden – lønnet eller ulønnet – erhvervsmæssig virksomhed. Ved indsættelsen i hvervet afgiver de en højtidelig forsikring, hvorefter de, såvel i deres tjenesteperiode som efter, at denne er afsluttet, vil overholde de forpligtelser, der følger med deres hverv, i særdeleshed pligten til efter tjenesteperiodens ophør at udvise hæderlighed og tilbageholdenhed med hensyn til overtagelse af visse hverv eller opnåelse af visse fordele.
[…]
6.   Revisionsrettens medlemmer kan hverken afskediges eller frakendes retten til pension eller til andre fordele, der træder i stedet herfor, medmindre Domstolen på Revisionsrettens begæring fastslår, at de ikke længere opfylder de nødvendige betingelser eller ikke længere iagttager de forpligtelser, der følger med hvervet.«
Artikel 287, stk. 2, TEUF bestemmer:
»Revisionsretten efterprøver lovligheden og den formelle rigtighed af indtægterne og udgifterne og sikrer sig, at den økonomiske forvaltning har været forsvarlig. I forbindelse hermed aflægger den navnlig beretning om eventuelle uregelmæssigheder.
[…]«
2.

Vedtægten
Artikel 11, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union, som ændret ved Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 723/2004 af 22. marts 2004 (
EUT 2004, L 124, s. 1
, herefter »vedtægten«), fastsætter:
»En tjenestemand må ikke uden ansættelsesmyndighedens samtykke fra en regering eller fra anden side uden for den institution, han tilhører, modtage titler, ordner, æresbevisninger, begunstigelser, belønninger, gaver eller vederlag af nogen art, medmindre de tildeles for tjenester, som enten er udført før udnævnelsen eller under en orlov med henblik på militærtjeneste eller anden national tjeneste og specifikt vedrørende en sådan tjeneste.«
Artikel 2, stk. 2, første afsnit, i bilag VII til vedtægten bestemmer:
»Ved børn, over for hvem der består forsørgerpligt, forstås børn, der er født i ægteskab, uden for ægteskab eller er adopteret af tjenestemanden eller af dennes ægtefælle, når de faktisk forsørges af tjenestemanden.«
Artikel 25 i bilag IX til vedtægten fastsætter:
»Hvis der er rejst straffesag mod en tjenestemand for samme forhold, er hans sag først definitivt afgjort, når domstolskendelsen ikke længere kan appelleres.«
3.

Forordning nr. 2290/77
Artikel 7 i Rådets forordning (EØF, Euratom, EKSF) nr. 2290/77 af 18. oktober 1977 om lønningsregulativ for Revisionsrettens medlemmer (
EFT 1977, L 268, s. 1
), som ændret ved Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1293/2004 af 30. april 2004 (
EUT 2004, L 243, s. 26
) (herefter »forordning nr. 2290/77«), bestemte:
»Et medlem af Revisionsretten, som ved udøvelsen af sit hverv må rejse til et sted uden for rettens midlertidige tjenestested, har krav på:
a)
godtgørelse af rejseudgifter
b)
godtgørelse af hoteludgifter (værelse, betjening og afgifter, men ikke af andre udgifter)
c)
en godtgørelse for hver fulde dag under tjenesterejsen svarende til 105% af den daglige godtgørelse under tjenesterejser, der […] er fastsat i [v]edtægten.«
4.

Direktiv 2008/118/EF
Artikel 12 i Rådets direktiv 2008/118/EF af 16. december 2008 om den generelle ordning for punktafgifter og om ophævelse af direktiv 92/12/EØF (
EUT 2009, L 9, s. 12
) har følgende ordlyd:
»1.   Punktafgiftspligtige varer er fritaget for betaling af punktafgift, når de er bestemt til at anvendes:
a)
i diplomatiske eller konsulære forbindelser
b)
af internationale organisationer, der er anerkendt som sådanne af de offentlige myndigheder i værtsmedlemsstaten, og af medlemmer af disse organisationer inden for de rammer og på de betingelser, der er fastsat ved internationale konventioner om oprettelse af disse organisationer eller ved aftaler om hjemsted
[…]
2.   Fritagelser finder anvendelse på de betingelser og med de begrænsninger, der er fastsat af værtsmedlemsstaten. Medlemsstaterne kan indrømme fritagelse i form af tilbagebetaling af punktafgiften.«
5.

Forordning (EU, Euratom) nr. 883/2013
Artikel 1, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Eurotom) nr. 883/2013 af 11. september 2013 om undersøgelser, der foretages af Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) og om ophævelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1073/1999 og Rådets forordning (Euratom) nr. 1074/1999 (
EUT 2013, L 248, s. 1
), er affattet som følger:
»Med henblik på at styrke bekæmpelsen af svig, korruption og enhver anden ulovlig aktivitet, der skader Den Europæiske Unions og Det Europæiske Atomenergifællesskabs […] finansielle interesser, udøver Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig [(OLAF)] de undersøgelsesbeføjelser, der er tillagt [Europa-Kommissionen]
[…]«
Artikel 4, stk. 1 og 2, i forordning nr. 883/2013 bestemmer:
»1.   På de områder, der er omhandlet i artikel 1, foretager [OLAF] administrative undersøgelser […], inden for institutionerne, organerne, kontorerne og agenturerne.
Disse interne undersøgelser foretages i overensstemmelse med bestemmelserne i denne forordning og i afgørelser vedtaget af de respektive institutioner, organer, kontorer eller agenturer.
2.   Foruden de i stk. 1 nævnte bestemmelser skal følgende overholdes:
a)
[OLAF] skal uden varsel og omgående have adgang til alle relevante oplysninger, herunder oplysninger i databaser, som institutionerne, organerne, kontorerne og agenturerne er i besiddelse af, og til disses lokaler. […] [OLAF] skal kunne tage kopi og få udskrifter af alle dokumenter og af indholdet af enhver databærer, som institutionerne, organerne, kontorerne og agenturerne er i besiddelse af […]
[…]«
Denne forordnings artikel 5, stk. 1-3, fastsætter:
»1.   Generaldirektøren kan indlede en undersøgelse, når der er en tilstrækkeligt begrundet mistanke, som også kan være baseret på oplysninger fra en tredjepart eller på anonyme oplysninger, om, at der foreligger svig, korruption eller andre ulovlige aktiviteter, der skader Unionens finansielle interesser. […]
2.   […]
Interne undersøgelser indledes på grundlag af en beslutning truffet af generaldirektøren, som handler på eget initiativ eller efter anmodning fra den institution eller fra det organ, kontor eller agentur, hvor undersøgelsen skal foretages, eller fra en medlemsstat.
3.   Så længe generaldirektøren overvejer, hvorvidt der skal indledes en intern undersøgelse efter anmodning som omhandlet i stk. 2, og/eller så længe [OLAF] foretager en intern undersøgelse, kan de berørte institutioner, organer, kontorer og agenturer ikke indlede en parallel administrativ undersøgelse af de samme forhold, medmindre andet er aftalt med [OLAF].«
Forordningens artikel 7, stk. 2, bestemmer:
»[OLAF’s] ansatte udfører deres opgaver mod forevisning af en skriftlig bemyndigelse, hvori deres identitet og beføjelser er angivet. Generaldirektøren udsteder en sådan bemyndigelse indeholdende oplysninger om genstanden for og formålet med undersøgelsen, retsgrundlagene for at gennemføre undersøgelsen og de undersøgelsesbeføjelser, der følger af disse retsgrundlag.«
Samme forordnings artikel 9, stk. 4, fastsætter:
»Der må ikke udarbejdes konklusioner, hvori der henvises til en berørt person ved navns nævnelse, når undersøgelsen er afsluttet, uden at den berørte person har fået mulighed for at fremsætte bemærkninger til de forhold, der berører vedkommende, jf. dog artikel 4, stk. 6, og artikel 7, stk. 6.
[…]«
Artikel 11, stk. 4, i forordning nr. 883/2013 har følgende ordlyd:
»De rapporter og henstillinger, der udarbejdes efter en intern undersøgelse, og alle relevante dokumenter vedrørende undersøgelsen sendes til den berørte institution eller det berørte organ, kontor eller agentur. Institutionerne, organerne, kontorerne og agenturerne følger de interne undersøgelser op, især med de disciplinære eller retslige skridt, som resultaterne måtte kræve, og underretter [OLAF] herom inden for en tidsfrist, der er fastsat i de henstillinger, der ledsager rapporten, og desuden på [OLAF’s] anmodning.«
6.

Interne regler vedtaget af Revisionsretten
a)

Forretningsordenen
Artikel 4 i forretningsordenen for Revisionsretten (herefter »forretningsordenen«) bestemmer:
»1.   Når et flertal af [Revisionsrettens] medlemmer vurderer, at det ud fra de tilgængelige oplysninger kan fastslås, at et medlem ikke længere opfylder de nødvendige [betingelser] eller ikke længere iagttager de forpligtelser, der følger med hvervet (artikel 286, stk. 6, [TEUF]), pålægger [Revisionsretten] formanden […] at udarbejde en foreløbig rapport.
2.   Den foreløbige rapport med bilag sendes til alle medlemmerne, inklusive det berørte medlem, der som svar fremsender sine skriftlige bemærkninger inden for en rimelig tidsfrist, der fastsættes af formanden eller, hvis formanden er det berørte medlem, af det medlem, som i rangfølgen kommer umiddelbart efter formanden.
3.   Det berørte medlem anmodes også om mundtligt at fremsætte sine bemærkninger for [Revisionsretten].
4.   Beslutningen om at indbringe sagen for Domstolen med henblik på at fritage det berørte medlem fra hans hverv og/eller frakende ham retten til pension eller andre fordele træffes af [Revisionsretten] ved hemmelig afstemning med fire femtedeles flertal af dens medlemmer. Det berørte medlem deltager ikke i afstemningen.«
Forretningsordenens artikel 23 lyder således:
»Der udarbejdes et referat for hvert af [Revisionsrettens] møder.«
Forretningsordenens artikel 25, stk. 3, bestemmer:
»Beslutninger vedtages med et flertal af de tilstedeværende medlemmers stemmer, jf. dog artikel 4, stk. 4, og artikel 7, stk. 2. [Revisionsretten] kan dog på forslag af et medlem og med et flertal af de tilstedeværende medlemmers stemmer vedtage, at et punkt forelagt til behandling skal vedtages med et flertal af medlemmernes stemmer.«
b)

Afgørelse nr. 1-2003
Artikel 1 i Revisionsrettens afgørelse nr. 1-2003 af 16. januar 2003 om tjenesterejseudgifter for Revisionsrettens medlemmerne, der fandt anvendelse på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag (herefter »afgørelse nr. 1-2003«), bestemte:
»Anmodninger om retligt tilsagn (dvs. tjenesterejseordrer) vedrørende udgifter til tjenesterejser skal indgives hurtigst muligt. Formanden for [Revisionsretten] udøver funktionen som anvisningsberettiget med hensyn til medlemmernes udgifter til tjenesterejser. […]«
Denne afgørelses artikel 3 havde følgende ordlyd:
»Medlemmerne kan benytte tjenestekøretøjer eller rejse med fly, jernbane eller skib.«
Den nævnte afgørelses artikel 5 bestemte:
»Anmodning om godtgørelse af udgifter til tjenesterejser skal indgives hurtigst muligt efter, at medlemmet er vendt tilbage. Hoteludgifter (med undtagelse af udgifter til måltider) godtgøres.«
Samme afgørelses artikel 6 var affattet som følger:
»For tjenesterejser, som varer mindre end 12 timer inden for samme døgn, udbetales halvdelen af de dertil svarende dagpenge. I alle andre tilfælde udbetales dagpengene med det fulde beløb.«
c)

Afgørelse nr. 7-2004
Artikel 2 i Revisionsrettens afgørelse nr. 7-2004 af 22. april 2004 om Revisionsrettens medlemmers udgifter til repræsentation og receptioner, der fandt anvendelse på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag (herefter »afgørelse nr. 7-2004«), bestemte:
»Ved hvert regnskabsårs begyndelse og efter høring af medlemmerne opdeles bevillingerne i to dele:
[…]
–
Anden del, som benævnes B, vedrører generelle udgifter til repræsentation og receptioner, som medlemmerne afholder i deres egenskab af medlem af en institution. Disse udgifter godtgøres ved udgangen af hvert kvartal på grundlag af de erklæringer, der indgives herom, og som er vedlagt kvitteringer eller anden tilsvarende skriftlig dokumentation med angivelse af datoen for invitationen, antallet af gæster og navnet på hovedgæsten. […]«
Denne afgørelses artikel 6 fastsatte:
»[Revisionsretten] godtgør udgifter til receptioner i eget hjem med op til det beløb, der fremgår af den indgivne dokumentation.«
Den nævnte afgørelse var ledsaget af en skrivelse af 22. april 2004 til Revisionsrettens medlemmer, som indeholdt »forslag vedrørende udgifter til repræsentation og receptioner« (herefter »skrivelsen af 22. april 2004«). Skrivelsen havde følgende ordlyd:
»[…]
Udgifter til repræsentation har hovedsageligt til formål at fremme [Revisionsrettens] eksterne relationer.
Medlemmerne repræsenterer [Revisionsretten], navnlig når de i [Revisionsrettens] interesse har tjenstlige forbindelser til personer, der udøver funktioner inden for […] Unionen, i medlemsstaterne eller i andre lande.
[…]
Udgifterne til hvert enkelt arrangement skal stå i forhold til arrangementets betydning og deltagernes stilling.
Hvis medlemmerne repræsenterer [Revisionsretten], kan deres ægtefælle/partner ligeledes deltage i arrangementet. Gæsterne kan ligeledes have en ledsager med.
Venner eller personlige forbindelser inviteres som privatpersoner.
[…]
Bilag 1 indeholder nærmere retningslinjer.
Udgifterne indberettes på en klar og kortfattet måde ved hjælp af bilag 2.«
Det fremgik af bilag 1 til den nævnte skrivelse, at »repræsentation/receptioner, der finder sted uden for [Revisionsretten], generelt skal involvere personer, der varetager fremtrædende stillinger i [Unionen], i medlemsstaterne eller i andre lande«, og at udgifterne til repræsentation/receptioner, som afholdes på medlemmets private bopæl, »ikke må overstige, hvad der er nødvendigt med henblik herpå, herunder til blomsterarrangementer«.
Det fremgik endvidere af dette bilag, at »[n]år listen over gæster ud over personer uden for institutionen omfatter ansatte ved [Revisionsretten], skal der sikres en rimelig balance mellem de to kategorier«, og at »personlige venner og familiemedlemmer (med undtagelse af ægtefæller/partnere) inviteres som privatpersoner for medlemmets regning«.
d)

Afgørelse nr. 33-2004
Artikel 1 i Revisionsrettens afgørelse nr. 33-2004 af 15. juni 2004 om forvaltning og anvendelse af Den Europæiske Revisionsrets bilpark, der fandt anvendelse på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag, og indtil ikrafttrædelsen af Revisionsrettens afgørelse nr. 19-2009 af 20. april 2009 om forvaltning og anvendelse af Den Europæiske Revisionsrettens bilpark (herefter »afgørelse nr. 33-2004«), bestemte:
»Tjenestekøretøjer stilles permanent til rådighed for [Revisionsrettens] medlemmer og generalsekretær med henblik på befordring, der finder sted i forbindelse med udøvelsen af deres hverv.«
Denne afgørelses artikel 4 havde følgende ordlyd:
»[Revisionsretten] afholder ud over lejeomkostninger de udgifter, der er forbundet med medlemmernes og generalsekretærens brug af køretøj i forbindelse med udøvelsen af deres hverv.
Følgende anses for befordring, der finder sted i forbindelse med udøvelsen af hvervet:
–
befordring, der finder sted i henhold til en tjenesterejseordre
–
anden befordring, der er forbundet med udøvelse af hvervet, med op til 15000 km pr. år.«
Den nævnte afgørelses artikel 5 var affattet således:
»Når medlemmerne eller generalsekretæren gør brug af tjenestekøretøjet til befordring i andre situationer end dem, der er nævnt i artikel 4, afholder de selv de hermed forbundne udgifter (vejafgifter, udgifter til brændstof og eventuelle ekstra lejeomkostninger i tilfælde af en samlet overskridelse på 45000 km pr. år, som fastsat i rammeaftalen).«
Samme afgørelses artikel 6 fastsatte:
»Chaufførerne har ret til godtgørelse af tjenesterejseudgifter […], når de udfører befordring af medlemmerne eller generalsekretæren under de rejser, som disse gennemfører i forbindelse med udøvelsen af deres hverv.«
Afgørelse nr. 33-2004 var vedlagt et dokument med titlen »Bemærkninger til afgørelse nr. 33-2004 om forvaltning og anvendelse af Revisionsrettens bilpark« (herefter »bemærkningerne til afgørelse nr. 33-2004«).
I bemærkningerne til afgørelse nr. 33-2004 nævntes følgende om denne afgørelses artikel 4:
»Følgende anses for »anden befordring, der er forbundet med udøvelse af hvervet«:
–
transport mellem bopælen
(på tjenestestedet)
og arbejdsstedet
–
transport mellem tjenestestedet/bopælen og lufthavnen
–
protokolære forpligtelser, der udføres inden for et begrænset område, og som ikke er omfattet af en tjenesterejseordre
–
force majeure (sygdom, lægeundersøgelser, manglende evne til at køre osv.).«
e)

Adfærdskodeksen af 2004
Artikel 4 i adfærdskodeksen for Revisionsrettens medlemmer, der blev vedtaget af denne institution den 16. december 2004 (herefter »adfærdskodeksen af 2004«), bestemte:
»1.   [Revisionsrettens] medlemmer vier deres fulde indsats til varetagelsen af deres embede. De må ikke udøve noget politisk hverv. De afholder sig fra enhver ekstern erhvervsaktivitet og fra enhver ekstern aktivitet, der er uforenelig med deres pligt til at stå til rådighed i forbindelse med udøvelsen af deres hverv.
[…]
3.   Medlemmerne afgiver erklæring om deres eksterne aktiviteter […]«
f)

Afgørelse nr. 19-2009
Ordlyden af artikel 1 og 4-6 i afgørelse nr. 19-2009 gentog ordlyden af de tilsvarende artikler i afgørelse nr. 33-2004.
Artikel 7 i afgørelse nr. 19-2009 bestemte:
»Denne afgørelse ophæver og erstatter afgørelse nr. 33-2004. Den træder i kraft på samme dato som den nye interinstitutionelle rammeaftale om udlejningsbiler.«
Afgørelse nr. 19-2009 var vedlagt et dokument med titlen »Bemærkninger til afgørelse nr. 19-2009 om forvaltning og anvendelse af Revisionsrettens bilpark« (herefter »bemærkningerne til afgørelse nr. 19-2009«).
Ordlyden af bemærkningerne til afgørelse nr. 19-2009, der vedrørte denne afgørelses artikel 4, gentog ordlyden af bemærkningen til artikel 4 i afgørelse nr. 33-2004, som var indeholdt i bemærkningerne til sidstnævnte afgørelse.
g)

Afgørelse nr. 66-2011
Artikel 1 i Revisionsrettens afgørelse nr. 66-2011 af 26. oktober 2011 om etiske retningslinjer for Den Europæiske Revisionsret bestemmer:
»De vedlagte etiske retningslinjer gælder for Revisionsretten […]«
De etiske retningslinjer, der er vedlagt denne afgørelse (herefter »de etiske retningslinjer«), fastsætter:
»[…]
2.2. Vi skal forvalte [Revisionsrettens] ressourcer lovligt, formelt rigtigt og økonomisk forsvarligt. [Revisionsretten] bør være en rollemodel inden for finansiel forvaltning: [Revisionsrettens] ressourcer skal forvaltes i fuld overensstemmelse med finansforordningen og med alle andre gældende bestemmelser, og dens mål skal nås i overensstemmelse med principperne for sparsommelighed, produktivitet og effektivitet.
[…]
3.3. Vi skal undgå enhver reel eller tilsyneladende interessekonflikt. Det kunne f.eks. være tilfældet i forbindelse med medlemskab af politiske organisationer, politiske hverv, medlemskab af bestyrelser og finansielle interesser i reviderede enheder. Vi skal være særligt opmærksomme på sådanne forhold og på, hvordan de kan opfattes af tredjepart.
3.4. Vi skal ikke have nogen tilknytning til den reviderede enhed, der vil kunne bringe vores uafhængighed i fare. Det kunne f.eks. være familie- og/eller personlige forhold til ansatte i den reviderede enhed, der kunne influere på resultaterne af vores arbejde. Inden revisionsopgaven udføres, bør vi vurdere de potentielle konsekvenser af sådanne forhold og informere vores overordnede; [Revisionsretten] har til dette formål etableret en årlig godkendelsesprocedure.
[…]
3.7. Vi skal kun udøve virksomhed uden for [Revisionsretten] inden for de rammer, der er fastsat i personalevedtægten, og altid respektere vores loyalitetspligt over for [Revisionsretten]. Vi skal afholde os fra enhver handling, der kan skade [Revisionsrettens] omdømme, så tvivl om vores upartiskhed eller forstyrre vores arbejde.
[…]«
h)

Adfærdskodeksen af 2012
Artikel 2, stk. 1, 2 og 4, i adfærdskodeksen for Revisionsrettens medlemmer, der blev vedtaget af denne institution den 8. februar 2012 (herefter »adfærdskodeksen af 2012«), havde følgende ordlyd:
»1.   Medlemmerne undgår enhver situation, der kan give anledning til en interessekonflikt. De må ikke behandle spørgsmål, hvori de har en personlig interesse, navnlig familiemæssig eller økonomisk interesse, som kan bringe deres upartiskhed i fare. […]
2.   [Revisionsrettens] medlemmer afgiver erklæring om finansielle interesser og formueforhold, der kan skabe en interessekonflikt i forbindelse med varetagelsen af deres opgaver; herunder hører individuelle beholdninger af virksomhedskapital, især aktier, og andre former for beholdninger, f.eks. af konvertible obligationer eller investeringscertifikater. […] Der afgives erklæring om enhver ejendom under direkte ejerskab eller ejerskab via et ejendomsselskab, undtagen om boliger, der udelukkende benyttes af ejeren og dennes familie.
[…]
4.   I forbindelse med tiltrædelsen afgiver medlemmerne over for [Revisionsrettens] formand den i de foregående stykker nævnte erklæring under anvendelse af den i bilaget indeholdte formular. […] I tilfælde af væsentlige ændringer skal erklæringen ajourføres. Der skal i dette tilfælde indgives en ny erklæring. […]«
Artikel 4 i adfærdskodeksen af 2012 fastsatte følgende:
»1.   [Revisionsrettens] medlemmer vier deres fulde indsats til varetagelsen af deres mandat. De må ikke udøve noget politisk hverv.
2.   Medlemmerne afholder sig fra enhver ekstern erhvervsaktivitet og fra enhver anden ekstern aktivitet, der er uforenelig med udøvelsen af deres hverv.
[…]
6.   Medlemmerne skal give oplysninger om deres eksterne aktiviteter, med undtagelse af de i stk. 4 nævnte aktiviteter, i den interesseerklæring, der er nævnt i artikel 2.«
i)

Gennemførelsesbestemmelserne til forretningsordenen
Under de to mandatperioder, hvori Karel Pinxten gjorde tjeneste som medlem af Revisionsretten, blev gennemførelsesbestemmelserne til forretningsordenen fastsat i henholdsvis Revisionsrettens afgørelse nr. 92-2004 af 8. december 2004, Revisionsrettens afgørelse nr. 26-2010 af 11. marts 2010 og Revisionsrettens afgørelse nr. 38-2016 af 2. juni 2016 (herefter »gennemførelsesbestemmelserne til forretningsordenen«). Alle disse afgørelser blev ændret, før de blev ophævet.
De bestemmelser, der er relevante for den foreliggende sag, blev ikke væsentligt ændret i denne periode.
Artikel 5 i gennemførelsesbestemmelserne til forretningsordenen havde følgende ordlyd:
»1.   Medlemmerne må ikke udøve anden erhvervsmæssig virksomhed, og de afholder sig fra at udøve noget hverv uden for institutionen, som er uforeneligt med princippet om, at de udøver deres embede i fuld uafhængighed, og om, at de skal være til rådighed, jf. artikel 286, stk. 3 og 4, […] TEUF.
2.   Enhver anden virksomhed, som medlemmerne udøver eller påtænker at udøve, skal derfor vurderes på grundlag af hvert af følgende generelle kriterier:
a)
virksomheden må ikke kunne skade [Revisionsrettens] omdømme som en upartisk institution
b)
virksomheden må ikke kunne give anledning til interessekonflikter
c)
virksomheden må ikke kræve for meget af medlemmets tid
d)
virksomheden må ikke give medlemmet en indkomst.«
Artikel 6, stk. 1 og 2, i gennemførelsesbestemmelserne til forretningsordenen bestemte:
»1.   Senest tredive arbejdsdage at regne fra det tidspunkt[,] et medlem har tiltrådt sit embede, skal han afgive en erklæring til [Revisionsrettens] formand om de hverv, han udøver uden for institutionen, og beskrive dem så præcist som muligt ud fra de fire kriterier i artikel 5, stk. 2.
2.   Der afgives over for formanden for [Revisionsretten] uden ophold erklæring om enhver ny aktivitet, der ikke er omfattet af de i stk. 1 nævnte hverv […].«
Artikel 8, stk. 1, i gennemførelsesbestemmelserne til forretningsordenen var affattet således:
»De møder, der afholdes inden for rammerne af den procedure, der er fastsat i forretningsordenens artikel 4, er lukkede møder, jf. artikel 49 i disse gennemførelsesbestemmelser.«
Artikel 39, stk. 1, i gennemførelsesbestemmelserne til forretningsordenen fastsatte:
»Generalsekretæren er ansvarlig for [Revisionsrettens] sekretariat og udarbejder bl.a. udkast til referater af [Revisionsrettens] møder […] Han bistår formanden med at forberede [Revisionsrettens] […] møder og med at sørge for, at de fastlagte procedurer følges, og at Revisionsrettens afgørelser gennemføres korrekt.«
Artikel 49, stk. 3, i gennemførelsesbestemmelserne til forretningsordenen foreskrev følgende:
»Lukkede møder afholdes uden tolke og uden [Revisionsrettens] ansatte, medmindre [Revisionsretten] eller afdelingen har truffet anden afgørelse på et tidligere møde.«
Artikel 50, stk. 1, i gennemførelsesbestemmelserne til forretningsordenen var affattet som følger:
»Generalsekretæren eller en anden dertil udpeget person udarbejder et udkast til mødereferat. Udkastet til referat tilsendes medlemmerne så hurtigt som muligt og
godkendes af [Revisionsretten] på et efterfølgende møde.«
B.

Luxembourgsk ret
Artikel 1 i règlement ministériel du 18 mars 2010, portant publication de la loi belge du 22 décembre 2009 relative au régime général d’accise transposant la directive 2008/118 et abrogeant la directive 92/12/CEE en la matière (ministeriel bekendtgørelse af 18.3.2010 om offentliggørelse af den belgiske lov af 22.12.2009 om den generelle ordning for punktafgifter, som gennemfører direktiv 2008/118 og ophæver direktiv 92/12/EØF, herefter »ministeriel bekendtgørelse af 18. marts 2010«) bestemmer:
»Loi belge du 22 décembre 2009 relative au régime général d’accise [(den belgiske lov af 22.12.2009 om den generelle ordning for punktafgifter)] offentliggøres i
Mémorial
med henblik på gennemførelse i Storhertugdømmet Luxembourg.«
Artikel 13 i den belgiske lov af 22. december 2009 om den generelle ordning for punktafgifter, som finder anvendelse i Luxembourg i henhold til artikel 1 i ministeriel bekendtgørelse af 18. marts 2010, er affattet således:
»I forbindelse med den procedure for fritagelse for punktafgifter, der indrømmes diplomater, konsulære embedsmænd, væbnede styrker og organer som omhandlet i artikel 20, [nr. 7-12], i loi générale du 18 juillet 1977 sur les douanes et accises [(den generelle lov af 18.7.1977 om told og punktafgifter)], har disse ret til fra andre medlemsstater at modtage punktafgiftspligtige varer under punktafgiftssuspension […]«
Artikel 20, nr. 7, i den generelle belgiske lov af 18. juli 1977 om told og punktafgifter har følgende ordlyd:
»Fritagelse for punktafgifter indrømmes på de betingelser og med de eventuelle begrænsninger, herunder i form af angivelsen af, hvad der udgør rimelige mængder, som fastsættes af kongen, medmindre andet fremgår af en international aftale eller hjemstedsaftale:
[…]
7°
for rimelige mængder af de varer, der er bestemt til personlig brug – herunder den brug, som foretages af familiemedlemmer, der er en del af husstanden – for diplomatiske repræsentanter og konsulære embedsmænd, medlemmer af det administrative og tekniske personale ved diplomatiske missioner og konsulære medarbejdere, der gør tjeneste i landet, for så vidt som de pågældende ikke er statsborgere eller fast bosiddende i Belgien og dér ikke udøver erhvervsmæssig eller kommerciel aktivitet til fordel for deres personale.«
Artikel 1, litra c) og f), i règlement grand-ducal du 7 février 2013, concernant les franchises et exonérations de la taxe sur la valeur ajoutée accordées aux missions diplomatiques et aux postes consulaires (luxembourgsk bekendtgørelse af 7.2.2013 om fradrag og fritagelser for merværdiafgift, der indrømmes diplomatiske og konsulære repræsentationer samt diplomatiske repræsentanter og konsulære embedsmænd og ansatte ved udenrigstjenesten (herefter »den luxembourgske bekendtgørelse af 7. februar 2013«) har følgende ordlyd:
»Med henblik på anvendelsen af denne bekendtgørelse forstås ved:
[…]
c)
diplomatiske repræsentanter: chefer for diplomatiske repræsentationer, ministerråder, rådgivere, ambassadesekretærer og attachéer ved diplomatiske repræsentationer, for så vidt som de pågældende ikke er statsborgere eller fast bosiddende i Storhertugdømmet Luxembourg og dér ikke udøver private aktiviteter med vinding for øje
[…]
f)
personlige brug for diplomatiske repræsentanter, konsulære embedsmænd og ansatte ved udenrigstjenesten: brug, der direkte, faktisk og udelukkende finder sted inden for landets grænser, med henblik på at opfylde egne og private behov hos disse repræsentanter, embedsmænd og ansatte samt brug hos deres familiemedlemmer, som indgår i samme husstand, for så vidt som de pågældende ikke er statsborgere eller fast bosiddende i Storhertugdømmet Luxembourg og dér ikke udøver private aktiviteter med vinding for øje.«
Den luxembourgske bekendtgørelses artikel 4, stk. 1, bestemmer:
»Levering af varer og ydelser til et beløb af mindst 240 EUR uden moms er fritaget for merværdiafgift, herunder levering af varer og ydelser, som sker i en anden medlemsstat, og som foretages til fordel for diplomatiske repræsentanter, konsulære embedsmænd eller ansatte ved udenrigstjenesten, for hvem Storhertugdømmet Luxembourg er værtsland […]«
II.

De faktiske omstændigheder, der ligger til grund for tvisten
Karel Pinxten var medlem af Revisionsretten fra den 1. marts 2006 til den 30. april 2018, idet han gennemførte to mandatperioder.
I forbindelse med udøvelsen af disse mandater var han tilknyttet institutionens afdeling III, der har ansvaret for revisionen af Unionens udgifter til eksterne forbindelser, udvidelse og humanitær bistand. Fra den 4. april 2011 og indtil udløbet af den sidste mandatperiode varetog Karel Pinxten hvervet som afdelingsformand for afdeling III.
Efter en positiv udtalelse fra det udvalg, der har til opgave at vurdere Revisionsrettens medlemmers eksterne aktiviteter, fik Karel Pinxten ved afgørelse af 30. april 2015 tilladelse til at varetage posten som formand for Stichting Behoud Natuur en Leefmilieu Vlaanderen (den flamske organisation for natur- og miljøbeskyttelse, Belgien) (herefter »SBNL-V«).
I forbindelse med udøvelsen af mandaterne fik Karel Pinxten stillet et tjenestekøretøj og et brændstofkort til rådighed, hvorved Revisionsretten kunne faktureres for det brændstof, som blev anvendt til dette køretøj. Han fik endvidere efter ansøgning udleveret yderligere to brændstofkort.
Fra 2006 til marts 2014 stillede Revisionsretten en chauffør til rådighed for Karel Pinxten. Fra april 2014 kunne Karel Pinxten anmode om at anvende en af chaufførerne fra »chaufførreserven«, der henhørte under Revisionsrettens økonomidirektørs ansvarsområde.
I løbet af mandatperioderne modtog Karel Pinxten i øvrigt godtgørelse for udgifter til repræsentation og receptioner og for diverse udgifter til godkendte tjenesterejser, som efter hans anmodning var blevet godkendt af Revisionsrettens formand, samt udbetaling af dagpenge for disse tjenesterejser.
III.

De indledte undersøgelser og procedurer
A.

De af Revisionsretten vedtagne foreløbige foranstaltninger
Revisionsretten har anført, at den i 2016 modtog oplysninger om flere alvorlige uregelmæssigheder, som blev tilskrevet Karel Pinxten. Den 18. juli 2016 underrettede denne institutions generalsekretær mundtligt Karel Pinxten om beskyldningerne mod ham.
Revisionsrettens tjenester foretog i sommeren 2016 endvidere en analyse af de tjenesterejser, som Karel Pinxten og denne institutions chauffører, for hvem han havde udfærdiget tjenesterejseordrer, havde gennemført, med henblik på at identificere eventuelle uregelmæssigheder. Der blev efterfølgende udvekslet flere skrivelser mellem disse tjenester og Karel Pinxten vedrørende den uregelmæssighed, der hævdedes at foreligge med hensyn til visse af de tjenesterejser, som han eller hans chauffører havde gennemført. Denne udveksling førte ikke til, at Karel Pinxten tilbagebetalte de af Revisionsretten krævede beløb.
Den 26. juli 2016 fik Revisionsretten meddelelse om, at Karel Pinxten havde begået forsikringssvig i 2011 efter en ulykke, der involverede hans tjenestekøretøj og hans private køretøj. Den 1. september 2016 underrettede denne institutions generalsekretær mundtligt Karel Pinxten om disse beskyldninger. Karel Pinxten anførte i en skrivelse af samme dato, at den omhandlede ulykke skyldtes et sammenstød mellem hans tjenestekøretøj, der blev ført af den chauffør, som var tilknyttet hans kabinet, og hans private køretøj, der blev ført af hans søn.
B.

OLAF’s undersøgelse
Den 14. oktober 2016 videresendte Revisionsrettens generalsekretær efter bemyndigelse fra denne institutions formand en sag til OLAF vedrørende Karel Pinxtens aktiviteter, som muligvis havde ført til, at der uretmæssigt var blevet afholdt udgifter over Unionens budget.
Den 31. marts 2017 underrettede OLAF’s generaldirektør formelt Revisionsrettens formand om indledningen af en undersøgelse om mulige uregelmæssigheder til skade for Unionens økonomiske interesser, som vedrørte Karel Pinxten og dennes brug af Revisionsrettens midler, og de tjenesterejser, som han havde foretaget eller godkendt, i strid med de gældende regler.
Den 22. september 2017 gav OLAF Karel Pinxten meddelelse om indledningen af denne undersøgelse og om hans status som »berørt person« i denne forbindelse.
Den 20. november 2017 foretog OLAF en inspektion af Karel Pinxtens kontor og indsamlede ved denne lejlighed forskellige dokumenter. Efter en foreløbig analyse af disse dokumenter meddelte OLAF den 15. december 2017 Karel Pinxten, at omfanget af undersøgelsen var blevet udvidet til at omfatte mulige interessekonflikter og andre tilsidesættelser af artikel 285 TEUF og 286 TEUF samt af bestemmelserne i adfærdskodeksen af 2012.
Karel Pinxten blev hørt mundtligt af OLAF’s undersøgere den 22. december 2017. Efter at have modtaget OLAF’s sammenfatning af de faktiske omstændigheder, der var udfærdiget ved undersøgelsens afslutning, fremsendte Karel Pinxten den 15. maj 2018 sine skriftlige bemærkninger til OLAF.
Den 2. juli 2018 modtog Revisionsretten OLAF’s endelig rapport efter afslutningen af kontorets undersøgelse (herefter »OLAF’s rapport«). I denne rapport konkluderedes det, at Karel Pinxten havde misbrugt Revisionsrettens ressourcer i forbindelse med aktiviteter, som ikke vedrørte hans hverv, at han havde misbrugt brændstofkort og den motorkøretøjsforsikringsaftale, der vedrørte hans tjenestekøretøj, at han ubegrundet var udeblevet, at han havde forsømt at anmelde eksterne aktiviteter, at han havde videresendt fortrolige oplysninger, og at der forelå interessekonflikter.
På baggrund af de i den nævnte rapport foretagne konstateringer anbefalede OLAF Revisionsretten at indlede disciplinær forfølgning mod Karel Pinxten, at træffe passende foranstaltninger til at sikre inddrivelsen af 472869,09 EUR svarende til de omkostninger, som Revisionsretten uberettiget havde afholdt, og at overveje inddrivelsen af 97954,52 EUR svarende til den lønsum, som var blevet udbetalt for de perioder, hvor Karel Pinxten havde ubegrundet fravær.
Henset til, at nogle af de faktiske forhold, som blev afdækket ved undersøgelsen, kunne udgøre strafbare handlinger, videresendte OLAF i øvrigt sine oplysninger og anbefalinger til de luxembourgske judicielle myndigheder.
C.

Indledningen af den foreliggende sag ved Revisionsretten
Den 3. juli 2018 sendte Revisionsrettens formand en kopi af OLAF’s rapport og de af dette organ anførte anbefalinger til Revisionsrettens medlemmer.
Den 5. oktober 2018 sendte Revisionsrettens formand en foreløbig rapport til denne institutions medlemmer. I rapporten anbefaledes det, at den nævnte institution skulle anmode Domstolen om »at undersøge de fastlagte faktiske omstændigheder og afgøre, om Karel Pinxten har forsømt de forpligtelser, der følger med hvervet«. Denne rapport og OLAF’s rapport blev samme dag fremsendt til Karel Pinxten. Bilagene til OLAF’s rapport blev desuden fremsendt til ham den 17. oktober 2018.
Den 19. november 2018 fremsendte Karel Pinxten sine skriftlige bemærkninger til Revisionsretten. Den 26. november 2018 blev han hørt af denne institutions medlemmer i et lukket møde.
Den 29. november 2018 besluttede Revisionsretten i et lukket møde at indbringe Karel Pinxtens sag for Domstolen i henhold til artikel 286, stk. 6, TEUF.
D.

Den af de luxembourgske myndigheder indledte straffesag
På grundlag af oplysningerne fra OLAF anmodede den offentlige anklager ved tribunal d’arrondissement de Luxembourg (kredsdomstolen i Luxembourg, Luxembourg) ved skrivelse af 1. oktober 2018 Revisionsretten om at ophæve Karel Pinxtens retlige immunitet. Den 15. november 2018 imødekom institutionen denne anmodning.
IV.

Parternes påstande
Revisionsretten har nedlagt følgende påstande:
–
Karel Pinxtens anmodning om udsættelse af sagen, indtil straffesagen i Luxembourg er afsluttet, tages ikke til følge.
–
Det fastslås, at Karel Pinxten har undladt at iagttage de forpligtelser, der følger med hvervet i henhold til artikel 285 TEUF og 286 TEUF, og de regler, der er truffet til gennemførelse heraf.
–
Det fastslås følgelig, at den sanktion, der er fastsat i artikel 286, stk. 6, TEUF, bringes i anvendelse, idet Revisionsretten overlader det til Domstolen at fastslå rækkevidden heraf.
–
Karel Pinxtens erstatningspåstand afvises.
–
Karel Pinxten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Karel Pinxten har nedlagt følgende påstande:
–
Revisionsretten tilpligtes at fremlægge den interne revisionsrapport for perioden 2012-2018, som vedrører de af Revisionsrettens medlemmer afholdte udgifter til tjenesterejser og den brug, som samtlige disse medlemmer har gjort af tjenestekøretøjer, at angive, hvilke foranstaltninger der er truffet som følge af denne rapport, og at fremlægge eventuelle bemærkninger vedrørende det pres, den interne revisor blev udsat for.
–
Frifindelse.
–
Revisionsretten tilpligtes at betale et beløb på 50000 EUR i erstatning for den ikke-økonomiske skade, som han har lidt.
–
Revisionsretten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
V.

Om anmodningen om udsættelse af den foreliggende sag
A.

Parternes argumentation
Karel Pinxten har anført, at der verserer en straffesag i Luxembourg. I denne henseende følger det af princippet om, at »disciplinærsager skal afvente udfaldet af en straffesag« eller i det mindste af princippet om god forvaltningsskik, at Domstolen ikke træffer afgørelse før de luxembourgske straffemyndigheder.
En udsættelse af behandlingen af den foreliggende sag gør det således både muligt ikke at påvirke Karel Pinxtens stilling i forbindelse med den strafforfølgning, der er indledt i Luxembourg, og at sikre, at der tages hensyn til de faktiske omstændigheder, der er fastslået af de luxembourgske straffemyndigheder, som har flere undersøgelsesbeføjelser end Domstolen.
Revisionsretten har anfægtet denne anmodning.
B.

Domstolens bemærkninger
Det bemærkes indledningsvis, at EU-retten ikke indeholder bestemmelser, som foreskriver, at en sag, der er anlagt ved Domstolen i henhold til artikel 286, stk. 6, TEUF, skal udsættes, når der er indledt en straffesag, som helt eller delvis vedrører de samme forhold.
Det er korrekt, at det af artikel 25 i bilag IX til vedtægten fremgår, at hvis der er rejst straffesag mod en tjenestemand for samme forhold, er den pågældendes sag først definitivt afgjort, når domstolsafgørelsen ikke længere kan appelleres.
De procedurer, der vedrører et medlem af Revisionsrettens tilsidesættelse af de forpligtelser, der følger med hvervet, er imidlertid omfattet af et selvstændigt retsmiddel, der er fastsat i artikel 286, stk. 6, TEUF, og disse procedurer reguleres således ikke af de regler om disciplinær forfølgning, der er fastsat i vedtægten (jf. analogt dom af 11.7.2006, Kommissionen mod Cresson,
C-432/04
,
EU:C:2006:455
, præmis
).
Det skal dernæst fremhæves, således som generaladvokaten har anført i punkt 78 i forslaget til afgørelse, at den procedure, der er fastsat i artikel 286, stk. 6, TEUF, har sin egen funktion, for så vidt som den har til formål at sikre, at EU-institutionerne fungerer efter hensigten, som adskiller sig fra den funktion, der kendetegner en national straffesag.
Endelig fremgår det af Domstolens praksis, at Domstolen ikke er bundet af den juridiske vurdering af de faktiske omstændigheder, der har fundet sted inden for rammerne af straffesagen, og det tilkommer den under udøvelse af sin fulde prøvelsesret at efterprøve, om de forhold, der foreholdes et medlem af Revisionsretten, udgør en tilsidesættelse af de forpligtelser, der følger med hvervet (jf. analogt dom af 11.7.2006, Kommissionen mod Cresson,
C-432/04
,
EU:C:2006:455
, præmis
).
En eventuel udsættelse af den foreliggende sag i afventning af udfaldet af den straffesag, der er indledt i Luxembourg, er således ikke nødvendig, eftersom udfaldet af denne sag under alle omstændigheder ikke kan begrænse omfanget af de vurderinger, som Domstolen skal foretage med henblik på at træffe afgørelse i den foreliggende sag.
Under disse omstændigheder skal Karel Pinxtens anmodning om udsættelse af den foreliggende sag forkastes.
VI.

Om påstanden om fremlæggelse af visse dokumenter
A.

Parternes argumentation
Karel Pinxten har anført, at Revisionsretten gennemførte en fuldstændig intern revision for perioden 2012-2018 vedrørende de udgifter til tjenesterejser, som denne institutions medlemmer havde afholdt, og disse medlemmers brug af tjenestekøretøjer.
I duplikken har Karel Pinxten anmodet Domstolen om som led i bevisoptagelsen at pålægge Revisionsretten at fremlægge den rapport, der blev udarbejdet efter afslutningen af denne interne revision, og at beskrive de foranstaltninger, der er truffet som følge af denne rapport. En sådan bevisoptagelse vil ifølge Karel Pinxten gøre det muligt at give Domstolen oplysninger om den vurdering af hans situation, som Revisionsrettens interne revisionstjeneste foretog, om de uregelmæssigheder, der er begået af andre medlemmer af denne institution, og om den måde, hvorpå den nævnte institution har håndteret disse uregelmæssigheder.
Karel Pinxten har endvidere gjort gældende, at den interne revisors uafhængighed blev truet af den nævnte institutions generalsekretær, og at det vil være nyttigt for Domstolen at få tilsendt enhver skrivelse vedrørende denne situation med henblik på at kunne afgøre, hvorledes de beskyldninger, der er rejst mod Karel Pinxten, skal bedømmes.
B.

Domstolens bemærkninger
Indledningsvis bemærkes, at Domstolen har enekompetence til at vurdere, om en anmodning om fremlæggelse af dokumenter er relevant i forhold til sagens genstand, og om de ønskede dokumenter har betydning for påkendelsen af tvisten (jf. i denne retning kendelse af 3.3.2020, Kommissionen mod Polen,
C-791/19 R
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2020:147
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I denne henseende bemærkes for det første, at det påhviler Domstolen med henblik på at træffe afgørelse i den foreliggende sag at fastlægge rækkevidden af de forpligtelser, der følger med hvervet som medlem af Revisionsretten, og på grundlag af de beviser, som parterne har fremlagt, at vurdere, om det må anses for godtgjort, at Karel Pinxten har tilsidesat disse forpligtelser.
Selv hvis det antages, at den interne revisionsrapport, som Karel Pinxten har henvist til, faktisk omfatter en vurdering af, om hans adfærd var i overensstemmelse med forskrifterne, forholder det sig ikke desto mindre således, at det standpunkt, som et internt organ under Revisionsretten har indtaget i denne henseende, under disse omstændigheder ikke kan udgøre et afgørende element for afgørelsen af denne institutions søgsmål.
For det andet bemærkes, at den foreliggende sag udelukkende vedrører de uregelmæssigheder, som Revisionsretten har foreholdt Karel Pinxten.
Den omstændighed, at lignende eller mere alvorlige uregelmæssigheder er blevet begået af andre medlemmer af denne institution, indebærer, såfremt dette måtte anses for godtgjort, imidlertid ikke, at Karel Pinxtens adfærd var i overensstemmelse med forskrifterne, eller at denne adfærd kunne anses for at opfylde de forpligtelser, der følger med hvervet som omhandlet i artikel 286, stk. 6, TEUF.
Hvad for det tredje angår de opgaver, der påhviler Domstolen inden for rammerne af den foreliggende sag, således som de fremgår af denne doms præmis 94, har den eventuelle eksistens af en konflikt inden for Revisionsretten vedrørende gennemførelsen af en intern revision efter udløbet af Karel Pinxtens anden mandatperiode som medlem af denne institution ingen betydning for behandlingen af den nævnte institutions søgsmål.
Henset til det ovenstående skal det fastslås, at de grunde, som Karel Pinxten har anført til støtte for sin påstand om fremlæggelse af dokumenter, ikke godtgør, hvilken interesse disse dokumenter kan have for den foreliggende sag, og at anmodningen derfor ikke kan tages til følge.
VII.

Om anmodningen om udtagelse af et dokument af sagsakterne
A.

Parternes argumentation
Revisionsretten har anmodet om, at en kopi af en e-mail af 13. februar 2019 fra formanden for denne institution til denne institutions andre medlemmer og generalsekretær, som Karel Pinxten har fremlagt som bilag B.10 til svarskriftet (herefter »e-mailen af 13. februar 2019«), udtages af sagsakterne.
Revisionsretten har gjort gældende, at der er tale om en strengt fortrolig e-mail, som udelukkende blev sendt til Revisionsrettens medlemmer på et tidspunkt, der lå efter udløbet af Karel Pinxtens anden mandatperiode som medlem af denne institution. Revisionsretten har heraf udledt, at dette dokument nødvendigvis er blevet modtaget på uretmæssig vis, hvilket navnlig er i strid med den ret til kommunikationshemmelighed, som tilkommer Revisionsretten.
Karel Pinxten har gjort gældende, at denne anmodning om, at e-mailen af 13. februar 2019 udtages af sagsakterne, ikke skal tages til følge.
I denne henseende har Karel Pinxten først anført, at han ikke har modtaget denne e-mail på uretmæssig vis. Han er endvidere af den opfattelse, at den nævnte e-mail reelt ikke er fortrolig, eftersom Revisionsrettens adfærdsregler udelukker, at fortrolige oplysninger kan fremsendes pr. e-mail, og at en sådan e-mail modtages af samtlige medlemmer i de modtagende kabinetter. Endelig kan et dokuments fortrolige karakter eller den omstændighed, at det er erhvervet uretmæssigt, ikke begrunde, at det udtages af sagsakterne, når dette er nødvendigt for, at Domstolen kan træffe afgørelse, hvilket er tilfældet i den foreliggende sag.
B.

Domstolens bemærkninger
Det bemærkes, at i EU-retten gælder princippet om den frie bevisbedømmelse, hvoraf følger, at det for Unionens retsinstanser kun er muligt at anfægte antagelsen til realitetsbehandling af et beviselement, der er fremlagt rettidigt, ved at henvise til den omstændighed, at dette beviselement er modtaget uretmæssigt (jf. i denne retning dom af 26.9.2018, Infineon Technologies mod Kommissionen,
C-99/17 P
,
EU:C:2018:773
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I denne sammenhæng har Domstolen allerede fastslået, at et dokument skulle udtages fra akterne i en sag, navnlig med den begrundelse, at der var tvivl om, hvorvidt den part, som påberåbte sig dokumentet, lovligt var kommet i besiddelse heraf (jf. i denne retning dom af 17.12.1981, Ludwigshafener Walzmühle Erling m.fl. mod Rådet og Kommissionen,
197/80-200/80, 243/80, 245/80 og 247/80
,
EU:C:1981:311
, præmis
).
Den samme løsning er blevet valgt for så vidt angår en juridisk udtalelse, der var udarbejdet af en national myndighed til internt brug, som hverken havde fremsendt denne udtalelse til den part, der påberåbte sig den, eller havde givet tilladelse til, at denne udtalelse kunne fremsendes til den pågældende part (kendelse af 23.3.2007, Stadtgemeinde Frohnleiten og Gemeindebetriebe Frohnleiten,
C-221/06
,
EU:C:2007:185
, præmis
-
).
Domstolen har endvidere fastslået, at en juridisk udtalelse fra en institution, som påberåbes af en part, der ikke på lovlig vis har modtaget udtalelsen fra institutionen, skal udtages af sagsakterne, medmindre der foreligger en tungtvejende offentlig interesse i, at denne part gives mulighed for at fremlægge denne juridiske udtalelse (jf. i denne retning kendelse af 29.1.2009, Donnici mod Parlamentet,
C-9/08
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2009:40
, præmis
-
).
Selv om Karel Pinxten i det foreliggende tilfælde formelt har bestridt Revisionsrettens argument om, at han nødvendigvis må have modtaget e-mailen af 13. februar 2019 på uretmæssig vis, har han ikke givet nogen forklaring på, hvorledes denne e-mail er kommet i hans besiddelse, og han har begrænset sig til at fremhæve, at den nævnte e-mail var tilgængelig for adskillige ansatte ved Revisionsretten.
E-mailen af 13. februar 2019 udgør imidlertid intern kommunikation mellem Revisionsrettens medlemmer og fremstår udtrykkeligt som værende af strengt fortrolig karakter.
Det er endvidere ubestridt, at denne e-mail ikke blev sendt til Karel Pinxten, idet han fra den 30. april 2018 ikke længere var medlem af Revisionsretten.
Det skal derfor fastslås, at der hersker tvivl om, hvorvidt Karel Pinxten retmæssigt er kommet i besiddelse af den nævnte e-mail.
Karel Pinxten har endvidere påberåbt sig e-mailen af 13. februar 2019 med henblik på at godtgøre, at andre medlemmer af Revisionsretten har fået en mere fordelagtig behandling end den, han modtog.
Selv hvis det antages, at andre medlemmer af denne institution faktisk har modtaget en mere fordelagtig behandling fra institutionens side for så vidt angår de uregelmæssigheder, som de angiveligt har begået i forbindelse med deres hverv, end den behandling, som Karel Pinxten modtog, kan dette forhold under alle omstændigheder imidlertid ikke godtgøre, at Karel Pinxten ikke tilsidesatte de forpligtelser, der følger med hvervet som omhandlet i artikel 286, stk. 6, TEUF.
Det følger desuden af Domstolens faste praksis, at ligebehandlingsprincippet skal forenes med overholdelsen af legalitetsprincippet, ifølge hvilket ingen til egen fordel kan påberåbe sig en ulovlighed, der er begået til fordel for andre (dom af 10.11.2011, The Rank Group,
C-259/10 og C-260/10
,
EU:C:2011:719
, præmis
, og af 13.9.2017, Pappalardo m.fl. mod Kommissionen,
C-350/16 P
,
EU:C:2017:672
, præmis
).
Det følger heraf, at Karel Pinxten ikke har godtgjort, at der foreligger en mere tungtvejende offentlig interesse, som kan begrunde fremlæggelsen af det omhandlede dokument.
Følgelig skal Revisionsrettens anmodning om, at e-mailen af 13. februar 2019, der fremgår af bilag B.10 til svarskriftet, udtages af sagsakterne, tages til følge.
VIII.

Om søgsmålet
A.

Formaliteten
Karel Pinxten har indledningsvis fremført fire argumenter med henblik på at anfægte, at det foreliggende søgsmål kan antages til realitetsbehandling, om henholdsvis uforeneligheden af den procedure, der er fastsat i artikel 286, stk. 6, TEUF, med retten til effektiv domstolsbeskyttelse, ulovligheden af OLAF’s undersøgelse, ulovligheden af den procedure, der blev fulgt i Revisionsretten med henblik på at give tilladelse til anlæggelsen af denne sag, og den urimeligt lange periode, der forløb før anlæggelsen af dette søgsmål.
1.

Om den hævdede uforenelighed af den foreliggende sag med retten til effektiv domstolsbeskyttelse
a)

Parternes argumentation
Med det første argument vedrørende formaliteten har Karel Pinxten gjort gældende, at hans ret til domstolsprøvelse ikke er overholdt i forbindelse med den foreliggende sag, og at han ikke kan påberåbe sig retten til adgang til prøvelse i to instanser, hvilket er i strid med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) og artikel 2 i protokol nr. 7 til konventionen om beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«).
Selv om Domstolen allerede i dom af 11. juli 2006, Kommissionen mod Cresson (
C-432/04
,
EU:C:2006:455
), forkastede et argument om, at det ikke var muligt at opnå prøvelse i to instanser, undlod den at bemærke, at den i det konkrete tilfælde optrådte som disciplinærmyndighed og ikke som domstol.
Hvis Revisionsrettens søgsmål undersøges inden for rammerne af artikel 286, stk. 6, TEUF, vil Karel Pinxten således blive frataget enhver form for domstolsbeskyttelse, hvilket indebærer, at denne bestemmelse ikke kan danne grundlag for Revisionsrettens søgsmål.
Revisionsretten er af den opfattelse, at dette anbringende ikke kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som der herved reelt nedlægges påstand om, at Domstolen fastslår, at en bestemmelse i den primære ret er ugyldig. Under alle omstændigheder blev det nævnte anbringende allerede forkastet i dom af 11. juli 2006, Kommissionen mod Cresson (
C-432/04
,
EU:C:2006:455
).
b)

Domstolens bemærkninger
Hvad indledningsvis angår fraværet af domstolsprøvelse i to instanser er det tilstrækkeligt at bemærke, at den omstændighed, at det ikke er muligt at appellere Domstolens afgørelse i den procedure, der er fastsat i artikel 286, stk. 6, TEUF, ikke udgør en mangel, der kan skade den ret til effektiv domstolsbeskyttelse, der er sikret ved chartrets artikel 47, og som tilkommer det pågældende medlem eller tidligere medlem af Revisionsretten (jf. analogt dom af 11.7.2006, Kommissionen mod Cresson,
C-432/04
,
EU:C:2006:455
, præmis
og
).
Eftersom Karel Pinxten har gjort gældende, at hans argument adskiller sig fra det, som Domstolen undersøgte i dom af 11. juli 2006, Kommissionen mod Cresson (
C-432/04
,
EU:C:2006:455
), for så vidt som der heri henvises til en fuldstændig mangel på domstolsbeskyttelse og ikke en tilsidesættelse af retten til domstolsprøvelse i to instanser, skal det desuden fremhæves, at Domstolen efter at have hørt Karel Pinxten i den foreliggende sag træffer afgørelse som uafhængig og upartisk domstol, der er oprettet ved EU-traktaten og EUF-traktaten, og ikke som en administrativ myndighed, der træffer afgørelse i disciplinærsager.
Domstolens undersøgelse i første og sidste instans af de af Karel Pinxten fremsatte klagepunkter om den hævdede tilsidesættelse af de forpligtelser, der følger med hvervet som medlem af Revisionsretten, er således tilstrækkelig til at sikre ham en effektiv domstolsbeskyttelse.
2.

Om de hævdede uregelmæssigheder ved OLAF’s undersøgelse
a)

Parternes argumentation
Med det andet argument vedrørende formaliteten har Karel Pinxten gjort gældende, at Revisionsrettens søgsmål er baseret på OLAF’s rapport, og at denne rapport er blevet udfærdiget efter en procedure, som ikke er i overensstemmelse med forskrifterne.
I første række har OLAF ulovligt udvidet omfanget af sin undersøgelse.
Det følger nemlig af artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 883/2013, at en inspektion af en institutions lokaler skal foretages på grundlag af en skriftlig fuldmagt, der nævner den godkendte undersøgelses aktiviteter, hvis omfang er fastlagt i en afgørelse om at indlede en undersøgelse.
OLAF kan derfor ikke foretage en inspektion, der har til formål eller til følge at afdække eventuelle overtrædelser, som det ikke havde kendskab til, og som ligger uden for omfanget af den foretagne undersøgelse. I det foreliggende tilfælde kunne OLAF derfor ikke med føje udvide omfanget af sin undersøgelse ved at basere sig på analysen af de oplysninger, der blev fundet under den inspektion, som blev foretaget af Karel Pinxtens kontor.
I anden række tilsidesatte OLAF Karel Pinxtens ret til privatlivets fred. Dels bekræftede denne myndighed ikke, at den havde undladt at beslaglægge korrespondancen mellem Karel Pinxten og dennes forsvarer, som er underlagt tavshedspligt. Dels beslaglagde OLAF private papirer, der udtrykkeligt var blevet beskrevet som sådan, og som navnlig vedrørte hans deltagelse i jagter og udleje af en lejlighed, som han ejer.
I tredje række overholdt OLAF ikke Karel Pinxtens ret til forsvar.
For det første var den sagsfremstilling, som Karel Pinxten modtog før vedtagelsen af OLAF’s rapport, yderst kort, de til sagsfremstillingen vedlagte tabeller var vanskelige at forstå, og de tilhørende bilag blev ikke fremsendt i tilstrækkelig god tid.
For det andet var denne rapport baseret på en række faktiske omstændigheder og samtaler, som Karel Pinxten ikke blev underrettet om, da han blev hørt af OLAF.
For det tredje var muligheden for at udøve retten til forsvar rent formel, for så vidt som de argumenter, der blev fremført til forsvar, med visse få undtagelser ikke blev drøftet, men blot blev gentaget i rapportens afsluttende del.
For det fjerde modtog Karel Pinxtens tidligere assistent ikke et referat, efter at hun var blevet hørt, selv om OLAF havde pligt til at sende hende en kopi heraf, hvilket bekræfter, at OLAF ikke foretog en undersøgelse med henblik på at fremskaffe såvel belastende som diskulperende oplysninger.
Revisionsretten er af den opfattelse, at anbringendet om ulovligheden af OLAF’s undersøgelse er uden betydning, idet dette kontors rapport ikke er det afgørende element for søgsmålet ved Domstolen.
Subsidiært er dette anbringende ugrundet.
For det første har Revisionsretten anført, at der ikke er noget til hinder for, at OLAF udvider omfanget af en undersøgelse, og at kontoret skal kunne foretage en sådan udvidelse, når der opstår alvorlige mistanker efter inspektion af en institutions lokaler. I øvrigt blev den omhandlede undersøgelse udvidet til at omfatte mistanker, der var tæt forbundne med dens oprindelige omfang.
For det andet blev Karel Pinxtens ret til privatlivets fred overholdt. Dels er der intet i de af Karel Pinxten fremlagte oplysninger, som godtgør, at OLAF baserede sig på et dokument, der er omfattet af fortrolighedsforholdet mellem advokat og klient. Dels giver artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 883/2013 OLAF ret til uden varsel at få adgang til alle oplysninger, som institutionerne er i besiddelse af, og til at tage kopi af alle dokumenter, som institutionerne er i besiddelse af. OLAF er således tillagt et skøn, og dets beføjelser begrænses ikke af den omstændighed, at visse dokumenter er beskrevet som »private«.
For det tredje påhviler det Karel Pinxten at godtgøre, at den omhandlede procedure kunne have ført til et andet resultat, hvis den hævdede tilsidesættelse af hans ret til forsvar ikke havde fundet sted, hvilket han ikke har gjort. Under alle omstændigheder har OLAF i det foreliggende tilfælde opfyldt sine forpligtelser ved at fremsende en sagsfremstilling, der er tilstrækkelig til, at Karel Pinxten kunne fremsætte sine bemærkninger, hvilket han i øvrigt gjorde. Desuden havde sidstnævnte også lejlighed til i forbindelse med den interne procedure ved Revisionsretten at fremføre sit forsvar på grundlag af hele OLAF’s rapport. OLAF havde i øvrigt ikke pligt til at sende et referat til Karel Pinxtens tidligere assistent, idet hun blev hørt som vidne.
b)

Domstolens bemærkninger
Indledningsvis skal Revisionsrettens argument om, at det ikke er nødvendigt at vurdere lovligheden af OLAF’s undersøgelse, for så vidt som OLAF’s rapport ikke er det afgørende element for det søgsmål, der i henhold til artikel 286, stk. 6, TEUF, er anlagt ved Domstolen.
I denne henseende bemærkes, at de fem klagepunkter, som Revisionsretten har fremført til støtte for sit søgsmål, gentager de konstateringer, der er foretaget i OLAF’s rapport.
Med henblik på at godtgøre, at disse klagepunkter er begrundede, har Revisionsretten fremlagt beviser, som for en stor dels vedkommende består af de dokumenter, som OLAF beslaglagde i forbindelse med sin undersøgelse, og som er gengivet i bilaget til rapporten. Bilag A.37 til stævningen, som Revisionsretten i vid udstrækning har henvist til i sit skriftlige indlæg, beskrives i øvrigt udtrykkeligt som »[b]ilag [til] OLAF’s rapport fremsendt den 2. juli 2018 til Revisionsrettens formand«.
Som svar på spørgsmål fra Domstolen om grunden til, at Revisionsretten ændrede sin oprindelige vurdering af forskriftsmæssigheden af de udgifter til tjenesterejser og til repræsentation og receptioner samt de dagpenge, som var blevet udbetalt til Karel Pinxten, har denne institution endvidere anført, at dens nye vurdering var baseret på de oplysninger, som OLAF beslaglagde i forbindelse med sin undersøgelse.
Under disse omstændigheder skal det fastslås, at spørgsmålet om, hvorvidt det foreliggende søgsmål kan antages til realitetsbehandling, ikke afhænger af, om OLAF’s undersøgelse blev gennemført i overensstemmelse med forskrifterne.
Når dette er sagt, vil en eventuel uregelmæssighed ved denne undersøgelse kunne indebære, at alle eller en del af de beviser, som Revisionsretten har fremlagt til støtte for sit søgsmål, er blevet indsamlet i strid med de gældende retsregler, hvilket vil indebære, at Domstolen skal afgøre, om denne uregelmæssighed har konsekvenser for, om disse beviser kan antages til realitetsbehandling inden for rammerne af den foreliggende sag.
Det er derfor, inden der tages stilling til Revisionsrettens klagepunkter, nødvendigt at vurdere, om der er grundlag for Karel Pinxtens argumenter vedrørende ulovligheden af OLAF’s undersøgelse.
Hvad for det første angår den hævdede ulovlige udvidelse af omfanget af OLAF’s undersøgelse skal det fremhæves, at OLAF i henhold til artikel 4, stk. 2, litra a), i forordning nr. 883/2013, har ret til at få adgang til alle relevante oplysninger, som Unionens institutioner er i besiddelse af, og til disse institutioners lokaler.
I henhold til denne forordnings artikel 4, stk. 1 og 2, kan denne beføjelse kun udøves inden for rammerne af en intern undersøgelse og skal udøves i overensstemmelse med bestemmelserne i den nævnte forordning.
I henhold til samme forordnings artikel 5, stk. 1, kan generaldirektøren imidlertid indlede en undersøgelse, når der er en tilstrækkeligt begrundet mistanke om, at der foreligger svig, korruption eller andre ulovlige aktiviteter, der skader Unionens finansielle interesser.
Det fremgår endvidere af artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 883/2013, at OLAF’s ansatte foretager inspektion af en institutions lokaler mod forevisning af en skriftlig bemyndigelse, der navnlig indeholder oplysninger om genstanden for og formålet med undersøgelsen, samt retsgrundlagene for at gennemføre undersøgelsen og de undersøgelsesbeføjelser, der følger af disse retsgrundlag.
Heraf følger dels, at en inspektion af en institutions lokaler, der foretages af OLAF, uden at kontoret forinden råder over oplysninger, der med føje kan give anledning til mistanke om, at der foreligger ulovlige aktiviteter, som henhører under OLAF’s kompetence, er ulovlig, dels, at en sådan inspektion skal have til formål at indsamle beviser vedrørende formodede ulovlige aktiviteter (jf. analogt dom af 25.6.2014, Nexans og Nexans France mod Kommissionen,
C-37/13 P
,
EU:C:2014:2030
, præmis
).
Det fremgår derimod ikke af artikel 4, 5 og 7 i forordning nr. 883/2013, at OLAF ikke må tage hensyn til forhold, der er afdækket i forbindelse med en lovlig inspektion af en institutions lokaler, som viser, at der foreligger ulovlige aktiviteter, som henhører under kontorets kompetencer, og som det ikke havde kendskab til før denne inspektion, og som adskiller sig fra de ulovlige aktiviteter, som den undersøgelse, i forbindelse med hvilken den nævnte inspektion blev foretaget, oprindeligt vedrørte.
Desuden ville den fortolkning af reglerne om OLAF’s aktiviteter, som Karel Pinxten har foreslået, i praksis medføre straffrihed for ophavsmændene til de ulovlige aktiviteter, der opdages i forbindelse med, at OLAF foretager en undersøgelse, uden at en sådan konsekvens er nødvendig for at undgå misbrug af de undersøgelsesbeføjelser, der er tillagt dette organ, eller for at sikre den berørte persons ret til forsvar, hvilket ville medføre en risiko for at modvirke gennemførelsen af formålet om at styrke bekæmpelsen af svig, korruption og enhver anden ulovlig aktivitet, der skader Unionens finansielle interesser som nævnt i artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 883/2013.
Når OLAF foretager en rutinemæssig inspektion af en institutions lokaler, der tilfældigt fører til opdagelsen af forhold, som giver tilstrækkelig begrundet mistanke om, at der foreligger ulovlige aktiviteter, der henhører under kontorets kompetencer, og som adskiller sig fra de ulovlige aktiviteter, som den undersøgelse, i forbindelse med hvilken denne inspektion blev foretaget, oprindeligt vedrørte, tilkommer det OLAF, såfremt kontoret ønsker at foretage en undersøgelse heraf med henblik på at supplere eller efterprøve rigtigheden af oplysninger, som det ved en tilfældighed har fået kendskab til i forbindelse med denne inspektion, at indlede en ny undersøgelse (jf. analogt dom af 17.10.1989, Dow Benelux mod Kommissionen,
85/87
,
EU:C:1989:379
, præmis
, og af 15.10.2002, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen,
C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P – C-252/99 P og C-254/99 P
,
EU:C:2002:582
, præmis
) eller i givet fald at udvide undersøgelsens oprindelige genstand, såfremt de tilfældigt opdagede ulovlige aktiviteter har en tilstrækkelig tæt forbindelse til de ulovlige aktiviteter, der var genstand for den oprindelige undersøgelse, til at begrunde, at de skal gøres til genstand for en tilsvarende undersøgelsesprocedure.
I det foreliggende tilfælde har Karel Pinxten hverken bestridt lovligheden af den afgørelse om at indlede en intern undersøgelse, som OLAF’s generaldirektør traf efter Revisionsrettens fremsendelse af oplysninger, eller lovligheden af den inspektion, som OLAF foretog af denne institutions lokaler den 20. november 2017 inden for rammerne af denne undersøgelse.
Karel Pinxten har endvidere ikke gjort gældende, at de forhold, som OLAF opdagede i forbindelse med denne inspektion, ikke kunne give anledning til tilstrækkelig begrundet mistanke om, at der forelå ulovlige aktiviteter, der henhører under OLAF’s kompetencer.
Den omstændighed, at OLAF’s afgørelse om at udvide genstanden for den undersøgelse, der oprindeligt blev indledt om mulige uregelmæssigheder til skade for Unionens økonomiske interesser, som vedrørte Karel Pinxten og dennes brug af Revisionsrettens midler, og de tjenesterejser, som han havde foretaget eller godkendt i strid med de gældende regler, til at omfatte mulige interessekonflikter og andre tilsidesættelser af artikel 285 TEUF og 286 TEUF samt bestemmelserne i adfærdskodeksen af 2012, er baseret på forhold, der blev opdaget i forbindelse med den inspektion, der blev gennemført den 20. november 2017, kan derfor ikke medføre, at denne afgørelse er behæftet med uregelmæssigheder.
Hvad for det andet angår argumenterne om krænkelse af Karel Pinxtens ret til privatlivets fred bemærkes, at det, henset til genstanden for den foreliggende sag, i det foreliggende tilfælde ikke påhviler Domstolen at tage stilling til enhver form for krænkelse af denne ret, som OLAF kunne have begået i forbindelse med sin undersøgelse, men udelukkende de hævdede krænkelser af denne ret, som vedrører indsamlingen af de beviser, som Revisionsretten har fremlagt til støtte for nærværende søgsmål. De eventuelle proceduremæssige uregelmæssigheder, som OLAF måtte have begået i forbindelse med indsamlingen af beviser, kan nemlig under alle omstændigheder kun påvirke prøvelsen i nærværende søgsmål, for så vidt som dette støttes på beviser, som OLAF ulovligt har indhentet.
I denne henseende skal det først bemærkes, at Karel Pinxten ikke blandt de beviser, som Revisionsretten har fremlagt, har identificeret noget dokument, der er omfattet af princippet om fortrolighed i forholdet mellem advokat og klient.
Den omstændighed, at OLAF ikke har bekræftet, at kontoret ikke beslaglagde dokumenter, der indgik i korrespondancen mellem Karel Pinxten og dennes forsvarer, har – såfremt den anses for godtgjort – ingen betydning i det foreliggende tilfælde.
Hvad endvidere angår beviserne vedrørende Karel Pinxtens deltagelse i jagtbegivenheder bemærkes, at Revisionsretten for Domstolen har fremlagt dokumenter vedrørende denne aktivitet, som har direkte forbindelse til flere af de tjenesterejser, som han foretog som medlem af Revisionsretten.
Uanset om disse dokumenter blev opbevaret i en mappe, som udtrykkeligt var påført angivelsen »privat«, kan disse dokumenter på grund af deres sammenhæng med sådanne tjenesterejser ikke anses for at vedrøre de aktiviteter, som Karel Pinxten udelukkende har udøvet som privatperson.
Det følger endvidere af konstateringen i denne doms præmis 158, at det med henblik på den foreliggende sag ikke er nødvendigt at tage stilling til Karel Pinxtens argument om, at OLAF desuden fjernede eller kopierede en række dokumenter, som vedrørte de jagtbegivenheder, der ikke var omfattet af tjenesterejseordrer.
Endelig må det ganske vist fastslås, at den skrivelse, som Karel Pinxten den 20. november 2014 sendte til Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik med henblik på at tilbyde denne højtstående repræsentant at leje en lejlighed i Bruxelles (Belgien), vedrørte forvaltningen af Karel Pinxtens private ejendom, og at tilførelsen af en kopi af denne skrivelse til OLAF’s sagsakter derfor udgør en begrænsning af hans ret til respekt for privatlivet, som er sikret ved chartrets artikel 7.
OLAF’s brug af denne skrivelse er imidlertid undergivet begrænsninger og reguleret ved lov, for så vidt som den kun kan anvendes i forbindelse med OLAF’s undersøgelse og de procedurer, der er indledt efter denne undersøgelse.
Følgelig kan de af Karel Pinxten fremførte argumenter ikke med henblik på den foreliggende sag godtgøre, at OLAF ulovligt har krænket hans ret til respekt for privatlivet.
Hvad for det tredje angår den hævdede krænkelse af Karel Pinxtens ret til forsvar bemærkes, at chartrets artikel 41, stk. 2, litra a), bestemmer, at retten til god forvaltning bl.a. omfatter retten for enhver til at blive hørt, inden der træffes en individuel foranstaltning over for ham eller hende, som måtte berøre vedkommende negativt.
Dette princip er gennemført i artikel 9, stk. 4, i forordning nr. 883/2013, som bestemmer, at OLAF i princippet ikke må ikke udarbejde konklusioner, hvori der henvises til en berørt person ved navns nævnelse, når undersøgelsen er afsluttet, uden at den berørte person har fået mulighed for at fremsætte bemærkninger til de forhold, der berører vedkommende.
Endvidere har Domstolen inden for rammerne af en procedure, der svarer til den, som er fastsat i artikel 286, stk. 6, TEUF, om et medlem af Kommissionen fastslået, at det var nødvendigt at undersøge, om det berørte medlem af Kommissionen i tide var blevet underrettet om de klagepunkter, som den pågældende blev foreholdt, og om vedkommende havde haft mulighed for at fremsætte sine bemærkninger (dom af 11.7.2006, Kommissionen mod Cresson,
C-432/04
,
EU:C:2006:455
, præmis
). En sådan forpligtelse er i øvrigt også fastsat i forretningsordenens artikel 4, stk. 2 og 3.
Selv om det under disse omstændigheder påhviler såvel OLAF som Revisionsretten at overholde deres respektive forpligtelser, skal overholdelsen af retten til at blive hørt, der tilkommer det pågældende medlem eller tidligere medlem af denne institution, med henblik på proceduren i artikel 286, stk. 6, TEUF bedømmes samlet, eftersom det ikke kan udelukkes, at Revisionsretten har givet dette medlem eller dette tidligere medlem tilstrækkelig mulighed for at blive hørt om forhold, som det pågældende medlem reelt ikke har kunnet fremsætte bemærkninger til før vedtagelsen af OLAF’s rapport.
I det foreliggende tilfælde er det ubestridt, at Karel Pinxten blev hørt mundtligt af OLAF den 22. december 2017, at en række skriftudvekslinger fandt sted mellem OLAF og Karel Pinxtens rådgiver, og at Karel Pinxten efter fremsendelsen af den sagsfremstilling, der blev udfærdiget efter afslutningen af undersøgelsen, fik mulighed for at fremsende et skriftligt dokument til OLAF med henblik på at tilbagevise de beskyldninger, der var anført i sagsfremstillingen.
OLAF’s rapport og den foreløbige rapport fra Revisionsrettens formand til denne institutions medlemmer blev efterfølgende sendt til Karel Pinxten den 5. oktober 2018. Han havde mulighed for at tage stilling til disse rapporter både ved at fremsende skriftlige bemærkninger og i forbindelse med en høring, der blev gennemført af denne institution.
Selv om Karel Pinxten i denne forbindelse har gjort gældende, at OLAF’s undersøgelse er behæftet med de fire særskilte uregelmæssigheder, der er nævnt i denne doms præmis 131-134, og som faktisk var til hinder for, at OLAF kunne foretage en høring af ham, har han ikke fremført noget argument, der kan godtgøre, at han ikke har været i stand til over for Revisionsretten i tilstrækkeligt omfang at udtale sig om visse af de forhold, som han blev foreholdt før vedtagelsen af OLAF’s rapport.
Under disse omstændigheder fremgår det, at de af Karel Pinxten fremførte argumenter ikke med henblik på den foreliggende sag kan godtgøre, at hans ret til forsvar er blevet krænket.
Det følger heraf, at samtlige Karel Pinxtens argumenter om ulovligheden af OLAF’s undersøgelse skal forkastes, og at det derfor ikke er nødvendigt med henblik på at træffe afgørelse i nærværende søgsmål at tage stilling til, om ulovligt indhentede beviser kan påberåbes inden for rammerne af den procedure, der er fastsat i artikel 286, stk. 6, TEUF.
3.

Om den hævdede ulovlighed af den procedure, som Revisionsretten fulgte med henblik på at give tilladelse til anlæggelsen af nærværende søgsmål
a)

Parternes argumentation
Med det tredje argument vedrørende formaliteten har Karel Pinxten for det første gjort gældende, at Revisionsretten til trods for Karel Pinxtens indsigelser foretog en høring af ham under tilstedeværelse af generalsekretæren og chefen for denne institutions juridiske tjeneste, selv om artikel 49, stk. 3, i gennemførelsesbestemmelserne til forretningsordenen kræver, at en høring af et medlem af den nævnte institution forud for anlæggelsen af et søgsmål i henhold til artikel 286, stk. 6, TEUF skal gennemføres uden deltagelse af tolke eller denne institutions ansatte.
Tilstedeværelsen af de pågældende ansatte kan imidlertid have påvirket drøftelserne om bl.a. Revisionsrettens generalsekretærs ansvar for den utilstrækkelige kontrol, som denne institution udøvede, og den »overraskende« rolle, som chefen for denne institutions juridiske tjeneste spillede i forbindelse med undersøgelsen.
Karel Pinxten er for det andet er af den opfattelse, at et utilstrækkeligt antal af Revisionsrettens medlemmer stemte for anlæggelsen af nærværende søgsmål.
Det fremgår nemlig af forretningsordenens artikel 4, stk. 4, at der kræves et flertal på fire femtedele af disse medlemmer, dvs. 23 medlemmer, for at godkende anlæggelsen af et søgsmål i henhold til artikel 286, stk. 6, TEUF. Kun 22 af de nævnte medlemmer stemte imidlertid for anlæggelsen af nærværende søgsmål.
Den omstændighed, at to medlemmer af Revisionsretten erklærede sig inhabile, har ingen betydning. Eftersom forretningsordenens artikel 4, stk. 4, foreskriver et flertal, der beregnes i forhold til det samlede antal medlemmer, svarer situationen for de medlemmer af Revisionsretten, som har erklæret sig inhabile, til situationen for de medlemmer af denne institution, der har undladt at stemme.
Revisionsretten er i tvivl om, hvorvidt Karel Pinxtens argumenter vedrørende afgørelsen om at anlægge nærværende søgsmål ved Domstolen er relevante, for så vidt som denne afgørelse ikke kan sidestilles med den retsakt, hvorved sagen blev indbragt for Domstolen, således som det fremgår af kendelse af 9. september 2005, Kommissionen mod Cresson (
C-432/04
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2005:539
).
Under alle omstændigheder deltager Revisionsrettens generalsekretær i samtlige møder i denne institution med henblik på udarbejdelse af et referat i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 23 og artikel 39 i gennemførelsesbestemmelserne til forretningsordenen. I henhold til disse gennemførelsesbestemmelsers artikel 50, stk. 1, havde Revisionsretten endvidere mulighed for at udpege en person til at udarbejde et udkast til referat. Denne beføjelse blev udøvet den 12. februar 2015, hvor chefen for den juridiske tjeneste fik overdraget denne opgave.
I øvrigt skal det flertal, der kræves for at anlægge et søgsmål i henhold til artikel 286, stk. 6, TEUF beregnes på grundlag af det samlede antal medlemmer af Revisionsretten med undtagelse af det berørte medlem og de medlemmer, der har erklæret sig inhabile. Det er korrekt, at der i forretningsordenen ikke er fastsat bestemmelser om det tilfælde, hvor denne institutions medlemmer befinder sig i en interessekonflikt. Hvis disse medlemmer blev anset for at undlade at stemme, ville de imidlertid de facto deltage i den beslutningsproces, som de er udelukket fra.
b)

Domstolens bemærkninger
Indledningsvis skal det fremhæves, at Domstolen, når den skal tage stilling til en formalitetsindsigelse om tilsidesættelse af de regler, der regulerer Revisionsrettens vedtagelse af en afgørelse om at anlægge et søgsmål i henhold til artikel 286, stk. 6, TEUF, skal træffe afgørelse om denne indsigelse, inden den i givet fald undersøger, om der er grundlag for søgsmålet.
En sådan formalitetsindsigelse kan ikke forkastes på grundlag af den konstatering, der er foretaget i præmis 4 i kendelse af 9. september 2005, Kommissionen mod Cresson (
C-432/04
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2005:539
), hvorefter Kommissionens afgørelse om at indbringe sagen for Domstolen inden for rammerne af et søgsmål i henhold til artikel 213, stk. 2, EF ikke kunne sidestilles med det dokument, hvorved sagen anlægges ved Domstolen.
Denne konstatering, som udelukkende havde til formål at fastslå, at sagen for Domstolen kun vedrørte de elementer, som var nævnt i dette søgsmål, og at Domstolen således ikke skulle tage hensyn til de grunde, som havde ført til, at Kommissionen anså det for hensigtsmæssigt at anlægge sag ved Domstolen, indebærer nemlig på ingen måde, at en eventuel uregelmæssighed ved afgørelsen om at anlægge det nævnte søgsmål ikke har nogen betydning for, om søgsmålet kan antages til realitetsbehandling.
Der skal derfor foretages en undersøgelse af Karel Pinxtens argumenter vedrørende den omstændighed, at den procedure, der blev fulgt af Revisionsretten med henblik på at godkende anlæggelsen af nærværende søgsmål, angiveligt er behæftet med en uregelmæssighed.
Hvad for det første angår forløbet af Revisionsrettens høring af Karel Pinxten bemærkes, at det af forretningsordenens artikel 4, stk. 1, 3 og 4, fremgår, at når denne institution finder, at de oplysninger, den får forelagt, kan godtgøre, at et af dens medlemmer ikke længere opfylder de nødvendige betingelser eller ikke længere iagttager de forpligtelser, der følger med hvervet, opfordres den pågældende til mundtligt at fremsætte sine bemærkninger for denne institution, før denne tager stilling til, om der er grundlag for at indbringe sagen for Domstolen, med henblik på at afskedige den pågældende eller frakende vedkommende retten til pension eller til andre tilsvarende fordele.
Det fremgår af artikel 8 i gennemførelsesbestemmelserne til forretningsorden, at de møder, der afholdes inden for rammerne af den procedure, der er fastsat i forretningsordenens artikel 4, er lukkede møder som omhandlet i disse gennemførelsesbestemmelsers artikel 49.
Sådanne møder skulle i henhold til de nævnte gennemførelsesbestemmelsers artikel 49, stk. 3, afholdes uden tilstedeværelse af tolke eller andre ansatte ved Revisionsretten, medmindre der var truffet anden afgørelse på et tidligere møde.
Det følger af disse bestemmelser, at høringen af Karel Pinxten burde have fundet sted udelukkende med deltagelse af Revisionsrettens medlemmer.
Denne konklusion kan ikke drages i tvivl af Revisionsrettens argument om, at denne institutions generalsekretærs tilstedeværelse under høringen ikke desto mindre var begrundet, for så vidt som det tilkom denne at udarbejde referatet af det lukkede møde, hvorunder den nævnte høring blev foretaget, og at bistå den nævnte institutions formand.
Det er korrekt, at forretningsordenens artikel 23 bestemmer, at der for hvert af Revisionsrettens møder udarbejdes et referat. Desuden fremgik det af artikel 39, stk. 1, i gennemførelsesbestemmelserne til denne forretningsorden, at Revisionsrettens generalsekretær bl.a. er ansvarlig for at udarbejde udkast til referater af denne institutions møder og for at bistå institutionens formand med at forberede Revisionsrettens møder og med at sørge for, at procedurerne følges. Disse gennemførelsesbestemmelsers artikel 50, stk. 1, fastsatte endvidere, at Revisionsrettens generalsekretær eller en anden dertil udpeget person udarbejder et referat for hvert af institutionens møder.
Det fremgår imidlertid ikke af de bestemmelser, der er nævnt i den foregående præmis, at Revisionsrettens generalsekretær nødvendigvis skulle være til stede under det lukkede møde i denne institution, hvor Karel Pinxten blev hørt, med henblik på at udarbejde et referat af dette møde, eftersom det i henhold til de nævnte gennemførelsesbestemmelsers artikel 50, stk. 1, om nødvendigt havde været muligt at udpege et medlem af Revisionsretten til at udarbejde referatet af dette møde.
Det skal i øvrigt fremhæves, at artikel 49, stk. 3, i gennemførelsesbestemmelserne til forretningsordenen udgør en særregel, som fraviger de almindelige regler, der gælder for afholdelse af Revisionsrettens møder med henblik på bl.a. at sikre en fuldstændig fri drøftelse mellem medlemmerne af denne institution.
De regler, der tillægger Revisionsrettens generalsekretær en generel opgave med at bistå denne institutions formand, kan derfor ikke begrunde generalsekretærens tilstedeværelse under et lukket møde i denne institution, så meget desto mere som artikel 49, stk. 3, i gennemførelsesbestemmelserne til forretningsordenen fastsatte en særlig procedure, der gjorde det muligt at tillade, at en ansat ved samme institution var til stede under et lukket møde, idet det i det foreliggende tilfælde ikke er gjort gældende, at Revisionsretten anvendte denne procedure.
Under disse omstændigheder kunne det forhold, at chefen for Revisionsrettens juridiske tjeneste var til stede under det omhandlede lukkede møde, heller ikke begrundes med henvisning til den opgave, der består i at udarbejde udkast til referater af Revisionsrettens møder, som ifølge denne institution var blevet betroet ham ved en afgørelse vedtaget den 12. februar 2015 på grundlag af artikel 50, stk. 1, i gennemførelsesbestemmelserne til forretningsordenen.
Det fremgår i øvrigt af udskriftet fra dette lukkede møde, at Revisionsrettens formand ikke som begrundelse for, at chefen for denne institutions juridiske tjeneste var til stede, henviste til varetagelsen af denne opgave, men til denne chefs rolle som rådgiver.
Selv om det følger af det ovenstående, at den omstændighed, at generalsekretæren og chefen for Revisionsrettens juridiske tjeneste var til stede under det lukkede møde i denne institution, i hvilken forbindelse Karel Pinxten blev hørt, ikke var i overensstemmelse med forskrifterne, følger det af Domstolens faste praksis, at en sådan uregelmæssighed kun er afgørende, for så vidt som Karel Pinxten kan godtgøre, at den procedure, der blev gennemført ved Revisionsretten, kunne have ført til et andet resultat, såfremt denne uregelmæssighed ikke havde foreligget (jf. analogt dom af 4.4.2019, OZ mod EIB,
C-558/17 P
,
EU:C:2019:289
, præmis
, og af 4.6.2020, C.F. (Skatte- og afgiftskontrol),
C-430/19
,
EU:C:2020:429
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Karel Pinxten har imidlertid ikke godtgjort, hvorledes tilstedeværelsen af disse ansatte ved Revisionsretten, der – som det fremgår af udskriftet af optagelsen fra dette lukkede møde – ikke udtalte sig under det nævnte møde, har kunnet påvirke afviklingen af dette samme møde eller a fortiori den afgørelse, som denne institution i sidste ende vedtog.
Selv om Karel Pinxten har gjort gældende, at Revisionsrettens generalsekretær kan ifalde ansvar som følge af manglerne ved den kontrol, som det påhvilede ham at sikre med hensyn til institutionens udgifter, må det navnlig konstateres, at det omhandlede lukkede møde udelukkende havde til formål at give Karel Pinxten mulighed for at tage stilling til de forhold, som han blev foreholdt.
Desuden støttes kritikken af den adfærd, som chefen for Revisionsrettens juridiske tjeneste udviste i forbindelse med undersøgelsen, i det væsentlige på et udkast til en skrivelse, som angiveligt var dikteret af Karel Pinxtens chauffør og fremlagt af Karel Pinxten, men som der er enighed om ikke er underskrevet af denne chauffør. Karel Pinxten har således ikke i tilstrækkelig grad godtgjort, at den omstændighed, at chefen for Revisionsrettens juridiske tjeneste var til stede under det omhandlede lukkede møde, som følge af den nævnte ansattes adfærd kan have påvirket afholdelsen af dette møde.
Hvad for det andet angår den afstemning, som Revisionsretten gennemførte, med henblik på at afgøre, om nærværende søgsmål skulle anlægges, fremgår det af forretningsordenens artikel 4, stk. 4, at denne afgørelse træffes ved hemmelig afstemning med et flertal på fire femtedele af denne institutions medlemmer.
Selv om det af denne bestemmelse desuden fremgår, at det pågældende medlem af Revisionsretten ikke deltager i afstemningen, er denne regel ikke relevant i det foreliggende tilfælde, eftersom den nævnte afgørelse blev vedtaget på et tidspunkt, hvor Karel Pinxten ikke længere var medlem af denne institution.
Som generaladvokaten har anført i punkt 90 i forslaget til afgørelse, viser en sammenligning af de ord, der er anvendt i henholdsvis forretningsordenens artikel 4, stk. 4, og artikel 25, stk. 3, at det flertal, der kræves for at vedtage en sådan afgørelse, skal beregnes på grundlag af det samlede antal medlemmer af Revisionsretten og ikke på grundlag af det antal medlemmer af denne institution, der var til stede under det pågældende møde i den nævnte institution.
Når dette er sagt, fremgår det af chartrets artikel 41, stk. 1, bl.a., at enhver har ret til at få sin sag behandlet uvildigt af Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer.
Det fremgår af Domstolens faste praksis, at det påhviler disse institutioner, organer, kontorer og agenturer at opfylde kravet om upartiskhed i dets to bestanddele, der udgøres af dels den subjektive upartiskhed, hvorefter intet medlem af den berørte institution må give udtryk for forudindtagethed eller personlige fordomme, dels den objektive upartiskhed, hvorefter denne institution skal sikre tilstrækkelige garantier for, at enhver rimelig tvivl om en eventuel forudindtagethed kan udelukkes (jf. i denne retning dom af 27.3.2019, August Wolff og Remedia mod Kommissionen,
C-680/16 P
,
EU:C:2019:257
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Med henblik på at sikre overholdelsen af dette krav skal de medlemmer af Revisionsretten, som ikke er i stand til på en upartisk vis at deltage i proceduren om eventuelt at indbringe en sag vedrørende et medlem eller et tidligere medlem af denne institution for Domstolen, navnlig på grund af de personlige forbindelser, som de har til det pågældende medlem eller tidligere medlem, kunne sikre sig, at de ikke på nogen måde vil påvirke udfaldet af denne procedure og skal med henblik herpå have mulighed for at erklære sig inhabile.
Hvis forretningsordenens artikel 4, stk. 4, skulle fortolkes således, at den indebærer, at det flertal, der kræves i henhold til denne bestemmelse, skal beregnes uden at trække det antal medlemmer af Revisionsretten, der har erklæret sig inhabile, fra det samlede antal af disse medlemmer, ville deres beslutning om at erklære sig inhabile faktisk have en potentielt afgørende indflydelse på udfaldet af den procedure, der er fastsat i den nævnte bestemmelse.
Henset til det flertal, der kræves i henhold til samme bestemmelse, ville en sådan fortolkning af bestemmelsen desuden i praksis gøre indledningen af denne procedure særdeles vanskelig eller endog umulig i de tilfælde, hvor et vist antal medlemmer af denne institution har vurderet, at de er inhabile.
Følgelig skal forretningsordenens artikel 4, stk. 4, fortolkes i overensstemmelse med chartrets artikel 41, stk. 1, således, at det flertal på fire femtedele af Revisionsrettens medlemmer, som er fastsat i denne førstnævnte bestemmelse, skal beregnes på grundlag af det samlede antal medlemmer af denne institution, som lovligt kunne deltage i den pågældende afstemning uden at tilsidesætte kravet om upartiskhed.
I det foreliggende tilfælde er det ubestridt, at to af Revisionsrettens medlemmer af grunde, der ikke er blevet anfægtet, erklærede sig inhabile for at sikre overholdelsen af dette krav.
Det antal på 22 af Revisionsrettens medlemmer, som stemte for at indbringe sagen for Domstolen, var således tilstrækkeligt til at opnå det flertal, der kræves i henhold til forretningsordenens artikel 4, stk. 4.
Det følger heraf, at Karel Pinxtens argumenter om, at den procedure, der blev fulgt af Revisionsretten med henblik på at tillade anlæggelsen af nærværende søgsmål, er behæftet med uregelmæssigheder, skal forkastes.
4.

Om den hævdede forsinkelse, hvormed Revisionsretten anlagde sit søgsmål
a)

Parternes argumentation
Med det fjerde argument vedrørende formaliteten har Karel Pinxten anført, at Revisionsretten har tilsidesat princippet om overholdelse af en rimelig frist, der er fastsat i chartrets artikel 41, stk. 1, idet den har rejst tvivl om forskriftsmæssigheden af de anmodninger om betaling, som han havde indgivet siden 2006, selv om denne institution fra tidspunktet for indgivelsen af disse anmodninger rådede over alle de oplysninger, som var relevante for at kunne afgøre, om de nævnte anmodninger var berettigede, eller for at kunne beslutte, at der skulle indhentes præciserende oplysninger.
Retssikkerhedsprincippet kræver i lighed med de regler, der er fastsat i Unionens finansielle regler og Domstolens praksis herom, at en institution fremsender en debetnota inden for en frist, der normalt ikke overstiger fem år regnet fra det tidspunkt, hvor denne institution var i stand til at gøre sin fordring gældende, idet denne frist imidlertid kan forkortes eller forlænges efter omstændighederne.
Det er i øvrigt ikke nødvendigt i det foreliggende tilfælde at godtgøre, at overskridelsen af en rimelig frist har påvirket indholdet af en EU-retsakt, eftersom nærværende søgsmål ikke tilsigter annullation af en sådan retsakt. I denne sammenhæng må Revisionsretten anses for som følge af forældelse at være udelukket fra at anlægge et søgsmål, der vedrører klagepunkter, som går mere end tre år eller højst fem år tilbage i tid, regnet fra den 5. oktober 2018, dvs. den dato, hvor den foreløbige rapport fra denne institutions formand blev fremlagt for dens medlemmer.
Revisionsretten er af den opfattelse, at søgsmålet er anlagt ved Domstolen inden for en rimelig frist. Revisionsretten var nemlig først i stand til at indlede denne procedure efter modtagelsen af OLAF’s rapport, dvs. den 2. juli 2018. Henset til omfanget af de hævdede uregelmæssigheder er en frist på otte måneder fra denne dato ikke uforholdsmæssig. Desuden kan forældelsesreglerne for inddrivelse af fordringer ikke overføres på den foreliggende sag.
b)

Domstolens bemærkninger
Det fremgår af Domstolens praksis, at Revisionsretten skal bestræbe sig på ikke i det uendelige at udsætte anlæggelsen af et søgsmål i henhold til artikel 286, stk. 6, TEUF for at undgå, at det grundlæggende krav om retssikkerhed tilsidesættes, og for ikke at tilsidesætte den berørte persons ret til forsvar ved at gøre det vanskeligere at tilbagevise de argumenter, der er fremført i denne sag (jf. analogt dom af 11.7.2006, Kommissionen mod Cresson,
C-432/04
,
EU:C:2006:455
, præmis
).
Eftersom denne bestemmelse ikke fastsætter en bestemt frist, skal den rimelige karakter af den frist, som Revisionsretten skal overholde, imidlertid ikke fastlægges under henvisning til en bestemt maksimumsgrænse, der fastsættes på abstrakt vis, men skal vurderes i hvert enkelt tilfælde under hensyn til sagens omstændigheder, herunder navnlig tvistens betydning for den pågældende, sagens kompleksitet og de involverede parters adfærd (jf. i denne retning dom af 28.2.2013, fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB,
C-334/12 RX-II
,
EU:C:2013:134
, præmis
og
).
Som generaladvokaten har anført i punkt 104 i forslaget til afgørelse, kan den afkræftelige formodning om, at en frist på mere end fem år fra det tidspunkt, hvor de omhandlede faktiske omstændigheder fandt sted, er urimelig, og som Domstolen opstillede i præmis 105 i dom af 14. juni 2016, Marchiani mod Parlamentet (
C-566/14 P
,
EU:C:2016:437
), og hvortil Karel Pinxten har henvist, desuden ikke anvendes inden for rammerne af den foreliggende sag.
Denne formodning udspringer nemlig af EU-retlige regler om inddrivelse af fordringer (jf. i denne retning dom af 14.6.2016, Marchiani mod Parlamentet,
C-566/14 P
,
EU:C:2016:437
, præmis
-
).
Selv når et søgsmål i henhold til artikel 286, stk. 6, TEUF delvist er baseret på et klagepunkt om misbrug af Revisionsrettens ressourcer, forholder det sig imidlertid ikke desto mindre således, at et sådant søgsmål ikke har til formål at opnå tilbagebetaling af de betalinger, der er foretaget til fordel for det pågældende medlem af denne institution, og som den anser for uberettigede.
Det skal derfor undersøges, om Revisionsrettens søgsmål i lyset af den praksis fra Domstolen, der er nævnt i denne doms præmis 220, blev anlagt inden for en rimelig frist.
I det foreliggende tilfælde skal det ganske vist bemærkes, at de ældste forhold, som Karel Pinxten foreholdes, fandt sted i 2006, dvs. mere end 12 år før anlæggelsen af nærværende søgsmål.
Selv om det desuden fremgår af de sagsakter, som Domstolen råder over, at en strengere kontrol fra Revisionsrettens side af de anmodninger om betaling, som dens medlemmer fremsætter, kunne have gjort det muligt for den på et tidligere tidspunkt at opdage i det mindste en væsentlig del af de hævdede uregelmæssigheder i forhold til Karel Pinxten, forholder det sig ikke desto mindre således, at den systematiske fornyede undersøgelse af Karen Pinxtens situation var begrundet i de forhold, der blev belyst i forbindelse med OLAF’s undersøgelse.
Revisionsrettens søgsmål i henhold til artikel 286, stk. 6, TEUF er imidlertid baseret på en sammenholdning af alle de oplysninger, som denne institution rådede over efter denne systematiske fornyede undersøgelse. Det er derfor ikke godtgjort, at Revisionsretten i mangel af de af OLAF indsamlede oplysninger kunne have besluttet at anlægge nærværende søgsmål.
Efter at have modtaget de oplysninger, der indeholdt beskyldninger mod Karel Pinxten i 2016, gennemførte Revisionsretten i øvrigt samme år en intern undersøgelse. Fra det tidspunkt, hvor OLAF’s direktør den 27. oktober 2016 fremsendte oplysninger til Revisionsretten om, at OLAF overvejede, hvorvidt der skulle indledes en undersøgelse, og indtil det tidspunkt, hvor OLAF fremlagde sin rapport for Revisionsretten den 2. juli 2018, kunne denne institution i overensstemmelse med artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 883/2013 ikke fortsætte sine undersøgelser, medmindre andet var aftalt med OLAF. Efter at have modtaget denne rapport indledte Revisionsretten den flertrinsprocedure, der er fastsat i forretningsordenens artikel 4, idet denne procedure blev gennemført fra den 12. juli til den 29. november 2018.
Det følger heraf, at Revisionsretten handlede hurtigt efter modtagelsen af oplysningerne om de uregelmæssigheder, som Karel Pinxten angiveligt havde begået, og at den efterfølgende gennemførte de procedurer, der henhørte under dens beføjelser, med en vis hurtighed, selv om artikel 286, stk. 6, TEUF endnu ikke var blevet bragt i anvendelse, og selv om det af OLAF’s rapport fremgik, at Karel Pinxten havde begået et meget stort antal uregelmæssigheder.
Selv om det tilkommer Domstolen i givet fald at tage hensyn til den tid, der er forløbet mellem visse af de omhandlede faktiske omstændigheder og Revisionsrettens fremsættelse af konkrete klagepunkter, med henblik på at vurdere, i hvilket omfang det kan forventes af Karel Pinxten, at han fremfører supplerende forklaringer eller fremlægger supplerende beviser vedrørende disse faktiske omstændigheder, kan det følgelig ikke antages, at anlæggelsen af nærværende søgsmål generelt er sket efter et urimelig langt tidsrum, eller at Revisionsretten som følge af forældelse er udelukket fra med henblik på den foreliggende sag at påberåbe sig visse af de uregelmæssigheder, der er påtalt i denne sag.
Karel Pinxtens argument om, at nærværende søgsmål er blevet anlagt for sent, kan derfor ikke tages til følge.
Da ingen af de fire argumenter vedrørende søgsmålets formalitet er blevet taget til følge, skal det fastslås, at nærværende søgsmål kan antages til realitetsbehandling.
B.

Om klagepunkterne
Til støtte for sit søgsmål har Revisionsretten fremsat fem klagepunkter om for det første misbrug af denne institutions ressourcer, for det andet om misbrug og ulovlig anvendelse af skattemæssige privilegier, for det tredje om falske skadesanmeldelser til forsikringen, for det fjerde om uanmeldt og ulovlig udøvelse af visse aktiviteter og for det femte om skabelsen af en situation med interessekonflikt.
Med henblik på undersøgelsen af disse klagepunkter skal det præciseres, at artikel 286, stk. 6, TEUF giver Revisionsretten mulighed for at anmode Domstolen om at afskedige medlemmer af denne institution eller at frakende dem retten til pension eller til andre fordele, der træder i stedet herfor, når disse medlemmer ikke længere opfylder de nødvendige betingelser eller ikke længere iagttager de forpligtelser, der følger med hvervet.
Arten af disse forpligtelser er bl.a. præciseret i artikel 285 TEUF og 286 TEUF.
Det påhviler således disse medlemmer i overensstemmelse med artikel 285 TEUF at udføre deres hverv i fuldkommen uafhængighed og i Unionens almene interesse.
Endvidere fremgår det af artikel 286, stk. 3 TEUF, at Revisionsrettens medlemmer bl.a. skal afholde sig fra enhver handling, som er uforenelig med karakteren af deres hverv.
Artikel 286, stk. 4, TEUF forbyder i øvrigt disse medlemmer at udøve enhver form for lønnet eller ulønnet erhvervsmæssig virksomhed, så længe deres tjeneste varer, bl.a. med henblik på at sikre, at de nævnte medlemmer står til rådighed under udførelsen af deres hverv. Det fremgår desuden af denne bestemmelse, at de nævnte medlemmer skal afgive en højtidelig forsikring om, at de såvel i deres tjenesteperiode som efter, at denne er afsluttet, vil overholde de forpligtelser, der følger med deres hverv, i særdeleshed pligten til efter tjenesteperiodens ophør at udvise hæderlighed og tilbageholdenhed med hensyn til overtagelse af visse hverv eller opnåelse af visse fordele.
Eftersom disse sidstnævnte forpligtelser kun er anført som eksempler, skal der anlægges en bred forståelse af begrebet »de forpligtelser, der følger med hvervet« som omhandlet i artikel 286, stk. 6, TEUF. Henset til det betydelige ansvar, som de er betroet, er det vigtigt, at medlemmerne af Revisionsretten opfylder de højeste adfærdsnormer, og at de til enhver tid sætter Unionens almene interesse over ikke blot nationale interesser, men også personlige interesser (jf. analogt dom af 11.7.2006, Kommissionen mod Cresson,
C-432/04
,
EU:C:2006:455
, præmis
og
).
I denne henseende er de forpligtelser, der påhviler Revisionsrettens medlemmer, og som er fastsat i den primære ret, gentaget og konkretiseret i de regler, som denne institution har vedtaget, og som medlemmerne er forpligtet til strengt at overholde.
Navnlig skal Revisionsrettens medlemmer nøje overholde de forpligtelser til at afgive erklæring, der er fastsat i disse regler, med henblik på at sikre overholdelsen af artikel 286, stk. 3 og 4, TEUF og således sikre, at denne institution modtager fuldstændige oplysninger vedrørende de anmodninger, der har til formål at anvende den nævnte institutions ressourcer, bl.a. i form af udgifter til tjenesterejser, repræsentation og receptioner.
I tilfælde af tvivl med hensyn til den præcise rækkevidde af de forpligtelser, der følger med deres hverv, påhviler det Revisionsrettens medlemmer at rette henvendelse til denne institutions kompetente tjenester for at fjerne denne tvivl.
Selv om Revisionsrettens medlemmer således skal drage omsorg for at udvise en ulastelig adfærd, følger det imidlertid ikke heraf, at den mindste afvigelse fra disse adfærdsnormer kan sanktioneres i medfør af artikel 286, stk. 6, TEUF. Den pågældende tilsidesættelse skal i denne henseende være af en vis grovhed (jf. analogt dom af 11.7.2006, Kommissionen mod Cresson,
C-432/04
,
EU:C:2006:455
, præmis
).
Undersøgelsen af de fem klagepunkter, som Revisionsretten har fremført, skal således have til formål at afgøre, om de sagsakter, som Domstolen råder over, gør det muligt at fastslå, at Karel Pinxten har begået en tilsidesættelse af en vis grovhed af de forpligtelser, der følger med hvervet som medlem af denne institution, således som disse er fastlagt i den primære ret og præciseret i de regler, som den nævnte institution har vedtaget.
Det tilkommer i denne henseende Domstolen at undersøge samtlige de beviser, der er fremlagt for den af både Revisionsretten, som det tilkommer at godtgøre eksistensen af den tilsidesættelse, som den foreholder Karel Pinxten, og af Karel Pinxten. Domstolen skal bl.a. vurdere den materielle nøjagtighed og pålidelighed af disse beviser med henblik på at afgøre, om de er tilstrækkelige til at fastslå, at der foreligger en tilsidesættelse af en vis grovhed som omhandlet i artikel 286, stk. 6, TEUF.
1.

Om det fjerde klagepunkt om den uanmeldte og ulovlige udøvelse af en politisk aktivitet og af en funktion som direktør i et privat ejendomsselskab
Med det fjerde klagepunkt har Revisionsretten gjort gældende, at Karel Pinxten tilsidesatte sine forpligtelser til at udvise uegennyttighed, uafhængighed, upartiskhed, engagement, hæderlighed, ansvarlighed, eksemplarisk adfærd og gennemsigtighed, idet han under sine mandatperioder uretmæssigt udøvede to eksterne aktiviteter.
Eftersom det misbrug af Revisionsrettens ressourcer, der er genstand for det første klagepunkt, delvist vedrører brug af denne institutions ressourcer, som ifølge Revisionsretten er forbundet med disse eksterne aktiviteter, skal det fjerde klagepunkt undersøges først.
Som anført i denne doms præmis 238 må Revisionsrettens medlemmer i henhold til artikel 286, stk. 4, TEUF, så længe deres tjeneste varer, ikke udøve nogen anden lønnet eller ulønnet erhvervsmæssig virksomhed.
Med henblik på i overensstemmelse med artikel 285 TEUF bl.a. at garantere disse medlemmers uafhængighed og i henhold til artikel 286, stk. 3, TEUF at sikre, at de nævnte medlemmer afholder sig fra enhver handling, der er uforenelig med karakteren af deres hverv, præciserer de regler, som er vedtaget af Revisionsretten, og som de samme medlemmer, således som det fremgår af denne doms præmis 241, nøje skal overholde, på hvilke betingelser disse kan udøve en ekstern aktivitet i deres tjenesteperiode.
Punkt 3.7 i de etiske retningslinjer bestemmer således, at Revisionsrettens medlemmer kun må udøve eksterne aktiviteter inden for de rammer, der er fastsat i vedtægten, og skal afholde sig fra enhver handling, der kan skade denne institutions omdømme, så tvivl om deres upartiskhed eller forstyrre deres arbejde.
Artikel 4, stk. 1, i adfærdskodeksen af 2004 og artikel 4, stk. 1 og 2, i adfærdskodeksen af 2012 bestemte, at Revisionsrettens medlemmer skulle vie deres fulde indsats til varetagelsen af deres mandat, at de ikke måtte udøve noget politisk hverv, og at de skulle afholde sig fra enhver ekstern erhvervsaktivitet og fra enhver ekstern aktivitet, der var uforenelig med deres pligt til at stå til rådighed i forbindelse med udøvelsen af deres hverv.
Artikel 5, stk. 1, i gennemførelsesbestemmelserne til forretningsordenen bestemte, at Revisionsrettens medlemmer ikke måtte udøve anden erhvervsmæssig virksomhed, og at de skulle afholde sig fra at udøve noget hverv uden for institutionen, som var uforeneligt med princippet om, at de skal udvise uafhængighed, og princippet om, at de skal stå til rådighed, i forbindelse med udøvelsen af deres hverv.
Det fremgik af gennemførelsesbestemmelsernes artikel 5, stk. 2, at enhver anden aktivitet, som medlemmerne udøver eller påtænker at udøve, skulle vurderes på grundlag af fire generelle kriterier, hvorefter aktiviteten henholdsvis ikke måtte skade Revisionsrettens omdømme som en upartisk institution, ikke måtte give anledning til interessekonflikter, ikke måtte kræve for meget af medlemmets tid og ikke måtte give medlemmet en indkomst.
På det processuelle plan indeholdt artikel 4, stk. 3, i adfærdskodeksen af 2004, artikel 4, stk. 6, i adfærdskodeksen af 2012 og artikel 6, stk. 1 og 2, i gennemførelsesbestemmelserne til forretningsordenen en forpligtelse til at afgive erklæring til Revisionsrettens formand ikke blot om enhver ekstern aktivitet, der udøvedes på det tidspunkt, hvor et medlem tiltrådte tjenesten ved denne institution, men også under resten af den pågældendes mandat.
Det følger af det ovenstående, at det med henblik på at tage stilling til det fjerde klagepunkt skal vurderes, om Karel Pinxten har opfyldt forpligtelserne til at afgive erklæring om enhver ekstern aktivitet og til at afholde sig fra at udøve en ekstern aktivitet, der er uforenelig med hans hverv, for så vidt angår de to eksterne aktiviteter, der er genstand for det første og det andet led i dette klagepunkt.
a)

Om det første led i det fjerde klagepunkt om den uanmeldte og ulovlige udøvelse af en politisk aktivitet
1)

Parternes argumentation
Med det første led i det fjerde klagepunkt har Revisionsretten gjort gældende, at Karel Pinxten udøvede intens politisk aktivitet på et tidspunkt, hvor han var medlem af denne institution. Han deltog således i adskillige møder i bestyrelsen for det politiske parti Open VLD (herefter »det omhandlede politiske parti«), hvor han desuden var tillagt stemmeret indtil 2008.
Karel Pinxten afgav ikke erklæring om denne aktivitet til Revisionsretten, som heller ikke godkendte den, og den er under alle omstændigheder uforenelig med hvervet som medlem af denne institution.
Karel Pinxten har bestridt, at han udøvede nogen form for politisk aktivitet under den periode, hvori han var medlem af Revisionsretten. Selv om det er korrekt, at han deltog i visse møder i det omhandlede politiske parti, var der tale om møder i dette partiets »udvidede« bestyrelse, hvori partiets parlamentsmedlemmer også deltog, og i hvilken forbindelse Karel Pinxten ikke havde stemmeret, for så vidt som han ikke var valgt til denne bestyrelse. Hans deltagelse i disse møder havde til formål at fremme Revisionsrettens aktiviteter og at opretholde tjenstlige forbindelser til nationale politiske beslutningstagere.
2)

Domstolens bemærkninger
For det første bemærkes, at Revisionsrettens argument om, at Karel Pinxten deltog i det omhandlede politiske partis bestyrelsesmøder som medlem med stemmeret indtil 2008, ikke kan anses for godtgjort, eftersom de sagsakter, som Domstolen råder over, ikke indeholder noget bevis til støtte for dette argument.
Hvad for det andet angår den omstændighed, at Karel Pinxten fra 2008 deltog i det omhandlede politiske partis bestyrelsesmøder uden at have stemmeret, har Revisionsretten bl.a. fremlagt en e-mail af 24. november 2008 fra dette partis politiske direktør, hvori sidstnævnte forsikrer Karel Pinxten om, at han systematisk vil blive inviteret til det nævnte partis bestyrelsesmøder, samt referater af disse møder, hvoraf fremgår, at Karel Pinxten deltog i mindst 30 af de nævnte møder i perioden fra den 9. marts 2009 til den 26. april 2010.
Således som generaladvokaten har anført i punkt 182 i forslaget til afgørelse fremgår det endvidere af disse referater, at det omhandlede politiske partis bestyrelsesmøder, hvori Karel Pinxten deltog, havde til formål at drøfte forskellige spørgsmål om belgisk politik og EU-politik.
Selv om de referater af det omhandlede politiske partis bestyrelsesmøder, der blev afholdt efter den 26. april 2010, ikke indgår i de sagsakter, som Domstolen råder over, fremgår det endvidere af en række oplysninger i sagen, at Karel Pinxten fortsatte sin deltagelse i disse møder efter denne dato.
Det fremgår navnlig af en e-mailkorrespondance fra maj 2012, at Karel Pinxten gav udtryk for undren over, at han ikke længere modtog invitationer til at deltage i det omhandlede politiske partis bestyrelsesmøder, og at han modtog det svar, at der var tale om et teknisk problem. Karel Pinxtens interesse i disse møder fremgår desuden af en e-mailkorrespondance fra januar 2016, hvori han klagede over, at han modtog invitationerne til de nævnte møder alt for sent til, at han kunne tilrettelægge sin tid med henblik på at deltage i disse møder.
Det bekræftes endvidere af e-mails, der blev fremsendt i september 2014 samt i september og oktober 2015, at Karel Pinxten deltog i visse af det omhandlede politiske partis bestyrelsesmøder.
Det fremgår endvidere af flere e-mails fra 2016 og 2017, at Karel Pinxten fortsat modtog invitationer til sådanne møder, idet det af dokumentationen vedrørende flere af hans tjenesterejser fremgår, at Karel Pinxten deltog i mindst fire af disse møder i løbet af disse to år.
I øvrigt har Karel Pinxten under sin høring for Revisionsretten og derefter i retsmødet erkendt at have deltaget regelmæssigt i det omhandlede politiske partis »udvidede« bestyrelsesmøder, dvs. i gennemsnit i ca. otte til ti møder om året.
Det følger af disse forhold, at Karel Pinxten i størstedelen af sine to mandatperioder ved Revisionsretten aktivt deltog i en politisk aktivitet, som bl.a. kom til udtryk ved en direkte og regelmæssig deltagelse i ledelsesorganet for et nationalt politisk parti.
Karel Pinxtens argument om, at han deltog i disse møder som gæst eller observatør på samme måde som det omhandlede partis parlamentsmedlemmer, uden at han var blevet valgt til dette formål og uden at have stemmeret, kan ikke rejse tvivl om denne vurdering.
Den regelmæssige tilstedeværelse under et politisk partis bestyrelsesmøder, selv uden stemmeret, giver nemlig en reel mulighed for at påvirke partiets politiske virksomhed, navnlig gennem deltagelse i de drøftelser, der føres i denne kreds. Ligheden mellem situationen for det omhandlede partis parlamentsmedlemmer og Karel Pinxtens situation, for så vidt angår deltagelsen i de omhandlede møder, som han har påberåbt sig, bekræfter i øvrigt, at denne deltagelse havde tilknytning til en politisk aktivitet.
Ud over den omstændighed, at Karel Pinxten ikke på nogen måde afgav erklæring om denne aktivitet, skal det imidlertid fastslås, at en sådan aktivitet klart er uforenelig med hvervet som medlem af Revisionsretten.
I tillæg til den tid, der er nødvendig for at begive sig til og deltage i politiske møder på hverdage, hvor det pågældende medlem er forpligtet til at stå til rådighed, skader en aktivitet af dette omfang den pågældendes uafhængighed og kan, når den er kendt, skade det billede, som offentligheden har af Revisionsrettens upartiskhed.
En sådan aktivitet er derfor uforenelig med de forpligtelser, der er indført ved den primære ret, og den er ligeledes i strid med de regler, der er vedtaget af Revisionsretten, og som er nævnt i denne doms præmis 250-253. Udøvelsen af et politisk hverv er navnlig udtrykkeligt forbudt i henhold til adfærdskodeksen af 2004 og af 2012, mens punkt 3.3 i de etiske retningslinjer nævner nødvendigheden af at undgå enhver interessekonflikt, der kan opstå i forbindelse med medlemskab af en politisk bestyrelse.
Det skal fremhæves, at det forhold, at et medlem af Revisionsretten i størstedelen af sine mandatperioder har opretholdt en politisk aktivitet, udgør en særlig grov overtrædelse af de mest grundlæggende forpligtelser, der følger med den pågældendes hverv.
Grovheden af tilsidesættelsen af disse forpligtelser forstærkes i det foreliggende tilfælde af den omstændighed, at Karel Pinxten under ingen omstændigheder kunne være uvidende om, at hans adfærd var uforenelig med forskrifterne, eftersom det udvalg, der har til opgave at vurdere Revisionsrettens medlemmers eksterne aktiviteter, ved hans tiltrædelse havde afslået hans anmodning om at bevare titlen som borgmester i Overpelt kommune (Belgien), idet dette udvalg bl.a. støttede sig på en skrivelse af 10. maj 2006 fra denne institutions juridiske tjeneste, hvoraf det fremgik, at denne institutions medlemmer ikke på nogen måde må udøve et politisk hverv.
Det fjerde klagepunkts første led skal derfor tages til følge.
b)

Om det andet led i det fjerde klagepunkt om den uanmeldte og ulovlige funktion som direktør i et privat ejendomsselskab
1)

Parternes argumentation
Med det fjerde klagepunkts andet led har Revisionsretten gjort gældende, at Karel Pinxten i 2016 oprettede et privat selskab, hvorfra han oppebar indtægter, med henblik på at drive en vingård i Côte-d’Or (Frankrig).
Karel Pinxten afgav ikke erklæring om denne aktivitet til Revisionsretten, som heller ikke godkendte den, og den er under alle omstændigheder uforenelig med hvervet som medlem af denne institution, for så vidt som der er tale om en indtægtsgivende erhvervsmæssig aktivitet.
Ifølge Karel Pinxten er det selskab, som Revisionsretten har henvist til, et privat ejendomsselskab, der ikke udøver erhvervsmæssig virksomhed, og som begrænser sig til at opkræve leje for en ejendom, hvorom der er givet oplysninger i hans interesseerklæring. Dette selskab udgør således blot en form for ejerskab over fast ejendom, hvorom der hersker fuldstændig gennemsigtighed.
2)

Domstolens bemærkninger
Det fremgår af de sagsakter, som Domstolen råder over, at Karel Pinxten faktisk varetog funktionen som direktør for et privat ejendomsselskab fra tidspunktet for dette selskabs stiftelse i 2016 og indtil udløbet af hans anden mandatperiode.
Karel Pinxten og hans hustru ejede 97% af kapitalandelene i det nævnte private ejendomsselskab, idet de resterende 3% ejedes af deres tre børn.
Det fremgår desuden af de notarialdokumenter og de e-mails, som Revisionsretten har fremlagt, at samme private ejendomsselskab den 12. september 2016 erhvervede en række jordarealer, som straks blev bortforpagtet til tredjemand med henblik på dyrkning.
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt den funktion, som Karel Pinxten således varetog, var forenelig med hans hverv, skal det imidlertid fastslås, at ingen af de principper, der regulerer vilkårene for Revisionsrettens medlemmer, er til hinder for, at et sådant medlem direkte eller indirekte ejer fast ejendom eller oppebærer lejeindtægter af sådanne ejendomme.
Det fremgår i øvrigt af artikel 2, stk. 2, i adfærdskodeksen af 2012, hvorefter ejerskab af »enhver ejendom under direkte ejerskab eller ejerskab via et ejendomsselskab« var omfattet af den samme erklæringsordning, at Revisionsrettens interne regler udtrykkeligt gav mulighed for, at dens medlemmer direkte eller indirekte kunne have ejerskab over fast ejendom.
Eftersom det hverken er gjort gældende eller a fortiori godtgjort, at det omhandlede private ejendomsselskab udøvede aktiviteter, der går ud over forvaltningen af de landbrugsarealer, der er nævnt i denne doms præmis 281, fremgår det, at Karel Pinxten som direktør for dette selskab udelukkende havde til opgave at forvalte de arealer, som det nævnte selskab ikke direkte udnyttede, således som han ville have gjort, hvis han havde ejet disse arealer direkte.
Under disse omstændigheder og i mangel af andre oplysninger, der kan godtgøre, at Revisionsrettens kritik af Karel Pinxten i denne henseende er begrundet, synes den af ham udøvede aktivitet, der bestod i at fungere som direktør for et familieejet privat ejendomsselskab, ikke at være i strid med princippet om uafhængighed og princippet om upartiskhed, at begrænse hans tilgængelighed eller at skaffe ham større indtægter end dem, han kunne have opnået som ejer af den faste ejendom, som tilhørte dette selskab.
I modsætning til, hvad Revisionsretten har anført, følger det heraf, at denne aktivitet ikke kan anses for en aktivitet, der er uforenelig med hvervet som medlem af Revisionsretten.
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt Karel Pinxten overholdt sin forpligtelse til at afgive erklæring om en sådan aktivitet, fremgår det af artikel 2, stk. 2 og 4, i adfærdskodeksen af 2012, at det påhvilede et medlem af Revisionsretten, som under sin mandatperiode gennem et ejendomsselskab havde erhvervet en fast ejendom, som ikke udgjorde en bolig, der udelukkende benyttedes af det pågældende medlem, at afgive en ny erklæring om sine finansielle interesser og de af vedkommendes formueforhold, der vedrører denne ejendom.
Hvad angår eksistensen af denne særlige forpligtelse til at afgive erklæring vedrørende ejerskab over fast ejendom og den henvisning til ejendomsselskaber, der i denne henseende er foretaget i adfærdskodeksen af 2012, skal det fastslås, at en interesseerklæring om finansielle interesser og formueforhold fra et medlem af Revisionsretten, som nævner den faste ejendom, der ejes gennem et ejendomsselskab, var tilstrækkelig til, at dette medlem af Revisionsretten i det tilfælde, hvor vedkommende varetog funktionen som direktør for dette selskab, kunne anses for at opfylde sin forpligtelse til at afgive erklæring over for denne institution.
Eftersom funktionen som direktør for et privat ejendomsselskab for det første ikke som sådan er uforenelig med hvervet som medlem af Revisionsretten, og eftersom en eventuel interessekonflikt i forbindelse med denne funktion for det andet efter sin art vil opstå som følge af ejerskabet af den omhandlede faste ejendom og ikke selve udøvelsen af den nævnte funktion, er det, for at Revisionsretten kan kontrollere, om dens medlemmer overholder de forpligtelser, der påhviler dem, i øvrigt ikke nødvendigt, at der afgives en supplerende erklæring om denne eksterne aktivitet inden for rammerne af den procedure, der er omhandlet i denne doms præmis 254.
I det foreliggende tilfælde er det ubestridt, at de landbrugsarealer, som var ejet af det omhandlede private ejendomsselskab, faktisk blev nævnt i en ny erklæring om finansielle interesser og formueforhold, som Karel Pinxten afgav efter erhvervelsen af disse arealer.
Det fjerde klagepunkts andet led skal derfor forkastes som ugrundet.
Dette klagepunkt skal derfor delvist tages til følge.
2.

Om det første klagepunkt om misbrug af Revisionsrettens ressourcer til at finansiere aktiviteter, som ikke har sammenhæng med eller er uforenelige med hvervet som medlem af denne institution
a)

Formaliteten med hensyn til det første klagepunkt
Karel Pinxten har fremført to argumenter til støtte for, at det første klagepunkt ikke kan antages til realitetsbehandling, nemlig at Revisionsretten ikke har udøvet sin skønsbeføjelse, og at udformningen af stævningen er behæftet med formelle mangler, samt at den tabel, der er fremlagt som bilag til replikken, skal afvises fra realitetsbehandling.
1)

Om Revisionsrettens udøvelse af sin skønsbeføjelse
i)

Parternes argumentation
Karel Pinxten har gjort gældende, at Revisionsretten begrænsede sig til at henvise til OLAF’s rapport uden at foretage en analyse heraf og navnlig uden præcist at angive, hvorledes hver enkelt af de kritiserede udgifter var uregelmæssige. Denne institution undlod således at udøve den skønsbeføjelse, som den er tillagt ved artikel 286, stk. 6, TEUF. Denne mangel forstærkes af den omstændighed, at Revisionsretten i sidste ende kun afkrævede Karel Pinxten ca. 27% af det beløb, som OLAF havde lagt til grund, uden at forklare, hvorfor den ikke desto mindre tog hensyn til alle de beskyldninger, der var rettet Karel Pinxten i OLAF’s rapport.
Revisionsretten er af den opfattelse, at det påhvilede den at foretage en analyse af OLAF’s rapport og at henvise hertil. Den foretog imidlertid sin egen vurdering af de omhandlede faktiske omstændigheder, hvilket i øvrigt fremgår af den foreløbige rapport og stævningen.
ii)

Domstolens bemærkninger
Det fremgår af artikel 286, stk. 6, TEUF, at det alene er Revisionsretten, som kan indlede den procedure, der er fastsat i denne bestemmelse.
Det tilkommer således denne institution at vurdere, om de oplysninger, som den råder over med hensyn til den adfærd, der er udvist af det pågældende medlem eller tidligere medlem af den nævnte institution, er tilstrækkelige til at begrunde indledningen af denne procedure. Forretningsordenens artikel 4 foreskriver i øvrigt en intern procedure, der har til formål at gøre det muligt for den samme institution at træffe en informeret afgørelse herom.
Desuden kan den omstændighed, at der foreligger en rapport fra OLAF om den adfærd, der er udvist af det pågældende medlem eller tidligere medlem af Revisionsretten, ikke begrænse den skønsmargen, som denne institution råder over i denne henseende, idet det af artikel 11, stk. 4, i forordning nr. 883/2013 fremgår, at det påhviler den institution, som en sådan rapport er fremsendt til, at afgøre, hvilke konsekvenser denne rapport og de henstillinger, der ledsager rapporten, skal have.
Som det bl.a. fremgår af denne doms præmis 188-214, blev den procedure, der er fastsat i forretningsordenens artikel 4, iværksat i det foreliggende tilfælde, hvilket gjorde det muligt for Revisionsretten under hensyntagen til samtlige de oplysninger, som den rådede over, herunder OLAF’s rapport, at beslutte at anlægge nærværende søgsmål.
Under disse omstændigheder kan det forhold, at stævningen i vidt omfang er baseret på konstateringerne i OLAF’s rapport, ikke rejse tvivl om formaliteten med hensyn til det første klagepunkt, idet Revisionsretten på ingen måde har pligt til at fravige disse konstateringer.
I øvrigt har Revisionsretten i stævningen ikke gentaget samtlige de beskyldninger, der nævnes i OLAF’s rapport. Revisionsretten har således navnlig ikke fremført et klagepunkt om, at Karel Pinxten havde perioder med ubegrundet fravær, og den så desuden bort fra OLAF’s vurdering af, at visse af Karel Pinxtens tjenesterejser var uregelmæssige.
Det følger heraf, at Karel Pinxtens argument om, at Revisionsretten ikke udøvede sin skønsbeføjelse, skal forkastes.
2)

Om udformningen af stævningen og om formaliteten vedrørende den tabel, der er fremlagt som bilag til replikken
i)

Parternes argumentation
Karel Pinxten har gjort gældende, at Revisionsretten som retsforfølgende myndighed ikke har opfyldt sin forpligtelse til at fastlægge de faktiske omstændigheder ved at godtgøre, at hver enkelt af de udgifter, der kritiseres i forbindelse med det første klagepunkt, faktisk er uregelmæssige.
En sådan godtgørelse kan ikke ske ved en generel og automatisk henvisning til OLAF’s rapport og dens talrige bilag, idet en sådan henvisning ikke kan antages til realitetsbehandling. Denne institution kan endvidere ikke med føje til støtte for sin argumentation henvise til den tabel, der fremgår af bilag C.1 til replikken, så meget desto mere som denne tabel er udfærdiget efter det tidspunkt, hvor den besluttede at anlægge sag ved Domstolen.
Revisionsretten er af den opfattelse, at stævningen er tilstrækkeligt begrundet. Revisionsretten har således fremlagt repræsentative eksempler på de overtrædelser, som Karel Pinxten foreholdes, samtidig med at den har gengivet hvert klagepunkt og fremlagt en mere detaljeret tabel i bilaget. Efter at Karel Pinxten den 4. februar 2019 havde fremsendt sine bemærkninger, foretog Revisionsretten desuden en ny undersøgelse af hver enkelt udgift og udarbejdede en tabel, der er vedlagt dens afgørelse af 11. april 2019, om fastlæggelse af fordringen og inddrivelsen heraf.
ii)

Domstolens bemærkninger
Indledningsvis bemærkes, at Karel Pinxtens argument om, at Revisionsretten ikke har fastlagt de faktiske omstændigheder, som ligger til grund for det første klagepunkt, skal vurderes i forbindelse med undersøgelsen af, om dette klagepunkt er begrundet, og ikke i forbindelse med undersøgelsen af, om klagepunktet kan antages til realitetsbehandling.
Hvad derudover for det første angår udformningen af stævningen bemærkes, at stævningen i henhold til artikel 21 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 120, litra c), i Domstolens procesreglement bl.a. skal angive søgsmålets genstand, sagsøgerens påstande samt de påberåbte anbringender og argumenter.
Overholdelsen af denne forpligtelse skal gøre det muligt for den sagsøgte at tilrettelægge sit forsvar og for Domstolen at udøve sin kontrol. Følgelig skal de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som et sådant søgsmål støttes på, fremgå af selve stævningen på en sammenhængende og forståelig måde, og påstandene heri skal være utvetydigt formuleret for at undgå, at Domstolen træffer afgørelse ultra petita eller undlader at tage stilling til et klagepunkt.
Inden for rammerne af et søgsmål, der er anlagt i henhold til artikel 286, stk. 6, TEUF, skal Revisionsretten således fremstille klagepunkterne på en sammenhængende og præcis måde med henblik på at gøre det muligt for det pågældende eller tidligere medlem af Revisionsretten at danne sig en klar opfattelse af arten af den tilsidesættelse af de med hvervet forbundne forpligtelser, som den pågældende foreholdes, hvilket er en nødvendig forudsætning for, at dette medlem eller dette tidligere medlem kan tage effektivt til genmæle, og at Domstolen kan efterprøve, om den hævdede tilsidesættelse foreligger.
Selv om stævningens indhold i denne henseende på særlige punkter kan støttes og udbygges ved henvisninger til bestemte afsnit i dokumenter, der vedlægges som bilag til den, kan der ikke ved en generel henvisning til andre dokumenter, herunder dokumenter, der figurerer som bilag til stævningen, rådes bod på en undladelse af at anføre afgørende dele af den retlige argumentation, der skal være indeholdt i stævningen (jf. analogt dom af 11.9.2014, MasterCard m.fl. mod Kommissionen,
C-382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det tilkommer således ikke Domstolen at forsøge ved hjælp af bilagene til stævningen at klarlægge og identificere, hvilke klagepunkter og argumenter der kan antages at udgøre grundlaget for søgsmålet (jf. analogt dom af 11.9.2014, MasterCard m.fl. mod Kommissionen,
C-382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde indeholder Revisionsrettens stævning en generel redegørelse for det første klagepunkt, hvori der bl.a. er redegjort for de kategorier af situationer, hvori denne institutions ressourcer efter Revisionsrettens opfattelse er blevet misbrugt af Karel Pinxten.
Denne redegørelse suppleres af meget omfangsrige bilag, hvortil der henvises gentagne gange i stævningen.
I denne forbindelse skal det ganske vist bemærkes, at den måde, hvorpå der i stævningen er henvist til disse bilag, er kritisabel, for så vidt som Revisionsretten flere gange har støttet sin argumentation på en utilstrækkeligt præcis henvisning til bilag A.37 til stævningen, som består af adskillige dokumenter, der i flere tilfælde er præsenteret på en ustruktureret måde, og som omfatter flere tusinde sider.
Selv om denne fremgangsmåde ikke giver Domstolen mulighed for at foretage en præcis og detaljeret analyse, forholder det sig ikke desto mindre således, at stævningen ikke desto mindre gør det muligt at forstå arten af Revisionsrettens første klagepunkt og de argumenter, som den ønsker at gøre gældende, med henblik på at godtgøre, at Karel Pinxtens adfærd ikke var i overensstemmelse med forskrifterne.
Det må derfor fastslås, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som det foreliggende søgsmål støttes på, i tilstrækkelig grad fremgår af stævningens ordlyd, og at de mange henvisninger til bilagene til stævningen således ikke har til formål at afhjælpe en mangel ved stævningen i denne henseende.
Hvad mere specifikt angår Revisionsrettens fremlæggelse af den tabel, der fremgår af bilag A.47 til stævningen, skal det bemærkes, at denne tabel gør det muligt for denne institution at underbygge og supplere stævningen ved udtømmende og præcist at beskrive de konkrete situationer, hvori de uregelmæssigheder, der er nævnt i stævningen som led i det første klagepunkt, er indtrådt.
Denne tabel gør det desuden muligt at sikre kontinuitet med den forudgående administrative procedure, hvorunder de samme henvisninger blev anvendt af såvel Revisionsretten som Karel Pinxten til at identificere de omhandlede situationer.
Henset til det store antal konkrete situationer, der er omfattet af det første klagepunkt, er det i øvrigt vanskeligt at forestille sig en fuldstændig fremstilling af disse i selve stævningen.
En sådan formel begrænsning kan imidlertid ikke indebære, at Revisionsretten må undlade for Domstolen at fremlægge samtlige de faktiske omstændigheder, som ifølge Revisionsretten kan bidrage til at godtgøre, at Karel Pinxten har tilsidesat de forpligtelser, der følger med hvervet.
Under disse omstændigheder skal det fastslås, at fremstillingen af det første klagepunkt i stævningen gør det muligt for Karel Pinxten at udøve sin ret til forsvar, således som han i øvrigt detaljeret har gjort under retsforhandlingerne for Domstolen, og for Domstolen at tage stilling til, om dette klagepunkt er begrundet.
Det følger heraf, at de formelle mangler ved fremstillingen af stævningen ikke gør det muligt at fastslå, at det første klagepunkt helt eller delvist skal afvises.
Hvad for det andet angår argumentet om, at den tabel, der er gengivet i bilag C.1 til replikken, ikke kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som den er blevet udfærdiget senere end stævningen og fremlagt i forbindelse med replikken, skal det bemærkes, at det af procesreglementets artikel 127 fremgår, at nye anbringender ikke må fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne. Dette procesreglements artikel 128, stk. 1, bestemmer, at parterne i forbindelse med replikken kan fremlægge eller anføre yderligere beviser til støtte for deres anbringender, idet de skal begrunde, hvorfor beviserne først påberåbes på dette tidspunkt.
Det skal i denne henseende fastslås, at den tabel, der er fremlagt som bilag C.1 til replikken, udgør en ny fremstilling af tabellen i bilag A.47 til stævningen og har til formål at gøre det lettere at identificere beviserne vedrørende hver enkelt af de situationer, der er omhandlet i denne tabel, og at tage hensyn til de argumenter, som Karel Pinxten har fremført i svarskriftet.
Eftersom det ikke er godtgjort, at den tabel, der er fremlagt som bilag C.1 til replikken, indeholder nye klagepunkter, eller at den henviser til beviser, der ikke er blevet fremlagt som bilag til stævningen, skal den hverken helt eller delvist afvises fra realitetsbehandling i medfør af procesreglementets artikel 127 og 128.
b)

Hvorvidt det første klagepunkt er begrundet
1)

Parternes argumentation
Med det første klagepunkt har Revisionsretten anført, at Karel Pinxten ved at have misbrugt denne institutions midler har tilsidesat sine forpligtelser til at udvise uegennyttighed, uafhængighed, upartiskhed, engagement, hæderlighed, ansvarlighed, eksemplarisk adfærd og gennemsigtighed.
I første række har Revisionsretten foreholdt Karel Pinxten, at han anmodede om godtgørelse af udgifter til tjenesterejser og om udbetaling af dagpenge i forbindelse med aktiviteter, der ikke var forbundet med varetagelsen af hans hverv.
Revisionsretten har i denne henseende fremhævet, at det af artikel 7 i forordning nr. 2290/77 og af afgørelse nr. 1-2003 fremgik, at denne godtgørelse og denne udbetaling kun kunne foretages for opgaver, som institutionen havde betroet et medlem at udføre, og som vedrørte udøvelsen af den pågældendes hverv.
Karel Pinxten anmodede imidlertid for det første om godtgørelse af udgifter til tjenesterejser og om udbetaling af dagpenge i forbindelse med underholdningsaktiviteter, nemlig rekreative aktiviteter, såsom en rejse til bjergresortet i Crans-Montana (Schweiz), fritidsaktiviteter, navnlig jagt- og turistrejser, såsom en rejse til Cuba, og deltagelse i venners receptioner eller bryllupper.
For det andet anmodede Karel Pinxten om godtgørelse og om dagpenge i forbindelse med aktiviteter, der vedrørte hans egne økonomiske interesser, navnlig i forbindelse med købet af en vingård.
For det tredje gennemførte Karel Pinxten tjenesterejser i forbindelse med aktiviteter, som ikke var forenelige med hans hverv, såsom aktiviteter inden for rammerne af det omhandlede politiske parti, og som må anses for godtgjort som følge af såvel hyppigheden af møderne med partiets medlemmer som de af OLAF indsamlede oplysninger.
For det fjerde indberettede Karel Pinxten »tjenesterejser uden anmodning om godtgørelse« i forbindelse med aktiviteter, som han har anerkendt ikke havde nogen sammenhæng med hans hverv, for at sikre, at de kilometer, der blev tilbagelagt med det tjenestekøretøj, som han anvendte på sine tjenesterejser, ikke blev medregnet i det årlige loft på 15000 km, hvis overskridelse ville medføre en egenbetaling.
Selv om Karel Pinxten har forklaret en lang række af tjenesterejserne med, at han havde modtaget en formel invitation, kan denne begrundelse ikke tiltrædes, dels eftersom den formelle karakter, navnlig den omstændighed, at en invitation henviser til modtagerens stilling som medlem af Revisionsretten, kan have karakter af høflig tiltale, som ikke er udtryk for, at der foreligger en sammenhæng med den pågældendes stilling som medlem af Revisionsretten, dels eftersom det er godtgjort, at Karel Pinxten i visse tilfælde selv havde anmodet om den omhandlede invitation. Stillingen eller titlen på de personer, med hvem der afholdes møde i forbindelse med en tjenesterejse, udgør heller ikke en gyldig grund, idet dette ikke er tilstrækkeligt til at godtgøre, at der var tale om en officiel begivenhed. Revisionsrettens formand har i øvrigt til opgave at repræsentere denne institution udadtil og fra 2016 med bistand fra de medlemmer, der har ansvaret for institutionelle relationer og for kvalitetskontrol af revisionen.
I anden række har Revisionsretten anført, at Karel Pinxten i kvartalsopgørelserne over sine udgifter til repræsentation og receptioner angav udgifter, der havde privat karakter, eller som var uforenelige med hans hverv.
Det fremgår imidlertid af artikel 2 i afgørelse nr. 7-2004, at godtgørelsen af udgifter til repræsentation var begrænset til de udgifter, som Revisionsrettens medlemmer afholdt i denne egenskab, og at venner og personlige forbindelser skulle inviteres som privatpersoner.
Revisionsretten har navnlig fremhævet, at Karel Pinxten arrangerede en række middage på sin bopæl, i hvilken forbindelse det ikke er godtgjort, at disse middage havde en sammenhæng med hans stilling som medlem af denne institution, og som, henset til ordlyden af en skrivelse af 28. april 2015 til Kongeriget Belgiens premierminister, som indeholdt en invitation til en sådan middag (herefter »skrivelsen af 28. april 2015«), må anses for reelt at have haft til formål at samle Karel Pinxtens venner.
I tredje række gjorde Karel Pinxten brug af sit tjenestekøretøj og af Revisionsrettens chauffører i forbindelse med aktiviteter, der ikke vedrørte eller var uforenelige med hans hverv, herunder i tilfælde, hvor han ikke var på tjenesterejse.
Det fremgår imidlertid af artikel 1 og 4 i afgørelse nr. 33-2004, at Revisionsretten kun afholder de udgifter, der er forbundet med brugen af tjenestekøretøjet, når denne brug finder sted i forbindelse med, at denne institutions medlemmer udøver deres hverv. Dette var i henhold til disse bestemmelser tilfældet, når den pågældende befordring fandt sted i henhold til en tjenesterejseordre, eller når befordring, der i visse særlige tilfælde ansås for forbundet med udøvelsen af hvervet, ikke oversteg en grænse på 15000 km om året. Revisionsrettens medlemmer havde endvidere udelukkende mulighed for at gøre brug af chauffører med henblik på at foretage befordring i forbindelse med udøvelsen af deres hverv.
Karel Pinxten helbredstilstand havde ikke en sådan karakter, at den kunne begrunde, at Revisionsrettens chauffører blev benyttet til at foretage privat befordring. I øvrigt blev den lægeattest, hvori han blev frarådet at føre et køretøj over lange distancer, først udfærdiget den 31. oktober 2016.
Ifølge Revisionsretten var de bestemmelser, der fandt anvendelse i hele den omtvistede periode, klare, præcise og forudsigelige, og Karel Pinxten havde fuldt kendskab hertil. Disse bestemmelser gjorde det på intet tidspunkt muligt at foretage betalinger for private aktiviteter eller aktiviteter, der ikke var forenelige med stillingen som medlem af Revisionsretten. Karel Pinxten kan i denne forbindelse ikke placere ansvaret for sine egne undladelser hos Revisionsretten, som rådede over passende interne kontrolmekanismer.
I denne situation kan der således på ingen måde konstateres en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, idet administrationens tavshed eller uberettigede udbetalinger ikke kan ses for præcise, ubetingede og samstemmende forsikringer.
Under alle omstændigheder kan en fremgangsmåde, der ikke er forskriftsmæssig, ikke skabe en berettiget forventning. Revisionsrettens formand godkendte imidlertid de af Karel Pinxten udfærdigede tjenesterejseordrer på grundlag af oplysninger, som ikke gjorde det muligt at forstå, at disse tjenesterejseordrer ikke vedrørte opgaver, der var forbundet med udøvelsen af hans hverv. Denne formands godkendelse var således ugyldig som følge af Karel Pinxtens bevidste undladelser eller svigagtige adfærd.
Karel Pinxten har gjort gældende, at det første klagepunkt skal forkastes.
Han har i første omgang påberåbt sig retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
Karen Pinxten har i denne forbindelse anført, at de regler, som indtil 2018 fandt anvendelse inden for Revisionsretten, ikke indeholdt en definition af begreberne »tjenesterejse«, »udøvelsen af hvervet« eller »Revisionsrettens interesse«. Den eneste relevante tekst på dette tidspunkt var bemærkningerne til artikel 4 i afgørelse nr. 33-2004, hvoraf det fremgår, at der skal anlægges en bred forståelse af udøvelsen af hvervet.
Karel Pinxten fremsendte endvidere systematisk de oplysninger, der krævedes i henhold til afgørelse nr. 1-2003, til Revisionsrettens formand. Han underrettede desuden formanden om, at han gjorde brug af en chauffør af helbredsmæssige årsager, idet dette blev nærmere præciseret i erklæringen om »tjenesterejser uden anmodning om godtgørelse«. Han besvarede desuden samtlige de spørgsmål, som Revisionsrettens tjenestegrene stillede ham. Henset til den gennemsigtige fremgangsmåde, som han således fulgte, kan han ikke holdes ansvarlig for mangler ved den af disse tjenestegrene udførte kontrol, som ikke gjorde det muligt for Revisionsretten at opdage eventuelle fejl.
I denne sammenhæng fik Karel Pinxten gennem de indrømmede tilladelser og Revisionsrettens praksis præcise, ubetingede og samstemmende forsikringer, som hidrørte fra pålidelig kilder, i mere end ti år, hvilket har skabt en berettiget forventning om, at de foretagne udbetalinger var forskriftsmæssige. Det af Revisionsretten anlagte søgsmål indebærer således tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
I anden omgang er de vurderinger, som Revisionsretten har foretaget inden for rammerne af det første klagepunkt, behæftet med en række åbenbare fejl.
Revisionsretten rejste således efter OLAF’s undersøgelse tvivl om formålet med flere tjenesterejser og baserede sig på det, som den anså for at være »det faktiske formål« med disse tjenesterejser uden på nogen måde at redegøre for, hvilken dokumentation der lå til grund for denne fremgangsmåde.
Karel Pinxten har navnlig anført, at han ikke på noget tidspunkt udøvede nogen form for politisk aktivitet under de perioder, hvori han var medlem af Revisionsretten. Han mødtes med medlemmer af det omhandlede politiske parti i sin egenskab af medlem af Revisionsretten og bl.a. med henblik på at fremme denne institutions arbejde. De opgaver, som han udførte inden for SBNL-V, bidrog ligeledes til at udbrede kendskabet til Revisionsrettens arbejde hos interessenter.
Hvad angår jagtbegivenhederne har Karel Pinxten anført, at de tjenesterejser, som han foretog til slottet i Chambord (Frankrig), fandt sted inden for rammerne af de europæiske institutioners dage med deltagelse af fremtrædende europæiske personligheder. Mere generelt kan den omstændighed, at et officielt møde er forbundet med mere uformelle begivenheder, ikke rejse tvivl om, at dette møde har sammenhæng med det hverv, som varetages af et medlem af Revisionsretten.
Tjenesterejsen til Crans-Montana blev godkendt af Revisionsrettens formand uden krav om, at der skulle fremlægges yderligere oplysninger. Dette gjorde det muligt for Karel Pinxten at deltage i »Crans Montana Forum«, hvis formål er at samle fremtrædende personligheder med henblik på generelle drøftelser. Sagsøgte fik i øvrigt kendskab til dette forum gennem Revisionsrettens formand.
Rejsen til Cuba var godkendt af Revisionsrettens formand og desuden begrundet med henvisning til ønsket om at møde lokale aktører, idet karakteren af det cubanske styre gjorde det nødvendigt at etablere kontakt efter ankomsten. Organiseringen af rejsen blev desuden vanskeliggjort af, at EU-delegationen i Cuba ikke samarbejdede.
De lægeundersøgelser, for hvilke han ikke har modtaget nogen godtgørelse, er omfattet af de tilfælde, der er omhandlet i artikel 4 i afgørelse nr. 33-2004, hvori det er tilladt at gøre brug af en chauffør.
Karel Pinxten har i øvrigt givet detaljerede præciseringer om en række tjenesterejser, hvis formål ikke er korrekt beskrevet i stævningen, eller med hensyn til hvilke Revisionsretten har anført urigtige konstateringer vedrørende de faktiske omstændigheder.
Hvad angår udgifterne til repræsentation og receptioner har Karel Pinxten under henvisning til afgørelse nr. 7-2004 og Revisionsrettens meddelelser fremhævet, at det er i denne institutions interesse, at dens medlemmer plejer kontakter med fremtrædende aktører. Der fandtes ingen regler, som var til hinder for, at repræsentationsaktiviteter kunne rettes mod allerede kendte personer, idet kun personlige venner og familiemedlemmer skulle inviteres som privatpersoner.
Han har i denne henseende anfægtet den tilgang, som Revisionsretten har argumenteret for, hvorefter det udelukkende tilkom Revisionsrettens formand at udføre repræsentationsaktiviteter. Denne tilgang er ikke i overensstemmelse med denne institutions praksis eller dens strategiske mål og er ikke forenelig med den omstændighed, at dens medlemmer har ret til at afholde udgifter til repræsentation.
De tjenesterejser, som Karel Pinxten pålagde chauffører at foretage, var enten forbundet med hans egne tjenesterejser eller begrundet med henvisning til artikel 4 i afgørelse nr. 33-2004 og artikel 4 i afgørelse nr. 19-2009. Revisionsrettens administration blev i øvrigt fuldt ud informeret om de pågældende chaufførers aktiviteter.
2)

Domstolens bemærkninger
Indledningsvis bemærkes, at det første klagepunkt vedrører flere hundrede forskellige kritikpunkter, som omhandler lige så mange faktiske forhold, i hvilken forbindelse Revisionsrettens ressourcer ifølge dennes opfattelse er blevet misbrugt på Karel Pinxtens foranledning.
Under disse omstændigheder og med henblik på at gøre det muligt at foretage en fuldstændig analyse af disse kritikpunkter på en måde, der er let forståelig for parterne, vil disse kritikpunkter blive identificeret ved henvisning til den nummerering, som Revisionsretten har anvendt med henblik på at kunne foretage inddrivelse, og som fremgår af tabellen i bilag A.47 til stævningen og er gengivet i tabellen i bilag C.1 til replikken.
Det bemærkes i denne henseende, at det påhviler Domstolen at tage stilling til det første klagepunkt på grundlag af de beviser, som den har fået forelagt, og på grundlag af de kriterier, der er fastsat i artikel 286, stk. 6, TEUF, med henblik på at afgøre, om de hævdede uregelmæssigheder kan kvalificeres som tilsidesættelse af de forpligtelser, der følger med hvervet som medlem af Revisionsretten, i denne bestemmelses forstand.
Selv om Revisionsretten den 11. april 2019 havde tilstillet Karel Pinxten en afgørelse om fastlæggelse af fordringen og om inddrivelse i forbindelse med de hævdede uregelmæssigheder, der er genstand for det første klagepunkt, vedrører Domstolens stillingtagen inden for rammerne af den foreliggende sag derfor ikke fastsættelsen af de beløb, som Karel Pinxten eventuelt skal betale, og den berører således ikke den vurdering, der skal foretages af denne afgørelse, i forbindelse med det annullationssøgsmål, som Karel Pinxten har anlagt ved Den Europæiske Unions Ret.
Inden der foretages en successiv undersøgelse af Revisionsrettens kritik vedrørende for det første udgifterne til tjenesterejser og dagpenge, for det andet udgifterne til repræsentation og receptioner og for det tredje brugen af tjenestekøretøjet og af chauffører, skal der tages stilling til Karel Pinxtens argument om, at det første klagepunkt tilsidesætter princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
i)

Om tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning
Det skal bemærkes, at selv om Karel Pinxten formelt har påberåbt sig såvel retssikkerhedsprincippet som princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, vedrører hans argumentation reelt udelukkende det andet af disse principper, hvilket i øvrigt bekræftes af den omformulering af denne argumentation, der fremgår af duplikken.
I overensstemmelse med Domstolens faste praksis forudsætter retten til at påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, at præcise, ubetingede og samstemmende forsikringer, der hidrører fra en pålidelig kilde med den nødvendige bemyndigelse, er fremsat af Unionens kompetente myndigheder over for den pågældende (dom af 8.9.2020, Kommissionen og Rådet mod Carreras Sequeros m.fl.,
C-119/19 P og C-126/19 P
,
EU:C:2020:676
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal uden videre afvises, at dette princip kan finde anvendelse med hensyn til de midler, som Revisionsretten anvendte i forbindelse med udgifterne til repræsentation og receptioner samt brugen af tjenestekøretøjet og chauffører.
For det første følger det af Domstolens praksis, at betalinger som dem, der foretages til dækning af udgifter til repræsentation og receptioner, i mangel af andre relevante elementer, og selv når der er forløbet en lang periode mellem disse betalinger og anfægtelsen af lovligheden heraf, er tilstrækkelig til, at der hos modtageren opstår en berettiget forventning om, at de pågældende betalinger ikke længere kan anfægtes (jf. i denne retning dom af 14.6.2016, Marchiani mod Parlamentet,
C-566/14 P
,
EU:C:2016:437
, præmis
).
Revisionsrettens praksis, der bestod i at godtgøre udgifter til repræsentation og receptioner på grundlag af de oplysninger, der var afgivet af Karel Pinxten, uden at anmode om yderligere oplysninger og uden at bestride, at hans anmodninger om godtgørelse var begrundede, er imidlertid ikke tilstrækkelig til at godtgøre, at denne institution har givet ham præcise, ubetingede og samstemmende forsikringer om, at disse anmodninger var forskriftsmæssige.
For det andet traf Revisionsretten ikke en udtrykkelig afgørelse vedrørende den brug, som Karel Pinxten gjorde af sit tjenestekøretøj og af en chauffør, og han har ikke over for Domstolen henvist til nogen anden form for konkret stillingtagen fra Revisionsrettens side med hensyn til, hvilken fremgangsmåde Karel Pinxten skulle følge i denne henseende.
Selv om det antages, at Revisionsretten, således som Karel Pinxten har gjort gældende, havde ladet en praksis, som den ikke kunne have været ubekendt med, bestå på dette område, er dette forhold under alle omstændigheder ikke tilstrækkeligt til at godtgøre, at denne institution gav Karel Pinxten præcise, ubetingede og samstemmende forsikringer i denne henseende.
Derimod udgør de tjenesterejseordrer, som Revisionsrettens formand udstedte efter udtrykkelig anmodning fra Karel Pinxten, tilstrækkelige forsikringer som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 365, til, at han principielt kan påberåbe sig en berettiget forventning om, at de pågældende tjenesterejser var forskriftsmæssige.
Når dette er sagt, skal det først bemærkes, at det af Domstolens praksis fremgår, at en borger ikke påberåbe sig en berettiget forventning om, at en retstilstand, som er karakteriseret ved svig, vil blive opretholdt (jf. i denne retning dom af 14.6.2017, Santogal M-Comércio e Reparação de Automóveis,
C-26/16
,
EU:C:2017:453
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Hvad dernæst angår den forpligtelse, der påhviler Revisionsrettens medlemmer, således som det fremgår af denne doms præmis 241, til nøje at overholde de forpligtelser til at afgive erklæring, der er fastsat i de regler, som Revisionsretten har vedtaget med henblik på at sikre, at denne institution modtager fuldstændige oplysninger om de anmodninger, der fremsættes med henblik på at anvende den nævnte institutions midler, kan en tjenesterejseordre, der er udstedt på grundlag af en anmodning, hvorfra er udeladt de oplysninger, som er nødvendige for, at samme institutions formand kan vurdere forskriftsmæssigheden af den pågældende tjenesterejse, ikke skabe en berettiget forventning hos det pågældende medlem om, at forholdet er lovligt, heller ikke selv om der ikke foreligger svig.
Endelig kan princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ikke påberåbes af en person, som har gjort sig skyldig i en åbenbar tilsidesættelse af de gældende regler (dom af 16.5.1991, Kommissionen mod Nederlandene,
C-96/89
,
EU:C:1991:213
, præmis
, og af 14.7.2005, ThyssenKrupp mod Kommissionen,
C-65/02 P og C-73/02 P
,
EU:C:2005:454
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Heraf følger for det første, at Karel Pinxten ikke kan påberåbe sig en berettiget forventning, der er baseret på tjenesterejseordrer opnået ved svig eller, selv om det ikke er godtgjort, at der foreligger en svigagtig hensigt, på tjenesterejseordrer, som er udstedt af Revisionsrettens formand på grundlag af en anmodning, hvorfra er udeladt de oplysninger, der er nødvendige for, at denne kan vurdere, om den pågældende tjenesterejse er lovlig.
I modsætning til, hvad Revisionsretten har gjort gældende, kan det imidlertid ikke antages, at de godkendelser, der blev meddelt Karel Pinxten, og som anfægtes inden for rammerne af det første klagepunkt, systematisk er blevet meddelt på grundlag af sådanne oplysninger. Tværtimod fremgår det af de sagsakter, som Domstolen råder over, at adskillige anmodninger om godkendelse af tjenesterejser på en klar og gennemsigtig måde beskriver et formål, som Revisionsretten nu anser for som sådan ikke at være i overensstemmelse med forskrifterne.
For det andet kan princippet om beskyttelse af den berettigede forventning i de tilfælde, hvor det er åbenbart, at en tjenesterejseordre, der er udstedt af Revisionsrettens formand efter anmodning fra Karel Pinxten, er behæftet med uregelmæssigheder, selv om den ikke er opnået ved svig eller på grundlag af en anmodning, der indeholder ufuldstændige oplysninger, ikke udelukke, at Domstolen kan fastslå, at Karel Pinxten ved at anmode om denne godkendelse og derefter ved at påberåbe sig denne godkendelse med henblik på at modtage betaling, har tilsidesat de forpligtelser, der følger med hvervet.
En sådan tilgang følger i øvrigt af den i denne doms præmis 239 nævnte forpligtelse for Revisionsrettens medlemmer til at overholde de højeste adfærdsnormer.
I det tilfælde, hvor det var åbenbart, at en tjenesterejse ikke var forskriftsmæssig, kunne Karel Pinxten nemlig ikke med rimelighed have været uvidende herom. Han kunne under sådanne omstændigheder ikke anmode om godkendelse eller påberåbe sig en sådan godkendelse uden faktisk at forsøge at drage fordel af en eksisterende tolerance over for en praksis, der er behæftet med uregelmæssigheder, eller mangler ved den kontrol, der foretages inden for Revisionsretten.
På baggrund af ovenstående betragtninger kan Revisionsretten derimod ikke med føje med henblik på den foreliggende sag foreholde Karel Pinxten, at han modtog godtgørelse af tjenesterejseudgifter eller dagpenge i forbindelse med en tjenesterejse, som Revisionsrettens formand havde godkendt, på grundlag af en anmodning, der ikke var svigagtig, hvorfra der ikke var udeladt væsentlige oplysninger, og i hvilken forbindelse det ikke var åbenbart, at anmodningen ikke var forskriftsmæssig.
Under disse omstændigheder skal spørgsmålet om, hvorvidt de tjenesterejseordrer, som Revisionsrettens formand udstedte efter anmodning fra Karel Pinxten, kunne skabe en berettiget forventning hos den berørte om, at de pågældende tjenesterejser var forskriftsmæssige, vurderes i hvert enkelt tilfælde bl.a. på grundlag af en sammenligning af den begrundelse, der er anført i anmodningen om godkendelse, og det faktiske formål med tjenesterejsen, således som dette fremgår af de beviser, der er fremlagt for Domstolen. Denne vurdering er sammenfaldende med realitetsprøvelsen af Revisionsrettens første klagepunkt.
Selv om Karel Pinxten ligeledes har påberåbt sig, at de regler, der finder anvendelse på Revisionsrettens medlemmer, er uklare, kan dette argument i øvrigt ikke begrunde, at det første klagepunkt skal forkastes i sin helhed.
Det må ganske vist konstateres, at de regler, der finder anvendelse på de situationer, som er genstand for det første klagepunkt, er præget af en vis uklarhed, som bl.a. vedrører den manglende præcisering af de situationer, hvori en tjenesterejse kan godkendes, de dokumenter, der skal fremlægges til støtte for en anmodning om godkendelse af tjenesterejse, eller betingelserne for, hvornår en invitation til tredjemand har forbindelse med stillingen som medlem af Revisionsretten, navnlig for så vidt angår de anerkendte repræsentationsformål, og de oplysninger, der skal fremlægges til støtte for, at et sådant formål foreligger.
Denne uklarhed indebærer, at Revisionsrettens kompetente organer havde en vid skønsmargen ved afgørelsen af, om det var begrundet at godtgøre rejseudgifter, udbetale dagpenge eller dække udgifter til repræsentation og receptioner.
Domstolen skal således i hvert enkelt tilfælde tage hensyn til denne skønsmargen, når den skal vurdere, om Karel Pinxtens adfærd var i overensstemmelse med forskrifterne, eller, a fortiori, om det er åbenbart, at denne adfærd er behæftet med uregelmæssigheder.
Derimod er denne uklarhed med hensyn til de relevante regler ikke tilstrækkelig til generelt at godtgøre, at Revisionsrettens beskyldninger vedrørende Karel Pinxtens misbrug af Revisionsrettens midler er ubegrundede.
ii)

Om udgifter i forbindelse med tjenesterejser og dagpenge
På tidspunktet for de faktiske omstændigheder, der er genstand for nærværende søgsmål, var ordningen for udgifter i forbindelse med tjenesterejser og dagpenge inden for rammerne af artikel 285 TEUF – 287 TEUF fastsat i artikel 7 i forordning nr. 2290/77, som bestemte, at der kunne ske godtgørelse af disse udgifter og udbetaling af dagpenge, når det pågældende medlem af Revisionsretten under udøvelsen af sit hverv skulle rejse til et sted uden for denne institutions tjenestested.
Hvad angår det hverv, som det påhviler Revisionsrettens medlemmer at varetage, skal det erindres, at denne institutions hovedopgave er at varetage revisionen af Unionens regnskaber. I denne henseende skal Revisionsretten i overensstemmelse med artikel 287, stk. 1 og 2, TEUF efterprøve lovligheden og den formelle rigtighed af samtlige Unionens indtægter og udgifter og sikre sig, at den økonomiske forvaltning har været forsvarlig.
Ordningen for udgifter i forbindelse med tjenesterejser og dagpenge blev præciseret ved afgørelse nr. 1-2003.
Det fremgik af denne afgørelses artikel 1 dels, at anmodning om tjenesterejseordrer skulle indgives hurtigst muligt, dels, at formanden for denne institution var den ansvarlige anvisningsberettigede med hensyn til medlemmernes udgifter til tjenesterejser.
Den nævnte afgørelses artikel 3 gav mulighed for at benytte et tjenestekøretøj i forbindelse med en tjenesterejse, mens samme afgørelses artikel 5 og 6 henholdsvis fastsatte bestemmelse om godtgørelse af udgifter til tjenesterejser og udbetaling af dagpenge.
En anmodning om godtgørelse af rejseudgifter eller om udbetaling af dagpenge skal derfor anses for at være behæftet med uregelmæssigheder, hvis det godtgøres, at den aktivitet, der faktisk blev udført under dække af den omhandlede tjenesterejseordre, ikke kunne henføres til Karel Pinxtens udøvelse af hvervet. Henset til betragtningerne i denne doms præmis 371-381 kan denne uregelmæssighed tillægges vægt i forbindelse med den foreliggende sag, enten når tjenesterejseordren er opnået ved svig eller på grundlag af en anmodning, hvorfra væsentlige oplysninger er udeladt, eller når det er åbenbart, at der ikke består en forbindelse mellem denne aktivitet og hvervet.
Inden der foretages en detaljeret vurdering af forskriftmæssigheden af hver enkelt af de tjenesterejser, der er genstand for det første klagepunkt, skal der desuden foretages en undersøgelse af Revisionsrettens argument om, at Karel Pinxten i forbindelse med den høring, som OLAF foretog af ham, havde erkendt, at samtlige de tjenesterejser, der udtrykkeligt i anmodningerne om tjenesterejseordrer var anført som »tjenesterejser uden anmodning om godtgørelse«, ikke havde nogen sammenhæng med hans hverv.
Det fremgår af referatet af denne høring, at Karel Pinxten alene forklarede, at han af hensyn til gennemsigtigheden gav en sådan beskrivelse af disse anmodninger i de tilfælde, hvor en tjenesterejse »havde et formål, der havde sammenhæng med [hans] hverv, men også et privat element«, eller når han var »i tvivl om hensigtsmæssigheden« af en tjenesterejse som følge af formålet med og vigtigheden af den omhandlede aktivitet.
Eftersom dette standpunkt er blevet gentaget for Domstolen, skal de tjenesterejser, som Karel Pinxten udtrykkeligt har anført som »tjenesterejser uden anmodning om godtgørelse«, undersøges på samme måde som de øvrige tjenesterejser, der er genstand for det første klagepunkt.
–
Om opholdet i Crans Montana
Det er ubestridt, at Karel Pinxten og dennes hustru opholdt sig på Crans Montana-bjergresortet i perioden fra den 22. til den 25. august 2013 for at deltage i »Crans Montana Forums« sommersamlinger inden for rammerne af den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 252.
Denne tjenesterejse gav anledning til godtgørelse af deltagergebyr og hoteludgifter samt udbetaling af dagpenge, idet de udgifter, der var forbundet med Karel Pinxtens ægtefælles ophold, ikke blev afholdt af Revisionsretten.
Det fremgik af anmodningen om godkendelse af den nævnte tjenesterejse, at den havde til formål at deltage i »Crans Montana Forums« sommersamlinger, som er en schweizisk ikke-statslig organisation. Denne anmodning var ledsaget af et kort internt notat underskrevet af Karel Pinxten, hvori det blev præciseret, at disse samlingerne gav mulighed for at drøfte aktuelle spørgsmål om international politik med fremtrædende personligheder fra hele verden. Tjenesterejseordren blev udstedt på grundlag af disse oplysninger, uden at der blev anmodet om yderligere oplysninger vedrørende f.eks. programmet for denne begivenhed.
Det skal i denne forbindelse ganske vist bemærkes, at den omstændighed, at en tjenesterejse gør det muligt for et medlem af Revisionsretten at deltage i en begivenhed, som derudover omfatter en aktivitet, der kan betegnes som turisme- eller fritidsaktiviteter, ikke nødvendigvis indebærer, at denne tjenesterejse ikke har nogen sammenhæng med medlemmets hverv, når denne begivenhed ikke desto mindre hovedsageligt er koncentreret om arbejdsrelaterede aktiviteter.
I et program fremlagt af Revisionsretten har arrangørerne imidlertid beskrevet denne begivenhed som en begivenhed, der udelukkende havde fokus på relationer, venskaber, behagelige vandreture og uformelle møder. Denne beskrivelse bekræftes af det detaljerede program for denne begivenhed, som udelukkende omfatter fritidsaktiviteter, navnlig vandreture og en aften med underholdning.
Det fremgår ligeledes af en e-mail af 29. maj 2013 fra arrangørerne af den nævnte begivenhed, at »Crans Montana Forums« sommersamlinger har en uformel karakter, som adskiller dem fra dette forums andre samlinger.
Selv om Karel Pinxten for Domstolen har gjort gældende, at disse sommersamlinger faktisk var arbejdsrelaterede, har han endvidere ikke fremlagt beviser til støtte for dette argument.
Den omstændighed alene, at deltagelsen i de nævnte sommersamlinger eventuelt kan fremme møder og drøftelser med internationale beslutningstagere, hvilket i øvrigt ikke er blevet godtgjort, kan derfor ikke godtgøre, at der foreligger en reel sammenhæng mellem den omhandlede tjenesterejse og Karel Pinxtens hverv.
Det er derfor åbenbart, at denne tjenesterejse skal anses for behæftet med uregelmæssigheder.
Under disse omstændigheder er det forhold, at Revisionsrettens formand videregav oplysninger om »Crans Montana Forum« til medlemmerne af denne institution, hvilket denne institution ikke har bestridt, uden betydning, eftersom det højst kan indikere, at den nævnte tjenesterejse blev godkendt af institutionen på et fuldt oplyst grundlag, hvilket i henhold til den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 374, ikke er tilstrækkeligt til at begrunde, at der hos Karel Pinxten er opstået en berettiget forventning, som kan være til hinder for, at der i den foreliggende sag tages hensyn til, at det er åbenbart, at tjenesterejsen er behæftet med uregelmæssigheder.
–
Om opholdet i Cuba
Det er ubestridt, at Karel Pinxten og dennes hustru opholdt sig i Cuba fra den 30. marts til den 14. april 2015, hvilket i henhold til den tjenesterejse, der er omhandlet i linje nr. 343, gav anledning til godtgørelse af bl.a. udgifter til transport og ophold samt udbetaling af dagpenge, idet de udgifter, der var forbundet med Karel Pinxtens ægtefælles ophold, ikke blev afholdt af Revisionsretten.
Denne tjenesterejse blev godkendt af Revisionsretten, efter at Karel Pinxten havde givet supplerende oplysninger, som formanden for denne institution havde anmodet om, og hvoraf det fremgik, at formålet med den nævnte tjenesterejse var at indsamle oplysninger om forholdet mellem Unionen og Cuba ved at etablere kontakter til det lokale civilsamfund og at besøge projekter finansieret af Unionen.
Det skal undersøges, om de beviser, som Domstolen råder over, gør det muligt at fastslå, at Revisionsrettens argument om, at Karel Pinxtens ophold i Cuba blev gennemført med et i det væsentlige privat formål, er begrundet.
I denne henseende fremgår det af et program, der er udarbejdet af Karel Pinxtens kabinet, og som blev beslaglagt af OLAF, at det omhandlede ophold næsten udelukkende omfattede turistaktiviteter.
De eneste elementer i dette program, der muligvis kunne have en sammenhæng med Karel Pinxtens hverv, var et møde med Unionens ambassadør i Cuba den 31. marts 2015, en frokost med denne ambassadør under tilstedeværelse af den ansvarlige for De Forenede Nationers udviklingsprogram (UNDP) og Kongeriget Belgiens ambassadør i Cuba den 2. april 2015 samt et møde med sidstnævnte ambassadør den 3. april 2015.
De oplysninger, som OLAF modtog fra Unionens ambassadør i Cuba, viser imidlertid, at frokosten den 2. april 2015 var blevet arrangeret af hensyn til almen høflighed, og at der ikke var tale om en arbejdsfrokost. Ambassadøren præciserede ligeledes, at Karel Pinxtens ophold under alle omstændigheder ikke kunne anses for at have arbejdsrelateret karakter, eftersom det er udelukket at gennemføre et sådant ophold i Cuba, når man alene er besiddelse af et turistvisum.
Denne sidstnævnte oplysning blev over for OLAF bekræftet af et andet medlem af Unionens delegation i Cuba, som desuden præciserede, at Karel Pinxten ikke havde taget hensyn til den fremsendte meddelelse om, at datoerne for hans besøg ikke var passende, og at de drøftelser, som Karel Pinxten havde deltaget i, ikke på nogen måde havde teknisk karakter.
Det må imidlertid konstateres, at Karel Pinxten ikke effektivt har bestridt de beviser, som Revisionsretten har fremlagt med henblik på at godtgøre, at hans ophold i Cuba næsten udelukkende var tilegnet turistaktiviteter, og heller ikke a fortiori har fremlagt andre dokumenter for Domstolen, der kan støtte hans opfattelse, hvorefter hans ophold i Cuba faktisk havde et formål, som havde sammenhæng med hans hverv.
Selv om Karel Pinxten har henvist til stillingsniveauet for de forskellige beslutningstagere, hvormed han havde mulighed for at føre drøftelser under dette ophold, fremgår det, at han for så vidt angår de fleste af disse personer mødte dem i forbindelse med den frokost, der blev afholdt på Unionens ambassade i Cuba, der, således som det fremgår af denne doms præmis 411, ikke havde karakter af en arbejdsfrokost.
Troværdigheden af de oplysninger, som Karel Pinxten har fremlagt på dette punkt, er i øvrigt så meget desto mere begrænset, som der blandt de omhandlede beslutningstagere er nævnt en »forretningsmand«, som i realiteten er ejeren af den bolig, som Karel Pinxten lejede under sit ophold.
Hvad angår den omstændighed, som Karel Pinxten påberåbte sig i et notat, der blev indgivet efter hans tjenesterejse til Revisionsrettens formand, og hvoraf det fremgår, at visse besøg måtte annulleres i sidste øjeblik, kan dette forhold ikke forklare, at hans ophold i Cuba reelt ikke var arbejdsrelateret.
For det første fremgår det af sagsakterne vedrørende forberedelserne af dette ophold, at det oprindeligt var planlagt som et rent turistophold.
Der skal i denne forbindelse bl.a. henvises til de e-mails, som Karel Pinxtens assistent den 28. og den 29. januar 2015 sendte til Unionens ambassadør i Cuba, hvori det præciseres, at Karel Pinxten ønskede at modtage oplysninger med henblik på en privat rejse i dette land, som han ikke tidligere havde besøgt, og uden at det på nogen måde nævnes, at det påtænkte ophold havde et arbejdsrelateret formål.
For det andet kan de tiltag, der blev iværksat før rejsen til Cuba med henblik på at organisere aktiviteter, der kunne have sammenhæng med Karel Pinxtens hverv ved Revisionsretten, ikke rejse tvivl om, at hans ophold i dette land havde privat karakter.
Det fremgår navnlig, at disse tiltag blev iværksat meget sent, hvilket er vanskeligt foreneligt med tilrettelæggelsen af en studierejse til et tredjeland, såsom Cuba, hvor den pågældende havde til hensigt at rejse for første gang. Det fremgår således af de e-mails, som Domstolen råder over, at UNDP først blev kontaktet den 18. marts 2015, og at der ikke var fastsat noget officielt program den 19. marts 2015, dvs. mindre end to uger før Karel Pinxtens afrejse til Cuba.
Desuden havde både Unionens og Kongeriget Belgiens ambassadører i Cuba og UNDP’s ansatte i dette land klart over for Karel Pinxten i e-mails fremlagt af Revisionsretten oplyst, at det var vanskeligt at kombinere arbejdsrelaterede aktiviteter med turistaktiviteter i det nævnte land, at ethvert officielt besøg skulle anmeldes på forhånd til de cubanske myndigheder og gennemføres med et passende visum, og at det var meget usandsynligt, at man kunne afholde et uformelt møde med cubanske beslutningstagere.
Karel Pinxten kan derfor ikke med føje hævde, at han ved sin afrejse til Cuba var uvidende om, at hans ophold i dette tredjeland var af en sådan art, at det reelt ikke var muligt at gennemføre aktiviteter, som havde sammenhæng med hans hverv som medlem af Revisionsretten.
Henset til samtlige disse forhold, og selv om det er relevant at nævne, at der ikke blevet foretaget en yderligere forudgående og efterfølgende kontrol i forbindelse med en tjenesterejse, der involverede betydelige midler, forholder det sig ikke desto mindre således, at de oplysninger, der blev meddelt Revisionsretten før og efter den i linje nr. 343 omhandlede tjenesterejse, i vidt omfang var vildledende med hensyn til det reelle formål med Karel Pinxtens ophold i Cuba, og at denne tjenesterejse må anses for at være behæftet med uregelmæssigheder, for så vidt som dette ophold ikke havde nogen sammenhæng med Karel Pinxtens hverv.
Det følger heraf, at det ligeledes må fastslås, at den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 341, og som havde til formål at møde forskellige personligheder med henblik på forberedelse af opholdet i Cuba, er behæftet med uregelmæssigheder.
–
Om forbindelserne til politiske beslutningstagere og bevægelser
Flere af de af Karel Pinxten gennemførte tjenesterejser, som førte til godtgørelse af udgifter til tjenesterejser eller til udbetaling af dagpenge, og som efter Revisionsrettens opfattelse er behæftet med uregelmæssigheder, vedrørte møder med politiske beslutningstagere.
Med henblik på at tage stilling til disse tjenesterejser er det nødvendigt at undersøge, om sådanne møder principielt kan gøres til genstand for tjenesterejser, der foretages af Revisionsrettens medlemmer.
Som det fremgår af denne doms præmis 387, fastsatte den EU-lovgivning, der fandt anvendelse på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i denne sag, i denne henseende, at tjenesterejser, der foretages af Revisionsrettens medlemmer, skulle vedrøre rejser, som disse medlemmer foretog »under udøvelse af deres hverv«.
Således som Karel Pinxten har gjort gældende, kan udøvelsen af hvervet som medlem af Revisionsretten, imidlertid omfatte protokolaktiviteter, der bl.a. har til formål at udbrede og fremme kendskabet til Revisionsrettens arbejde samt i institutionens interesse at opretholde forbindelser med fremtrædende beslutningstagere.
Sådanne protokolaktiviteter vedrører ofte beslutningstagere fra den samme medlemsstat som den, hvori det pågældende medlem af Revisionsretten er statsborger, bl.a. på grund af, at der forud for det pågældende medlems tiltrædelse af tjenesten eventuelt tidligere er blevet etableret kontakter, eller af praktiske grunde, navnlig af sproglig karakter, eller endog som følge af, at den pågældende har et bedre kendskab til de nationale udfordringer, hvilket kan spille en rolle i forhold til formidlingen af Revisionsrettens arbejde.
Revisionsretten har et vist skøn med hensyn til at afgøre, i hvilket omfang og på hvilke betingelser det er muligt for dens medlemmer at foretage tjenesterejser med det formål at møde politiske beslutningstagere, med henblik på at sikre udførelsen af sådanne protokolaktiviteter, for så vidt som sådanne tjenesterejser ikke reelt har til formål at udøve politisk virksomhed, hvilket er uforeneligt med hvervet som medlem af Revisionsretten, således som det fremgår af denne doms præmis 272.
Selv om det fremgår af denne doms præmis 383, at Revisionsrettens interne regler om medlemmernes tjenesterejser ikke indeholdt nogen klar stillingen fra denne institutions side herom, kan der af reglerne om udgifter til repræsentation og receptioner udledes nyttige oplysninger om den praksis, der blev fulgt inden for denne institution.
Den betydning, som Revisionsretten tillagde de forbindelser, som dens medlemmer har til politiske beslutningstagere, fremgår nemlig af skrivelsen af 22. april 2004, hvori det blev præciseret, at »medlemmerne repræsenterer [Revisionsretten], navnlig når de i [Revisionsrettens] interesse har tjenstlige forbindelser til personer, der udøver funktioner inden for […] Unionen, i medlemsstaterne eller i andre lande«.
På samme måde er der i såvel Revisionsrettens strategi for 2013-2017 som dens strategi for kommunikation og for forbindelserne til relevante interessenter, der blev vedtaget den 12. december 2013, henvist til, at det for Revisionsretten er nødvendigt at opretholde forbindelser til forskellige aktører, herunder de nationale og europæiske politiske myndigheder, der har ansvaret for kontrollen med anvendelsen af Unionens midler. Det fremgår endvidere af det sidstnævnte af disse dokumenter, at forbindelserne til de nationale parlamenter skal varetages af medlemmerne og deres kabinet.
Den fremgangsmåde, som Revisionsretten fulgte med hensyn til Karel Pinxtens tjenesterejser bekræfter, at den udøvede sit skøn således, at den principielt anerkendte, at der bestod en sammenhæng mellem de tjenesterejser, der havde til formål at møde nationale politiske beslutningstagere, og det hverv, som dens medlemmer varetager.
Karel Pinxten fik under sine to mandatperioder tilladelse til at foretage snesevis af tjenesterejser, selv om deres eneste formål var at møde en belgisk politisk beslutningstager.
I forbindelse med den første fornyede gennemgang af Karel Pinxtens tjenesterejser, der blev udført af Revisionsrettens tjenestegrene før OLAF’s undersøgelse, blev disse tjenesterejser endvidere på ingen måde identificeret som potentielt problematiske tjenesterejser, der krævede yderligere begrundelser.
Endelig fremgår det af de sagsakter, som Domstolen råder over, at ud over de tjenesterejser, der inden for rammerne af det første klagepunkt hævdes at være behæftet med uregelmæssigheder, var andre af de tjenesterejser, som Karel Pinxten gennemførte, og som havde til formål at møde belgiske politikere, efter Revisionsrettens opfattelse fuldt ud i overensstemmelse med forskrifterne.
Henset til det ovenstående kan det ikke generelt anses for åbenbart, at de tjenesterejser, der på en gennemsigtig måde blev givet tilladelse til, med henblik på at møde politiske beslutningstagere, som følge af deres art er behæftet med uregelmæssigheder.
Denne vurdering kan ikke drages i tvivl af Revisionsrettens argument om, at denne institutions repræsentation varetages af dens formand og af de af dens medlemmer, der har ansvaret for institutionelle relationer og for kvalitetskontrol af revisionen.
Dels modsiges dette argument direkte af de dokumenter, som denne institution har udstedt, og som er nævnt i denne doms præmis 433. Dels er det nævnte argument heller ikke i overensstemmelse med den omstændighed, at afgørelse nr. 7-2004 fastsatte, at samtlige medlemmer af den nævnte institution kunne få godtgjort de udgifter til repræsentation og receptioner, som de havde afholdt i deres egenskab af medlem.
Det skal derfor vurderes, om de forklaringer og beviser, som Revisionsretten har givet, for hver enkelt af de tjenesterejser, som havde til formål at gennemføre et møde med en politisk beslutningstager, indeholder en begrundelse, der gør det muligt at antage, at den omhandlede tjenesterejse ikke havde et legitimt protokolært formål.
På denne baggrund fremgår det for det første, at flere af de tjenesterejser, som ifølge Karel Pinxten havde til formål at møde belgiske politiske beslutningstagere, kan sættes i direkte forbindelse med hans politiske aktiviteter, der – således som det er blevet fastslået i forbindelse med undersøgelsen af det fjerde klagepunkt – var uforenelige med hans hverv, for så vidt som de i virkeligheden havde til formål at gøre det muligt for ham at deltage i et møde i det omhandlede politiske partis bestyrelse.
Sådanne tjenesterejser, som er blevet tilladt på grundlag af anmodninger, hvorfra væsentlige oplysninger er udeladt, og som reelt havde sammenhæng med en aktivitet, der var uforenelig med hvervet som medlem af Revisionsretten, kan ikke anses for at være i overensstemmelse med forskrifterne.
En sådan konstatering kan foretages med hensyn til de tjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 54, 60, 61, 70, 81, 84, 85, 88 og 94, eftersom Revisionsretten har fremlagt referater, der dokumenterer, at Karel Pinxten deltog i møder i det pågældende politiske partis bestyrelse under disse besøg, hvilke møder imidlertid ikke er nævnt i anmodningerne om godkendelse af tjenesterejser.
Den omstændighed, at den i linje nr. 94 omhandlede tjenesterejse ikke alene havde til formål at møde belgiske politikere, men også at deltage i et møde i Europa-Parlamentet, kan ikke godtgøre, at denne tjenesterejse var i overensstemmelse med forskrifterne, for så vidt som det af de referater, der er udarbejdet af henholdsvis det omhandlede politiske parti og Europa-Parlamentet, fremgår, at Karel Pinxten kun deltog i det møde, som partiet arrangerede.
De tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 95, 396, 410, 413 og 414, må ligeledes anses for reelt at have haft til formål at give Karel Pinxten mulighed for at deltage i møder i det omhandlede politiske partis bestyrelse, henset til de oplysninger, der fremgår af Karel Pinxtens kalender og af de e-mails, der er udvekslet med dette partis leder. Det samme gør sig gældende for de tjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 299 og 369, alene på grundlag af de klare angivelser, som fremgår af denne kalender.
Selv om flere tjenesterejser havde til formål at møde en belgisk politiker, skal de ligeledes nævnes i denne forbindelse, for så vidt som de gjorde det muligt for Karel Pinxten at deltage i møder i det omhandlede politiske partis bestyrelse og af denne grund må anses for delvist at være behæftet med uregelmæssigheder.
Dette er tilfældet for de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 39, 45 og 86. Mens disse tre tjenesterejser havde til formål at mødes med private økonomiske aktører eller foreningsrepræsentanter, råder Domstolen over referater af møder i det omhandlede politiske partis bestyrelse, hvoraf fremgår, at Karel Pinxten deltog i disse møder på datoer, der svarer til de nævnte tjenesterejser.
På samme måde skal den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 68, selv om den også involverede en aktivitet i form af repræsentation, hvis lovlighed ikke er blevet anfægtet, anses for delvist at være behæftet med uregelmæssigheder, for så vidt som Karel Pinxten i den tid, der var afsat til denne tjenesterejse, deltog i et møde i det omhandlede politiske partis bestyrelse, således som det fremgår af referatet af dette møde.
For det andet havde en række af de tjenesterejser, som Karel Pinxten gennemførte, til formål at deltage i andre aktiviteter eller receptioner, som blev arrangeret af det omhandlede politiske parti, end møderne i dette partis bestyrelse.
Henset til de invitationer, som Karel Pinxten modtog, og de oplysninger, der er anført i hans kalender, fremgår det således – selv om der som begrundelse for tjenesterejserne blev anført officielle grunde, som vedrørte møder med belgiske politikere – at de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 120, 175, 221 og 365, havde til formål at deltage i de parlamentariske dage, der blev afholdt af det omhandlede politiske parti, at de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 207, 298 og 381, samt til dels den i linje nr. 229 nævnte tjenesterejse havde til formål at deltage i dette partis nytårsreception, at den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 258, havde til formål at deltage i en byudflugt for det nævnte partis medlemmer, og at de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 260 og 289, havde til formål at deltage i henholdsvis en studiedag og en kongres for samme parti.
Desuden blev der undertiden gennemført lignende aktiviteter, i hvilken forbindelse der blev anført andre grunde end møder med belgiske politikere.
Det fremgår således indledningsvis af Karel Pinxtens kalender, at tjenesterejse nr. 69, som ud fra det anførte havde til formål at deltage i en »kongres«, vedrørte den kongres, der blev afholdt af det omhandlede politiske parti.
Endvidere bemærkes, at selv om den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 275, var begrundet med henvisning til en invitation fra en person, hvis stilling ikke er angivet, fremgår det af en faktura, der er fremlagt af Revisionsretten, og af en bemærkning i denne kalender, at den reelt havde til formål at deltage i et »politisk kaffemøde«, som blev organiseret af dette politiske parti.
Endelig må det på grundlag af den nævnte kalender og en e-mail fra Karel Pinxtens assistent af 25. juli 2017 konstateres, at de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 308 og 416, under dække af en invitation fra den politiske gruppe ALDE i Europa-Parlamentet havde til formål at deltage i de parlamentariske dage, der blev afholdt af det omhandlede politiske parti.
Hvad angår den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 269, hvis officielle benævnelse var »Formel invitation, minister, Herman de Croo Centrum«, skal denne også henføres til Karel Pinxtens politiske aktiviteter, eftersom denne tjenesterejse vedrørte et besøg hos en institution, der ifølge denne institution er blevet oprettet til ære for den tidligere formand for det omhandlede politiske parti.
De tjenesterejser, der er nævnt i denne doms præmis 451-456, skal anses for at være uløseligt forbundet med Karel Pinxtens politiske aktiviteter, som er genstand for det fjerde klagepunkts første led, og det er af denne grund derfor åbenbart, at de er behæftet med uregelmæssigheder.
Den omstændighed, at de begivenheder, der blev organiseret af det omhandlede politiske parti, og som nogle af disse tjenesterejser vedrørte, ikke a priori havde til formål at drøfte dette partis politiske linje, men snarere havde karakter af festligheder, kan ikke rejse tvivl om denne vurdering, eftersom forbindelsen mellem disse begivenheder og en politisk bevægelse, hvori han udøvede en aktivitet, der var uforenelig med hans hverv, ikke gjorde det muligt for Karel Pinxten at deltage heri uden at tilsidesætte sin uafhængighedsforpligtelse.
Den omstændighed, at visse af de nævnte tjenesterejser blev godkendt på grundlag af en anmodning, der på en tilstrækkelig gennemsigtig måde beskriver deres formål, er derfor ikke relevant for den foreliggende sag.
Hvad derimod angår den i linje nr. 34 omhandlede tjenesterejse kan den omstændighed, at det af Karel Pinxtens kalender fremgår, at han skulle deltage i det omhandlede politiske partis nytårsreception den 19. januar 2009, ikke godtgøre, at hans ankomst til Bruxelles på denne dato til trods for, at denne tjenesterejse havde til formål at deltage i et møde i Europa-Parlamentet den følgende morgen, på ingen måde havde sammenhæng med det for den nævnte tjenesterejse anførte formål, eftersom et sådant valg var berettiget af praktiske grunde.
Selv om Revisionsretten med hensyn til den i linje nr. 74 nævnte tjenesterejse har henvist til, at Karel Pinxten deltog i et møde i det omhandlede politiske partis bestyrelse, fremgår det desuden af tjenesterejseordren, at denne tjenesterejse først blev påbegyndt flere timer efter afholdelsen af dette møde.
For det tredje kan andre tjenesterejser, der havde til formål at møde belgiske politiske beslutningstagere, i lyset af de sagsakter, som Domstolen råder over, ikke sættes i forbindelse med de møder eller andre aktiviteter, der blev organiseret af det omhandlede politiske parti.
I de fleste tilfælde har Revisionsretten ganske vist på troværdig vis redegjort for, at de politiske beslutningstagere, der er nævnt i de relevante tjenesterejseordrer, tilhører dette politiske parti.
De tætte forbindelser, der er konstateret mellem Karel Pinxten og det omhandlede politiske parti, er inden for rammerne af den foreliggende sag imidlertid ikke tilstrækkelige til at begrunde en formodning, der gør det muligt systematisk at udlede, at en tjenesterejse, som har til formål at møde en politisk beslutningstager, er klart i strid med forskrifterne, alene som følge af, at denne politiske beslutningstager er medlem af dette politiske parti.
Henset navnlig til den vigtige rolle, som det nævnte parti spiller i det politiske liv i Belgien, og de forbindelser, som Karel Pinxten med rette kunne have til dette parti på grund af de aktiviteter, som han tidligere havde deltaget i forud for tiltrædelsen af tjenesten, kan det ikke anses for usandsynligt, at der blev gennemført et vist antal protokolære tjenesterejser med henblik på at møde politiske beslutningstagere fra det samme parti.
Selv om Revisionsretten for Domstolen har gjort gældende, at den ikke havde kendskab til disse politiske beslutningstageres politiske tilhørsforhold før OLAF’s undersøgelse, er dette argument ikke tilstrækkeligt til at godtgøre, at Karel Pinxtens anmodninger havde svigagtig karakter eller undlod at nævne væsentlige oplysninger, så meget desto mere som de omhandlede tjenesterejser oftest vedrørte et lille antal personer, hvis politiske tilhørsforhold var almindeligt kendt, og at flere af disse tjenesterejser havde til formål at møde politiske beslutningstagere, der udtrykkeligt var blevet identificeret som bl.a. »partiledere«.
Under disse omstændigheder skal det fastslås, at Revisionsretten ikke har løftet den bevisbyrde, der påhviler den i de tilfælde, hvor den anmoder Domstolen om at fastslå, at en tjenesterejse er behæftet med uregelmæssigheder alene som følge af den omstændighed, at den politiske beslutningstager, der er nævnt i den pågældende tjenesterejseordre, var medlem af det omhandlede politiske parti, uden at fremlægge noget bevis, der gør det muligt at godtgøre, at denne tjenesterejse ikke opfyldte de kriterier, der på det relevante tidspunkt blev anvendt ved Revisionsretten, med henblik på at godkende, at en protokollær tjenesterejse var forskriftsmæssig.
En sådan situation foreligger med hensyn til en række tjenesterejser, i hvilken forbindelse Karel Pinxten fik tilladelse til at møde en politisk beslutningstager, der varetog en fremtrædende stilling, uanset om der er tale om et medlem af Europa-Parlamentet i de tjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 19, 301, 330, 355 og 402, og til dels den i linje nr. 296 omhandlede tjenesterejse, et medlem af den belgiske regering i de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 43, 66, 92, 97, 169, 211, 215, 248, 303, 352 og 395, og til dels de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 118, 326 og 339, samt et medlem af det belgiske parlament i de tjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 41, 59, 171, 203, 204, 208, 211, 238, 313, 331, 334, 336, 346 og 354, og til dels i den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 326.
Denne løsning gælder også for de tjenesterejser, der er omhandlede i linje nr. 1 og 7, og som havde til formål at møde en embedsmand fra et ministerium.
Hvad angår de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 319 og 320, har Revisionsretten ikke anført, at den embedsmand fra et ministerium, som er omhandlet i tjenesterejseordren, tilhører det omhandlede politiske parti. Denne institution er ikke desto mindre af den opfattelse, at disse tjenesterejser skal anses for at have sammenhæng med en politisk eller privat aktivitet som følge af, at de vedrører transportområdet. Dette forhold er imidlertid ikke tilstrækkeligt til at godtgøre, at det er åbenbart, at de nævnte tjenesterejser er behæftet med uregelmæssigheder.
For det fjerde kan den logik, der er lagt til grund for så vidt angår de tjenesterejser, der havde til formål at møde beslutningstagere, der varetog fremtrædende stillinger, ikke overføres på de tjenesterejser, der havde til formål at møde personer, som havde bestridt sådanne stillinger, men som havde forladt dem på tidspunktet for den pågældende tjenesterejse, eftersom det, medmindre der foreligger særlige omstændigheder, må anses for åbenbart, at et sådant møde ikke har nogen protokollær interesse for Revisionsretten.
På samme måde skal det, medmindre der foreligger særlige omstændigheder, ikke anses for åbenbart, at et møde med en lokalpolitisk beslutningstager har sammenhæng med udøvelsen af det hverv, som påhviler et medlem af Revisionsretten.
På grundlag af disse kriterier, og da Karel Pinxten ikke har fremlagt oplysninger, der kan godtgøre, at der foreligger særlige omstændigheder, skal det anses for åbenbart, at de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 15 og 253, er behæftet med uregelmæssigheder, eftersom det af selve formålet med disse tjenesterejser, således som dette er anført af Karel Pinxten, fremgår, at de havde til formål at møde henholdsvis en tidligere minister og et tidligere medlem af det belgiske parlament.
Hvad angår den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 232, skal det konstateres, at den titel som »ministre d’État«, som er anført ud for den person, med hvem der blev afholdt møde i forbindelse med denne tjenesterejse, udgør en honorær titel, som ikke indebærer, at den pågældende på nuværende tidspunkt varetager en fremtrædende politisk stilling. Begrundelsen for en sådan tjenesterejse forekommer derfor vildledende, og det er åbenbart, at den under alle omstændigheder skal anses for at være behæftet med uregelmæssigheder.
På samme måde skal det anses for åbenbart, at deltagelse i den reception, som blev afholdt af Overpelt kommune, og som var genstand for den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 378, ikke har nogen sammenhæng med hvervet som medlem af Revisionsretten.
–
Om forbindelserne til ledere af private økonomiske aktører
Flere af de tjenesterejser, der gav anledning til godtgørelse af rejseudgifter eller udbetaling af dagpenge, og som er genstand for det første klagepunkt, vedrørte de forbindelser, som Karel Pinxten havde til ledere af private økonomiske aktører.
Der skal sondres mellem den retlige ordning, der gælder for de tjenesterejser, som Revisionsrettens medlemmer udfører med det formål at møde sådanne ledere, og den retlige ordning, der gælder for de tjenesterejser, som vedrører situationer med forbindelse til politiske beslutningstagere.
For så vidt som Revisionsretten i henhold til artikel 285 TEUF har til opgave at varetage revisionen af Unionens regnskaber, kan de forbindelser, som denne institution har til private økonomiske aktører, være af mindre interesse for denne institution end de forbindelser, den har til offentlige beslutningstagere.
Denne konstatering bekræftes af den omstændighed, at skrivelsen af 22. april 2004 ikke nævner invitationer til ledere af private økonomiske aktører som et eksempel på afholdelse af udgifter til repræsentation og receptioner for Revisionsrettens medlemmer, der er i overensstemmelse med forskrifterne.
I de dokumenter, der har til formål at fastlægge Revisionsrettens kommunikationsstrategi, og som er nævnt i denne doms præmis 433, nævnes disse ledere heller ikke under de interessenter, som denne institution ønsker at henvende sig til for at fremme Revisionsrettens arbejde.
Karel Pinxtens argument om, at de tjenesterejser, der har til formål at møde ledere af private økonomiske aktører, er begrundet i nødvendigheden af at udveksle synspunkter med erhvervslivets aktører med henblik på at deltage i drøftelser ved Revisionsretten, kan i denne forbindelse ikke godtgøre, at der består en tilstrækkelig forbindelse til det hverv, der varetages af et af denne institutions medlemmer, og som kan begrunde, at institutionen gør brug af sine midler.
Selv om de fleste af de tjenesterejser, der havde til formål at møde ledere af private aktører, blev godkendt af Revisionsretten på grundlag af helt utvetydige anmodninger fra Karel Pinxten, kunne han derfor ikke være uvidende om, at det var åbenbart, at en sådan begrundelse ikke kunne anses for at have en tilstrækkelig forbindelse med udøvelsen af det hverv, som han varetog som medlem af den nævnte institution, medmindre der forelå særlige omstændigheder, som kunne godtgøre en særlig forbindelse mellem den pågældende private aktørs aktiviteter og denne institutions aktiviteter.
I denne forbindelse skal det for det første anses for åbenbart, at de tjenesterejser, der er begrundet med henvisning til en invitation rettet til en leder af en multinational privat økonomisk aktør, er behæftet med uregelmæssigheder.
Denne konklusion gælder navnlig for så vidt angår de tjenesterejser, som er omhandlet i linje nr. 33 og 104, og som vedrørte invitationer fra ledere for industrikoncerner, den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 45, og som vedrørte en frokost med en person, som ifølge Karel Pinxten var medlem af forskellige bestyrelser, og den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 325, og som havde til formål at møde en leder af en erhvervsbank.
Selv om Revisionsrettens argumenter med hensyn til det reelle formål med de tjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 257 og 259, ikke forekommer godtgjort i lyset af de sagsakter, som Domstolen råder over, må det endvidere anses for åbenbart, at disse tjenesterejser er behæftet med uregelmæssigheder, for så vidt som de havde til formål at besvare de invitationer, som henholdsvis et internationalt advokatfirma og en eloperatør havde fremsendt.
Dette gælder også den i linje nr. 74 nævnte tjenesterejse, der var begrundet med henvisning til en invitation fra en leder af en forsikringskoncern, og som, henset til de oplysninger, der fremgår af Karel Pinxtens kalender, havde til formål at overvære en koncert.
Det skal desuden anses for åbenbart, at de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 75 og 307, og til dels den tjenesterejse, der er omhandlet i linje nr. 86, er behæftet med uregelmæssigheder, for så vidt som de havde til formål at møde lederen af en postkoncern, så meget desto mere som de e-mails, som Revisionsretten har fremlagt, gør det muligt at fastslå, at Karel Pinxten har fungeret som mellemmand for denne leder i en statsstøttesag.
For det andet bemærkes, at konstateringen af, at det er åbenbart, at de tjenesterejser, der har til formål at møde ledere af private økonomiske aktører, principielt er behæftet med uregelmæssigheder, a fortiori gælder for de tjenesterejser, der vedrører lokale private økonomiske aktører.
Dette er først og fremmest tilfældet for de tjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 73, 76, 251 og 295, og som havde til formål at møde ledere af revisionsselskaber i den region, som Karel Pinxten oprindeligt kommer fra, samt den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 130, og som havde til formål at møde ledere af forskellige virksomheder i denne region.
Det skal endvidere anses for åbenbart, at den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 82, og til dels de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 121 og 310, er behæftet med uregelmæssigheder, eftersom gentagne møder med en byggeentreprenør, der driver virksomhed i den region, som Karel Pinxten kommer fra, synes at savne enhver sammenhæng med hans hverv ved Revisionsretten.
Det er i denne forbindelse uden betydning, at institutionen ikke har godtgjort, at argumentet om, at Karel Pinxten skulle have mødt denne byggeentreprenør på grund af sin interesse i et bestemt ejendomsprojekt, er begrundet.
Dernæst er det åbenbart, at lokale fejringer, der organiseres af private økonomiske aktører, såsom et jubilæum for et havneselskab med hjemsted i Antwerpen, som er genstand for den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 363, eller indvielsen af et aftapningsanlæg i en fabrik, som er anført som begrundelse for den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 390, ikke kan anses for at have sammenhæng med Karel Pinxtens hverv ved Revisionsretten.
Endelig skal det anses for åbenbart, at de tjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 100, 239, 283, 287, 359 og 406, ligeledes af samme grund skal anses for at være behæftet med uregelmæssigheder, eftersom de havde til formål at møde en belgisk forretningsmand, som Karel Pinxten under OLAF’s høring af ham beskrev som et bestyrelsesmedlem i en koncern, hvori han var aktionær, og som en »mangeårig ven«. Den omstændighed, at Revisionsretten har afholdt udgifter med henblik på at finansiere sådanne tjenesterejser, er udtryk for en sammenblanding af denne institutions interesser og Karel Pinxtens private interesser, så meget desto mere som det af de for Domstolen fremlagte dokumenter fremgår, at han fungerede som rådgiver for denne forretningsmand i forbindelse med denne forretningsmands kontakter til Kommissionen.
Derimod kan det for det tredje ikke anses for åbenbart, at de tjenesterejser, der havde til formål at føre drøftelser med ledere af internationale revisionsfirmaer, er behæftet med uregelmæssigheder.
Eftersom de konkrete opgaver, som disse revisionsfirmaer udfører, til dels kan sammenlignes med de opgaver, der varetages af Revisionsrettens medlemmer og øvrige ansatte, og da denne institution skal samarbejde med de nævnte firmaer, kan det nemlig ikke udelukkes, at medlemmerne af den nævnte institution kan foretage tjenesterejser med henblik på at opretholde arbejdsrelaterede forbindelser til disse revisionsfirmaer.
Revisionsretten har i øvrigt i forbindelse med den foreliggende sag anerkendt, at der forekommer regelmæssig kontakt mellem denne institutions ansatte og de internationale revisionsfirmaer.
Selv om den nævnte institution har gjort gældende, at disse kontakter skal gennemføres i henhold til reglerne om offentlige udbud eller skal antage karakter af uddannelsesaktiviteter, må det konstateres, at sådanne principper ikke er fastsat i de interne regler, som den samme institution henviser til, og at de ikke er i overensstemmelse med dens praksis, således som det fremgår af Karel Pinxtens tjenesterejseordrer.
Det følger heraf, at det ikke kan anses for åbenbart, at de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 47, 103, 161, 210 og 277, og som helt utvetydigt havde til formål at give Karel Pinxten mulighed for at deltage i en begivenhed tilrettelagt af et internationalt revisionsfirma for ledere fra EU-institutioner, er behæftet med uregelmæssigheder.
Det samme gælder for så vidt angår den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 237, og til dels de tjenesterejser, som er omhandlet i linje nr. 373 og 374, for så vidt som disse tjenesterejser havde til formål at møde ledere af internationale revisionsfirmaer. Den omstændighed, at den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 157, og til dels den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 339, som havde et tilsvarende formål, fandt sted inden for rammerne af en privat bolig eller ved hovedsædet for en stor virksomhed, er i mangel af supplerende oplysninger ikke tilstrækkelig til at begrunde en anden konklusion for så vidt angår disse tjenesterejser.
Hvad angår den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 199, og som ligeledes havde til formål at møde lederen af et internationalt revisionsfirma, har Revisionsretten anført, at den reelt havde til formål at drøfte et ansættelsestilbud, der kunne være af interesse for et af Karel Pinxtens børn.
De dokumenter, som denne institution har fremlagt, gør det imidlertid ikke muligt i tilstrækkelig grad at godtgøre, at dette møde blev organiseret med dette formål, eller at det hovedsageligt vedrørte Karel Pinxtens familiemæssige interesser, og det er dermed heller ikke muligt at fastslå, at det er åbenbart, at denne tjenesterejse er behæftet med uregelmæssigheder. Det fremgår ganske vist af de e-mails, som den nævnte institution har fremsendt, at den person, som Karel Pinxten mødte i forbindelse med den nævnte tjenesterejse, efter dette møde fik tilsendt et curriculum vitae, der vedrørte et af Karel Pinxtens børn, og at vedkommende gav oplysninger om potentielle beskæftigelsesmuligheder for dette barn. Den af Karel Pinxten anførte begrundelse om, at en arbejdsfrokost kan ledsages af mere uformelle drøftelser om bl.a. mødedeltagernes familieforhold, hvilket kan forklare disse e-mails, forekommer imidlertid ikke usandsynlig.
–
Om forbindelserne til repræsentative organer og foreninger
De 40 tjenesterejser, som gav anledning til godtgørelse af udgifter til tjenesterejser eller udbetaling af dagpenge, og som Revisionsretten inden for rammerne af det første klagepunkt har hævdet er behæftet med uregelmæssigheder, vedrørte aktiviteter, som Karel Pinxten udførte i tilknytning til repræsentative organer eller foreninger.
Sådanne tjenesterejser befinder sig et sted mellem de tjenesterejser, som vedrører forbindelser til politiske beslutningstagere, og de tjenesterejser, der vedrører forbindelser til ledere af private økonomiske aktører.
Selv om de organer, der repræsenterer civilsamfundet, ikke var nævnt i Revisionsrettens regler om udgifter til repræsentation og receptioner eller i de dokumenter, der fastlægger denne institutions kommunikationsstrategi, som Domstolen råder over, har disse organer ikke desto mindre mulighed for at tilkendegive holdninger til institutionernes funktionsmåde, som Revisionsretten kan tage i betragtning ved udarbejdelsen af rapporter om den måde, hvorpå institutionen fungerer.
Under disse omstændigheder kan det ikke fuldstændig udelukkes, at Revisionsretten i særlige tilfælde med føje kan være af den opfattelse, at de tjenesterejser, der har sammenhæng med sådanne organer, kan ske som led i udøvelsen af det hverv, som dens medlemmer varetager.
En gennemgang af den fremgangsmåde, som Karel Pinxten fulgte, således som den fremgår af de relevante tjenesterejseordrer, gør det imidlertid muligt at konkludere, at selv om Revisionsretten gentagne gange på et almindeligt oplyst grundlag godkendte Karel Pinxtens anmodninger, kunne denne ikke være uvidende om, at de tjenesterejser, som han gennemførte i forbindelse med disse repræsentative organer eller foreninger, helt klart ikke havde en reel interesse for denne institution.
Indledningsvis har Karel Pinxten, således som det fremgår af denne doms præmis 502, under sine mandatperioder gennemført snesevis af denne form for tjenesterejser.
Det fremgår endvidere, at disse tjenesterejser næsten systematisk blev foretaget med henblik på at besøge lokale organer, hvis virkeområde var begrænset til Limburg eller Flandern (Belgien).
Endelig er disse tjenesterejser i realiteten blevet gennemført med henblik på at besøge et meget begrænset antal aktører, som Karel Pinxten aflagde besøg gentagne gange.
For så vidt som den indirekte forbindelse mellem Revisionsrettens aktiviteter og de repræsentative organer eller foreninger kun i særlige tilfælde gør det muligt at konstatere, at sådanne tjenesterejser var i overensstemmelse med forskrifterne, er det åbenbart, at det ikke kan antages, at det var i Revisionsrettens interesse gentagne gange at fremme dens arbejde over for lokale aktører eller at foretage udveksling af synspunkter med sådanne aktører.
I denne henseende må det anses for åbenbart, at de tjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 48, 132, 170, 192, 209, 217, 224, 228, 242, 256, 271, 292, 304, 305, 318, 328, 353, 361, 380 og 398, samt til dels den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 155, er behæftet med uregelmæssigheder, eftersom de havde til formål at opretholde forbindelser til Vlaams Netwerk van ondernemingen Limburg (handels- og industrikammeret i Limburg, Belgien) gennem møder med dets ledere eller ved deltagelse i årlige møder, nytårsreceptioner, sommerfester og andre sociale aktiviteter, som dette organ afholdt.
Den samme konklusion gør sig gældende for de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 83, 174, 219 og 311, samt til dels for den i linje nr. 118 omhandlede tjenesterejse, som vedrørte invitationer fra et arbejdsgiverforbund i Limburg, og for de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 131, 227 og 261, samt til dels for de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 326 og 378, og som havde til formål at deltage i møder med en sammenslutning af virksomheder inden for industrisektoren i Overpelt.
Selv om den tjenesterejse, der er omhandlet i linje nr. 93, og til dels den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 310, vedrørte organer i Limburg, som kun har været genstand for en enkelt tjenesterejse, nemlig en forening for arbejdsmarkedsintegration og en uformel sammenslutning af lokale ledere, gør den sammenhæng, der er beskrevet i denne doms præmis 506-509, det ligeledes muligt at anse det for åbenbart, at disse tjenesterejser er behæftet med uregelmæssigheder.
Denne analyse skal overføres på de tjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 154 og 230, og som vedrørte et organ, der havde til formål at fremme flamske interesser i Bruxelles, samt de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 134 og 135, og som havde til formål at deltage i nytårsreceptionen hos en investeringsfond i regionen Flandern.
Derimod indebærer den vigtige rolle, som tillægges virksomhedssammenslutninger, der opererer på nationalt plan, at det ikke kan anses for åbenbart, at de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 137 og 143, og som havde til formål at møde formanden for den belgiske sammenslutning af virksomheder, samt den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 290, og til dels den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 155, og som vedrørte deltagelse i fora, der blev organiseret af denne sammenslutning, er behæftet med uregelmæssigheder.
–
Om udøvelsen af en godkendt ekstern aktivitet
Som det fremgår af denne doms præmis 58, gav Revisionsretten ved afgørelse af 30. april 2015 Karel Pinxten tilladelse til at udøve en ekstern aktivitet, der var forenelig med hans hverv som medlem af denne institution, og som bestod i at beklæde stillingen som formand for SBNL-V.
Denne organisation var i den anmodning, der lå til grund for denne afgørelse, beskrevet som en nonprofitorganisation, der har til formål at fremme grundejeres bidrag til biodiversiteten og til god økologisk forvaltning i Belgien.
Eftersom en ekstern aktivitet pr. definition adskiller sig fra det hverv, der varetages af et medlem af Revisionsretten ved denne institution, kan den ikke begrunde, at der gennemføres tjenesterejser i denne egenskab.
Det skal endvidere anses for åbenbart, at tjenesterejser, der har en direkte sammenhæng med en tilladt ekstern aktivitet, er behæftet med uregelmæssigheder, idet dette følger af selve arten af en sådan aktivitet.
Det skal på grundlag af disse betragtninger undersøges, om visse af de tjenesterejser, som Revisionsretten godkendte, i virkeligheden henhører under den eksterne aktivitet, som Karel Pinxten udøvede.
Selv om den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 368, og til dels den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 392, blev godkendt af Revisionsretten på grundlag af en fuldt oplyst ansøgning, skal det således anses for åbenbart, at de er behæftet med uregelmæssigheder, for så vidt som de havde til formål at besvare en invitation fra SBNL-V, hvortil der er henvist i de relevante tjenesterejseordrer.
Ud over disse to tjenesterejser kan de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 323, 360, 385 og 405, og til dels den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 392, have sammenhæng med den godkendte eksterne aktivitet, som Karel Pinxten udøvede, og som bestod i forestå formandskabet for denne organisation.
Den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 405, og til dels den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 385, vedrørte nemlig et møde med lederen for en fond, som sikrede finansieringen af den hovedpris, der hvert år blev uddelt af SBNL-V.
Hvad angår de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 323 og 360, samt til dels de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 385 og 392, vedrørte disse enten en aktivitet organiseret af European Landowners Organisation (herefter »ELO«) eller et møde med lederen af denne organisation på et tidspunkt, hvor Karel Pinxten var formand for SBNL-V.
Selv om Karel Pinxten ikke har givet nogen præcis forklaring på, hvilken forbindelse der bestod mellem ELO og hans hverv som medlem af Revisionsretten, fremgår det af de sagsakter, som Domstolen råder over, at denne organisation er tæt forbundet med SBNL-V.
Det følger således indledningsvis af beskrivelsen af SBNL-V’s formål, der er nævnt i denne doms præmis 517, at SBNL-V og ELO begge virker for at varetage grundejerinteresser.
Dernæst havde den ansvarlige for ELO, som Karel Pinxten mødte i forbindelse med de tjenesterejser, der var blevet godkendt af Revisionsretten, som generalsekretær for SBNL-V underskrevet det dokument, som Karel Pinxten havde indgivet til denne institution med henblik på at få tilladelse til at beklæde stillingen som formand for denne organisation. Det fremgår ligeledes af et af Revisionsretten fremlagt referat, at denne ansvarlige for ELO havde deltaget i SBNL-V’s generalforsamling.
Endelig godtgør de e-mails, der fremgår af de sagsakter, som Domstolen råder over, at der bestod andre forbindelser mellem SBNL-V og ELO, såsom at sidstnævnte deltog i proceduren for godkendelse af den ovenfor nævnte eksterne aktivitet eller i forberedelserne forud for overrækkelsen af den hovedpris, som hvert år blev uddelt af SBNL-V.
Henset til disse betragtninger skal det fastslås, at det er åbenbart, at de tjenesterejser, der er nævnt i denne doms præmis 524, er behæftet med uregelmæssigheder.
Denne vurdering skal overføres på den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 296, idet denne til dels havde til formål at gøre det muligt for Karel Pinxten at møde lederne af ELO og SBNL-V umiddelbart før det tidspunkt, hvor han blev udnævnt til formand for denne organisation.
Hvad angår den tjenesterejse, der er omhandlet i linje nr. 393, skal det i øvrigt bemærkes, at selv om deltagelsen i generalforsamlingen for det internationale jagtråd i Bruxelles klart fremgik af tjenesterejseordren, blev Karel Pinxten i programmet for generalforsamlingen præsenteret ikke blot som medlem af Revisionsretten, men også som formand for SBNL-V, og at det af dette program fremgik, at han ville holde en kort velkomsttale »på Belgiens vegne«.
Det fremgår endvidere af den udveksling af e-mails, der gik forud for denne tjenesterejse, at Karel Pinxten oprindeligt skulle holde en tale sammen med en belgisk minister, og at hans deltagelse i den nævnte generalforsamling bl.a. var blevet forberedt af ELO.
Det må derfor fastslås, at Karel Pinxtens deltagelse i generalforsamlingen for det internationale jagtråd var forbundet med hans varetagelse af funktionen som formand for SBNL-V og ikke med hans stilling som medlem af Revisionsretten, hvilket indebærer, at det må anses for åbenbart, at den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 393, er behæftet med uregelmæssigheder.
Selv om den i linje nr. 128 omhandlede tjenesterejse udtrykkeligt havde forbindelse til ELO, kan det derimod ikke anses for åbenbart, at den er behæftet med uregelmæssigheder alene af denne grund, eftersom den fandt sted flere år før, Karel Pinxten fik tilladelse til at tiltræde som formand for SBNL-V.
Under disse omstændigheder kan Karel Pinxten ikke foreholdes på grundlag af en fuldt oplyst tjenesterejseordre at have deltaget i en konference, som blev afholdt i Europa-Parlamentet, og som involverede en repræsentativ organisation, der opererer på EU-plan.
Det samme gør sig gældende for de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 411 og 412, og som vedrørte begivenheder, der blev afholdt af foreningen »Friends of the Countryside« og Fondation wallonne pour la conservation des habitats (vallonsk organisation for bevaring af levesteder), eftersom Revisionsretten har støttet sine kritikpunkter på formodede forbindelser mellem disse organer og SBNL-V, som ikke er underbygget af de beviser, der er fremlagt for Domstolen.
–
Om deltagelse i jagtbegivenheder
11 tjenesterejser, som gav anledning til godtgørelse af udgifter til tjenesterejser eller udbetaling af dagpenge, og som er genstand for det første klagepunkt, havde ifølge Revisionsretten reelt til formål at gøre det muligt for Karel Pinxten at deltage i jagtbegivenheder.
Det fremgår af de sagsakter, som Domstolen råder over, at Karel Pinxten faktisk deltog i jagtaktiviteter under disse forskellige tjenesterejser.
Det bemærkes imidlertid, at alle de nævnte tjenesterejser blev godkendt på grundlag af anmodninger indgivet af Karel Pinxten, hvori der er henvist til en modtaget invitation eller til en påtænkt aktivitet uden nogen omtale af jagten.
Eftersom den omstændighed, at en tjenesterejse indebærer deltagelse i en jagtbegivenhed, udgør en oplysning, der er væsentlig for vurderingen af, om den er i overensstemmelse med forskrifterne, kan Karel Pinxten, henset til betragtningerne i denne doms præmis 372 og 374, ikke med føje påberåbe sig en berettiget forventning om, at godkendelsen af de omhandlede tjenesterejser ville bestå, og det kan derfor ikke kræves af Revisionsretten, at den godtgør, at det er åbenbart, at disse tjenesterejser er behæftet med uregelmæssigheder.
Selv om det i denne forbindelse er klart, at deltagelse i en jagtbegivenhed ikke som sådan har nogen sammenhæng med udøvelsen af det hverv, der varetages af et medlem af Revisionsretten, skal det bemærkes, at det af denne doms præmis 399 og 428 fremgår dels, at det i forbindelse med en tjenesterejse for et medlem af denne institution med føje kan tillades, at medlemmet deltager i en begivenhed, der i det væsentlige har arbejdsrelateret karakter, og som derudover også omfatter en fritidsaktivitet, dels, at en tjenesterejse for et sådant medlem kan begrundes med henvisning til et protokolært formål.
Med henblik på at vurdere forskriftsmæssigheden af de tjenesterejser, som Karel Pinxten foretog, og som involverede deltagelse i jagtbegivenheder, skal det derfor undersøges, om disse tjenesterejser rent faktisk vedrørte en begivenhed, der i det væsentlige havde arbejdsrelateret karakter, eller om de kan begrundes med henvisning til et protokolært formål.
I denne forbindelse kan en sådan tjenesterejse for det første ikke anses for at være forskriftsmæssig, når den alene har som officielt formål at besvare en invitation fra en person, hvis arbejdsopgaver ikke har en tæt sammenhæng med Revisionsrettens aktiviteter.
De tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 309, 327 og 366, skal derfor anses for at være behæftet med uregelmæssigheder, for så vidt som den eneste begrundelse herfor er en invitation fra en person, hvis stillingsbetegnelse ikke fremgår af tjenesterejseordren og ikke er blevet præciseret i forbindelse med den foreliggende sag.
Det samme gør sig gældende for de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 329 og 377, for så vidt som disse blev foretaget på baggrund af en invitation fra en ansvarlig for ELO og således højst havde sammenhæng med Karel Pinxtens godkendte eksterne aktivitet.
Den interesse, som Revisionsretten kan have i de arbejdsrelaterede forbindelser til internationale revisionsfirmaer, er i øvrigt ikke tilstrækkelig til at begrunde den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 321, og som ud fra beskrivelsen heraf udgjorde et svar på en invitation fra en leder for et sådant firma, eftersom det af de dokumenter, som Revisionsretten har fremlagt, fremgår, at denne tjenesterejse alene havde til formål at deltage i en jagtbegivenhed, som denne leder stod for tilrettelæggelsen af.
For det andet adskiller de tjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 337 og 386, og til dels den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 229, sig fra de andre tjenesterejser, der vedrørte jagtbegivenheder, for så vidt som de ud fra beskrivelsen heraf havde til formål at deltage i »de europæiske institutioners dage«, der blev afholdt på slottet Chambord.
Det skal på grundlag af en erklæring udfærdiget af direktøren for nationalejendommen Chambord og af dokumenter, som OLAF beslaglagde, navnlig en e-mail af 13. januar 2012, hvori der henvises til en »europæisk jagt« og til en liste over deltagerne i en af de omhandlede begivenheder, fastslås, at det i modsætning til, hvad Revisionsretten har anført, fremgår, at der på slottet Chambord på de datoer, hvor disse tjenesterejser fandt sted, faktisk blev afholdt begivenheder, som omfattede personer, der bestred ledende stillinger inden for EU-institutionerne.
Når dette er sagt, godtgør ingen af de dokumenter, som OLAF beslaglagde, eller som er fremlagt af Karel Pinxten, at disse begivenheder på nogen måde indeholdt et arbejdsrelateret element. Af de programmer, som OLAF beslaglagde, fremgår tværtimod kun, at disse omfatter en »klapjagt«, måltider og en »vildtparade«.
Desuden indeholder hverken anmodningen om godkendelse af de omhandlede tjenesterejser eller de andre dokumenter, der er fremlagt for Domstolen, oplysninger, der indikerer, at de nævnte begivenheder blev organiseret af et organ, hvortil Revisionsretten har en interesse i at opretholde forbindelser, eller af lederen for et sådant organ. I mangel af sådanne oplysninger eller i øvrigt af et argument fra Karel Pinxten herom kan de samme begivenheder imidlertid ikke begrunde, at der foretages tjenesterejser med protokolære formål.
Følgelig må de tjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 337 og 386, og til dels den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 229, anses for at være behæftet med uregelmæssigheder.
For det tredje vedrørte begrundelsen for de tjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 315 og 371, invitationer fra henholdsvis det belgiske kongehus og et medlem af den belgiske kongefamilie.
Det fremgår af de sagsakter, som Domstolen råder over, at Karel Pinxten faktisk af den belgiske kongefamilie blev inviteret til at deltage i »kongelige jagtselskaber« i Ciergnon (Belgien).
Eftersom de sagsakter, som Domstolen råder over, imidlertid ikke indeholder oplysninger, der kan bekræfte det af Karel Pinxten anførte argument om, at disse jagter i Kongeriget Belgien indeholdt et væsentligt protokolært element, skal den blotte omstændighed, at de fremlagte invitationer hidrører fra den belgiske kongefamilie, anses for at være utilstrækkelig til at godtgøre, at der består en sammenhæng med udøvelsen af det hverv, der varetages af et medlem af Revisionsretten.
Det følger heraf, at det skal anses for godtgjort, at de tjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 315 og 371, er behæftet med uregelmæssigheder.
–
Om de øvrige af Revisionsretten nævnte tjenesterejser
En række tjenesterejser, der gav anledning til godtgørelse af rejseudgifter eller udbetaling af dagpenge, og som er genstand for det første klagepunkt, er ikke omfattet af de kategorier, der allerede er undersøgt, og deres forskriftsmæssighed skal derfor vurderes i hvert enkelt tilfælde.
Revisionsrettens kritikpunkter skal for så vidt angår 14 af disse tjenesterejser forkastes som ugrundede.
For det første kan det i mangel af enhver form for præcisering fra Revisionsrettens side med hensyn til årsagen til den hævdede uregelmæssighed ikke anses for åbenbart, at den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 310, er behæftet med uregelmæssigheder, for så vidt som den til dels vedrørte et besøg på et universitet.
Hvad angår den i linje nr. 347 omhandlede tjenesterejse kan det endvidere ikke anses for åbenbart, at mødet med en leder for den belgiske nationalbank samt med et belgisk parlamentsmedlem og en advokat, der ligeledes varetog funktioner inden for denne bank, ikke var i overensstemmelse med forskrifterne, alene som følge af, at Revisionsretten har anført, at denne tjenesterejse »ikke på nogen måde havde sammenhæng med Karel Pinxtens hverv«, og den omstændighed, at dette parlamentsmedlem var medlem af det omhandlede politiske parti.
For det andet er de beviser, som Revisionsretten har fremlagt, i flere tilfælde utilstrækkelige til at godtgøre den uregelmæssighed, som denne institution har gjort gældende.
Hvad først angår de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 57 og 391, og som vedrørte møder med et medlem af Kommissionen, er det ubestridt, at et sådant møde principielt kunne have forbindelse til udøvelsen af hvervet som medlem af Revisionsretten.
Denne institutions argument om, at den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 57, i virkeligheden vedrørte afholdelsen af en musikfestival, hvori Karel Pinxten havde en personlig interesse, er imidlertid ikke blevet godtgjort.
Denne tjenesterejse fandt nemlig sted den 13. juli 2009, mens de e-mails vedrørende denne festival, som Revisionsretten har fremlagt, vedrører et tilskud i 2011, og som er dateret i september og oktober 2011. Desuden forekommer forholdet mellem den nævnte tjenesterejse og tilskuddet så meget desto mindre sandsynligt, som det pågældende medlem af Kommissionen først blev ansvarlig for kulturområdet den 10. februar 2010.
Revisionsretten har desuden ikke fremlagt noget specifikt dokument til støtte for argumentet om, at den tjenesterejse, der er omhandlet i linje nr. 391, vedrørte en »privat frokost«.
Den omstændighed, som i øvrigt ikke er blevet godtgjort, at det pågældende medlem af Kommissionen er Karel Pinxtens jagtpartner, kan ikke i sig selv godtgøre, at den pågældende frokost havde privat karakter. Den omstændighed, at en ansvarlig for ELO også deltog i frokosten, kan heller ikke godtgøre Revisionsrettens opfattelse, så meget desto mere som det er ubestridt, at Karel Pinxten ikke udfærdigede den liste over deltagerne i denne frokost, som blev holdt på Kommissionens hovedsæde.
Selv om Revisionsretten ikke har bestridt begrundelsen for Karel Pinxtens deltagelse i en ceremoni for at markere begyndelsen på et nyt studieår ved Collège d’Europe à Bruges (Europakollegiet i Brügge, Belgien), og som var genstand for den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 63, har den imidlertid gjort gældende, at Karel Pinxten ikke deltog i denne ceremoni.
I denne henseende bemærkes imidlertid, at det uddrag fra et websted, som Revisionsretten har fremlagt, ikke synes tilstrækkeligt til at fastslå, at Karel Pinxten ikke deltog i den nævnte ceremoni, når der henses til både arten af dette dokument, der ikke kan sidestilles med et referat, som indeholder en tilstedeværelsesliste, og de udtryk, der er anvendt i det nævnte dokument, og som viser, at der i dette dokument kun er nævnt en del af de personer, som var til stede ved ceremonien.
Selv om det desuden er godtgjort, at Karel Pinxten på det tidspunkt, hvor den omhandlede tjenesterejse fandt sted, indtog frokost i Bruxelles, gør de af Revisionsretten fremlagte beviser det endvidere ikke muligt at fastslå, hvornår denne frokost blev afholdt.
Endelig har Revisionsretten anført, at de fem tjenesterejser, der blev foretaget med henblik på at holde møder med diplomater, og som i princippet kunne have sammenhæng med det hverv, som udøves af et medlem af Revisionsretten, der gør tjeneste ved afdelingen for Unionens eksterne forbindelser, havde en privat karakter, uden at der er ført tilstrækkeligt bevis herfor.
I forbindelse med den i linje nr. 56 omhandlede tjenesterejse har Revisionsretten således nævnt, at en frokost med en konsul for Den Russiske Føderation havde forbindelse med en indgriben, der blev foretaget for at bistå et belgisk ægtepar, som ønskede at adoptere et barn i dette land.
De dokumenter, som Revisionsretten har fremlagt i denne forbindelse, og som er udfærdiget flere måneder efter tidspunktet for denne tjenesterejse, og som hverken indeholder en omtale af denne frokost eller andre omstændigheder, der er indtrådt senere, gør det ikke muligt med sikkerhed at fastslå, at denne tjenesterejse tjente et formål, som ikke havde sammenhæng med Karel Pinxtens hverv.
De tjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 138, 196 og 382, vedrørte helt utvetydigt for så vidt angår de to sidstnævnte tjenesterejser Karel Pinxtens deltagelse i en »diplomatisk middag«, der hvert år finder sted i Bruxelles.
Eftersom det er ubestridt, at et stort antal belgiske diplomater deltager i denne middag, synes den i princippet at kunne give mulighed for at udveksle synspunkter om emner, der har Revisionsrettens interesse, og at informere om og fremme Revisionsrettens arbejde over for højtstående nationale beslutningstagere.
Under disse omstændigheder er det forhold, at den nævnte middag blev organiseret af et organ, der har til formål at fremme flamske interesser i Bruxelles, ikke i sig selv tilstrækkeligt til at godtgøre Revisionsrettens argument om, at den samme middag havde til formål »at gøre det muligt for flamske erhvervsdrivende at mødes med belgiske diplomater, der gør tjeneste i udlandet«. Det kan derfor ikke anses for åbenbart, at de omhandlede tjenesterejser er behæftet med uregelmæssigheder.
Hvad angår frokosten med Kongeriget Belgiens ambassadør i Frankrig, som var genstand for den tjenesterejse, der er omhandlet i linje nr. 284, bemærkes, at selv om Revisionsretten har gjort gældende, at frokosten havde privat karakter, ved at henvise til, at der bestod et venskabeligt forhold mellem denne ambassadør og Karel Pinxten, og til identiteten af de øvrige deltagere, må det konstateres, at det i mangel af enhver form for bevis, der kan give Domstolen oplysninger om formålet med den nævnte frokost, og eftersom eksistensen af et sådant forhold i sig selv under alle omstændigheder ikke er tilstrækkeligt til at udelukke, at denne frokost kunne have et arbejdsrelateret formål, ikke er godtgjort, at frokosten havde privat karakter.
For det tredje kan Karel Pinxtens deltagelse i begravelsen af en far til en af Karel Pinxtens assistenter, som var genstand for den tjenesterejse, der er omhandlet i linje nr. 335, og som Revisionsrettens formand godkendte på grundlag af oplysninger, som blev meddelt på en gennemsigtig måde, have sammenhæng med udøvelsen af det hverv, der udøves af et medlem af denne institution, hvoraf det med rimelighed kan forventes, at den pågældende yder personlig støtte i forbindelse med en sådan lejlighed til en af sine nære medarbejdere ved denne institution.
For det fjerde og sidste må kritikpunkterne med hensyn til de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 102, 293 og 294, forkastes, for så vidt som de uregelmæssigheder, som Revisionsretten har foreholdt Karel Pinxten, kan anses for undskyldelige fejl fra hans side.
Den hævdede uregelmæssighed ved den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 102, består således i en undladelse af at give oplysninger om et måltid på ca. 30 EUR, uden at der foreligger omstændigheder, som gør det muligt at antage, at en sådan enkeltstående hændelse ikke var en simpel forglemmelse.
Selv om Revisionsrettens argument om, at de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 293 og 294, blev gennemført til trods for, at det møde, der lå til grund herfor, blev aflyst, forekommer begrundet, er det med hensyn til disse tjenesterejser i lyset af de oplysninger, der fremgår af Karel Pinxtens kalender, ikke godtgjort, at der foreligger svig i denne henseende, idet der på det tidspunkt, der oprindeligt var fastsat for gennemførelsen af de nævnte tjenesterejser, blev afholdt en frokost, som var blevet anmeldt til Revisionsretten.
Derimod kan 31 af de tjenesterejser, der er nævnt i denne doms præmis 556, helt eller delvist med føje foreholdes Karel Pinxten inden for rammerne af den foreliggende sag.
For det første er det åbenbart, at et besøg hos et lokalt lægecenter i forbindelse med den i linje nr. 286 nævnte tjenesterejse med henblik på at deltage i en ceremoni til fejring af 20-årsdagen for dette lægecenters oprettelse, ikke kan henføres til hvervet som medlem af Revisionsretten.
For det andet havde flere af de tjenesterejser, der er nævnt i det første klagepunkt, til formål at møde personer, hvis stilling ikke er nærmere angivet i tjenesterejseordren, og som ikke klart er blevet forklaret af Karel Pinxten i forbindelse med denne sag.
Selv om udstedelsen af en tjenesterejseordre og den senere godtgørelse af rejseudgifter eller udbetaling af dagpenge i sådanne tilfælde viser en alvorlig mangel på kontrol fra Revisionsrettens side, forholder det sig ikke desto mindre således, at det skal anses for åbenbart, at en tjenesterejse, der har til formål at møde en person, som ikke har nogen konstaterbar forbindelse med denne institution, er behæftet med uregelmæssigheder.
Hvad angår den tjenesterejse, der er omhandlet i linje nr. 49, må det således fastslås, at selv om Revisionsretten ikke har godtgjort, at der som hævdet foreligger en forbindelse mellem den person, der er nævnt i den omhandlede tjenesterejseordre, og afholdelsen af en musikfestival, er der ingen oplysninger i de sagsakter, som Domstolen råder over, der gør det muligt at identificere, hvilken stilling den pågældende havde.
Det skal endvidere anses for åbenbart, at de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 39, 234, 235, 297, 348 og 389, er behæftet med uregelmæssigheder, for så vidt som de havde til formål at møde personer, hvis stilling ikke var nærmere præciseret, hvilket ligeledes gør sig gældende for den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 79, som alene var begrundet med henvisning til en »formel invitation«.
Der må drages samme konklusion for så vidt angår den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 306, uden at det er nødvendigt at tage stilling til Revisionsrettens argument om, at den person, der er nævnt i forbindelse med denne tjenesterejse, var en notar, og til dels den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 347, uanset om der fandtes grundlag for denne institutions argument om, at denne tjenesterejse havde sammenhæng med en bryllupsreception.
På samme måde skal det anses for åbenbart, at de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 40, 44, 262 og 351, og til dels den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 86, er behæftet med uregelmæssigheder, eftersom de vedrørte møder med personer, der blot var angivet som henholdsvis »direktør«, »baron«, »jurist og revisor«, »dommer« og »advokat«.
For det tredje skal visse tjenesterejser, som havde til formål at møde en person, hvis stilling eventuelt kunne have en tilstrækkelig tilknytning til Revisionsretten, ikke desto mindre anses for at være blevet godkendt på grundlag af en anmodning, hvorfra væsentlige oplysninger var udeladt, og for at være behæftet med uregelmæssigheder, for så vidt som denne institution har fremlagt beviser, der gør det muligt at fastslå, at det omhandlede møde havde privat karakter.
Dette er tilfældet for den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 108, og som vedrørte et møde med et medlem af Kommissionen, eftersom det af de e-mails, der blev udvekslet for at forberede dette møde, fremgår, at mødet omhandlede retningslinjer, som et repræsentativt organ ønskede at gøre gældende over for Kommissionen.
Den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 122, er tæt forbundet med den tjenesterejse, der er omhandlet i linje nr. 108, for så vidt som den havde til formål at møde direktøren for dette repræsentative organ, og idet det af en e-mail, som blev modtaget dagen efter dette møde, fremgår, at den havde samme formål som den sidstnævnte tjenesterejse.
Middagen med en admiral, som var genstand for den tjenesterejse, der er omhandlet i linje nr. 280, kan klart ikke knyttes til det hverv, som Karel Pinxten varetog ved Revisionsretten, for så vidt som det af de e-mails, som OLAF beslaglagde, fremgår, at denne middag blev organiseret af en privat økonomisk aktør med henblik på bl.a. at takke Karel Pinxten for den hjælp, som han havde ydet den pågældende i forbindelse med indgåelsen af en kontrakt på forsvarsområdet.
Hvad angår den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 404, gør den omstændighed, at det af en e-mail af 10. maj 2016 fremgår, at Karel Pinxten og hans svigerdatter havde inviteret et medlem af den belgiske regering til en frokost, selv om formålet med denne frokost ikke er kendt, det muligt at godtgøre, at denne frokost havde privat karakter.
For det fjerde skal det anses for åbenbart, at de tjenesterejser, der vedrører fritidsaktiviteter, eller som fandt sted for at pleje venskabelige forbindelser, henset til de betragtninger, der er anført i denne doms præmis 399, er behæftet med uregelmæssigheder, når de ikke på nogen måde har sammenhæng med en begivenhed, der er centreret om arbejdsrelaterede aktiviteter.
I denne forbindelse skal der henvises til den tjenesterejse, der er omhandlet i linje nr. 80, og som vedrørte et møde med direktøren for en kulturinstitution, og den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 322, og som – under dække af en invitation fra en privat økonomisk aktør – i lyset af de oplysninger, der fremgår af Karel Pinxtens kalender, havde til formål at give ham mulighed for at overvære en operaforestilling.
Til trods for, at de omhandlede tjenesterejseordrer var gennemsigtige, er det åbenbart, at tjenesterejse nr. 101, som vedrørte deltagelsen i et haveselskab afholdt af det kongelige kammerorkester i Wallonien (Belgien), og de tjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 288, 345 og 394, og som vedrørte deltagelse i en musikfestival, ikke har sammenhæng med hvervet som medlem af Revisionsretten, uden at den omstændighed, at denne festival var rettet mod »unge i Europa«, kan begrunde et andet resultat.
Denne konklusion gælder så meget desto mere for så vidt angår den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 364, og som gjorde det muligt at foretage et kort besøg i forbindelse med en festival, der var tilegnet skotsk kultur, på grundlag af en tjenesterejseordre, der udelukkende indeholdt en formel invitation fra den flamske repræsentation.
Selv om den i linje nr. 99 nævnte tjenesterejse vedrørte en ceremoni, der fandt sted ved et universitet, havde denne tjenesterejse heller ikke sammenhæng med Karel Pinxtens hverv, for så vidt som det af de dokumenter, som Revisionsretten har fremlagt, fremgår, at denne ceremoni havde til formål at hylde kunstnerne, og at den blev afsluttet med en koncert.
Det er i øvrigt ubestridt, at den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 202, vedrørte Karel Pinxtens deltagelse i et bryllup, der blev afholdt i forbindelse med, at et barn af en belgisk dommer ved Domstolen indgik ægteskab.
Formålet med denne tjenesterejse var ikke klart beskrevet i tjenesterejseordren, som blot henviste til en formel invitation fra denne dommer uden nærmere præcisering af, at den vedrørte en familiebegivenhed.
De karakteristika, der er kendetegnende for de pågældende personer, gør det imidlertid ikke muligt at godtgøre, at den i linje nr. 202 nævnte tjenesterejse er i overensstemmelse med forskrifterne.
Denne argumentation skal overføres på den tjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 300, og til dels den tjenesterejse, der er omhandlet i linje nr. 362, idet det af Karel Pinxtens kalender fremgår, at disse tjenesterejser vedrørte bryllupper, der blev afholdt for børn af belgiske personligheder.
iii)

Om udgifter til repræsentation og receptioner
Godtgørelsen af de af Revisionsrettens medlemmer afholdte udgifter til repræsentation og receptioner var under Karel Pinxtens to mandatperioder reguleret ved afgørelse nr. 7-2004.
Denne afgørelses artikel 2 fastsatte bestemmelser om godtgørelse af generelle udgifter til repræsentation og receptioner, som disse medlemmer »afholder i deres egenskab af medlem af en institution«.
Det fremgår endvidere af denne artikel, at godtgørelsen skulle ske på grundlag af erklæringer, som skulle angive datoen for invitationen, antallet af gæster og navnet på hovedgæsten, og som var vedlagt kvitteringer eller anden tilsvarende skriftlig dokumentation.
Den nævnte afgørelses artikel 6 bestemte i øvrigt, at udgifter til receptioner i eget hjem kunne godtgøres med op til det beløb, der fremgik af den indgivne dokumentation.
Det fremgår af disse bestemmelser, at godtgørelsen af udgifter til repræsentation og receptioner var betinget af dels, at der blev indgivet dokumentation, dels, at disse udgifter var afholdt i egenskab af medlem af Revisionsretten.
Begrebet »udgifter til repræsentation og receptioner« var præciseret i skrivelsen af 22. april 2004, som supplerede afgørelse nr. 7-2004.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at selv om det af formålet med denne skrivelse følger, at den ikke som sådan havde bindende virkninger, forholder det sig ikke desto mindre således, at det påhvilede medlemmerne af Revisionsretten med henblik på at opfylde deres forpligtelse til at udvise en ulastelig adfærd, der er nævnt i denne doms præmis 243, at tage behørigt hensyn til de principper, der er omtalt i den nævnte skrivelse.
Det fremgår imidlertid indledningsvis af skrivelsen af 22. april 2004, at udgifterne til repræsentation og receptioner hovedsageligt skulle have til formål at fremme Revisionsrettens eksterne forbindelser, og at Revisionsrettens medlemmer bl.a. repræsenterede Revisionsretten, når de i denne institutions interesse havde arbejdsrelaterede forbindelser til personer, der varetager stillinger inden for Unionen, i medlemsstaterne eller i tredjelande.
Det fremgik endvidere af denne skrivelse, at udgifterne vedrørende hver enkelt begivenhed skulle tilpasses vigtigheden heraf og deltagernes stilling.
Endelig fremgik det af den nævnte skrivelse, at ægtefæller og partnere til Revisionsrettens medlemmer samt disse medlemmers gæster kunne deltage i de begivenheder, hvor der blev afholdt udgifter til repræsentation og receptioner. Derimod skulle disse medlemmers venner eller personlige forbindelser inviteres som privatpersoner, hvilket indebærer, at de udgifter, der var forbundet med disse personers deltagelse, skulle afholdes af de nævnte medlemmer.
Bilag 1 til skrivelsen af 22. april 2004 indeholdt yderligere retningslinjer vedrørende udgifter til repræsentation og receptioner.
Det fremgår navnlig af dette bilag, at udgifter, der blev afholdt uden for Revisionsretten, som hovedregel skulle involvere personer, der varetog fremtrædende stillinger i Unionen, i medlemsstaterne eller i andre lande, og at de udgifter, som blev afholdt på et af Revisionsrettens medlemmers private bopæl, ikke måtte overstige, hvad der var nødvendigt med henblik herpå.
Bilag 2 til denne skrivelse bestod af en formular, der gjorde det muligt at give oplysninger om udgifter til repræsentation og receptioner med angivelse af dato, klokkeslæt, arten af og begrundelsen for begivenheden samt deltagerens antal og stilling.
Det følger af denne doms præmis 609-614, at begrundelsen for repræsentationen eller receptionen og den eller de inviterede personers stilling udgjorde de hovedkriterier, der i skrivelsen af 22. april 2004 og i bilag 1 hertil blev anvendt med henblik på at konkretisere betingelsen i artikel 2 i afgørelse nr. 7-2004, hvorefter sådanne udgifter kunne godtgøres, når de blev afholdt i egenskab af medlem af Revisionsretten.
De eneste væsentlige oplysninger, der i henhold til afgørelse nr. 7-2004 og bilag 2 til skrivelsen af 22. april 2004 skulle indgives for at opnå godtgørelse af disse udgifter, vedrørte ligeledes disse to elementer.
Hvorvidt afholdelsen af de udgifter til repræsentation og receptioner, som Karel Pinxten anmodede om godtgørelse af, var begrundet, skal således vurderes på grundlag af de nævnte elementer.
Hvad angår bevisbyrden skal det imidlertid bemærkes, at hvis de arbejdsrelaterede forbindelser til en person, henset til dennes stilling, må anses for at være af interesse for Revisionsretten, skal en invitation til denne person anses for at være i overensstemmelse med forskrifterne, medmindre Revisionsretten har fremlagt oplysninger, der gør det muligt at fastslå, at denne invitation har privat karakter.
–
Om de udgifter til repræsentation, der vedrører forbindelserne til politiske beslutningstagere
Den analyse, der er foretaget i denne doms præmis 427-438 vedrørende godtgørelsen af udgifter til tjenesterejser og udbetaling af dagpenge i forbindelse med tjenesterejser, der vedrører møder med politiske beslutningstagere, gælder ligeledes for så vidt angår godtgørelsen af de udgifter til repræsentation, der har sammenhæng med sådanne møder.
For det første fremgår det nemlig udtrykkeligt af skrivelsen af 22. april 2004, at udgifter, som vedrører personer, der varetager fremtrædende stillinger i Unionen, i medlemsstaterne eller i andre tredjelande, herunder politiske beslutningstagere, der varetager vigtige funktioner, udgør udgifter, der kan anerkendes som repræsentationsudgifter.
For det andet bemærkes, at selv om afholdelsen af udgifter til repræsentation ikke forudsatte, at der blev givet forudgående godkendelse, forholder det sig ikke desto mindre således, at den systematiske godtgørelse af sådanne udgifter i de tilfælde, hvor disse udgifter vedrørte invitationer, som Karel Pinxten havde sendt til politiske beslutningstagere, som var klart identificeret som sådanne, viser, at Revisionsretten udøvede det skøn, som den råder over, således, at det var i Revisionsrettens interesse, at medlemmerne opretholdt arbejdsrelaterede forbindelser til sådanne beslutningstagere.
Karel Pinxten kan derfor principielt ikke foreholdes de anmodninger om godtgørelse af udgifter til repræsentation, der er afholdt i forbindelse med invitationer til politiske beslutningstagere, medmindre det af de dokumenter, som Revisionsretten har fremlagt, fremgår, at den pågældende invitation ikke havde sammenhæng med hans hverv.
I modsætning til, hvad Revisionsretten har hævdet, kan det af de grunde, der er anført i denne doms præmis 464-467, ikke antages, at der ikke bestod en sådan sammenhæng med hans hverv, alene som følge af, at den inviterede person var medlem af det omhandlede politiske parti.
Eftersom Revisionsretten ikke har angivet grunde eller fremlagt beviser for andre uregelmæssigheder, skal de anmodninger om godtgørelse af udgifter til repræsentation, der er afholdt i forbindelse med de invitationer, der er sendt til medlemmer af Europa-Parlamentet, og som er omhandlet i linje nr. 2, 14, 19, 24, 65, 257, 314, 323, 338, 350, 357, 382 og 408, til medlemmer af den belgiske regering, og som er omhandlet i linje nr. 12, 23, 27, 57 og 168, og til medlemmer af det belgiske parlament, og som er omhandlet i linje nr. 23, 116, 117, 168, 171, 183, 184, 190, 194, 204, 218, 236, 276, 293, 294, 336, 354, 358, 367 og 381, under disse omstændigheder anses for at være i overensstemmelse med forskrifterne.
Selv om det hverv, der varetages af en person, som arbejder i det sekretariat, som bistår formanden for en politisk gruppe i Europa-Parlamentet, eller inden for den belgiske regering, har en mindre central betydning, er det tilstrækkelig væsentligt til at begrunde, at de godtgørelser, som Karel Pinxten anmodede om i de situationer, der er nævnt i linje nr. 27, 63, 150 og 168, er i overensstemmelse med forskrifterne. Det samme gør sig gældende for så vidt angår den invitation til kabinetschefen for det belgiske kongehus, der er omhandlet i linje nr. 339.
Hvad angår de udgifter, der er omhandlet i linje nr. 89 og 111, kan den omstændighed, at de omhandlede invitationer blev sendt til medlemmer af den belgiske regering i en ferieperiode, ikke godtgøre, at de anmodninger om godtgørelse, der er indgivet vedrørende dem, er behæftet med uregelmæssigheder, eftersom den frihed, som et medlem af Revisionsretten har til at rejse til sin oprindelsesmedlemsstat i disse perioder, indebærer, at disse perioder er særligt velegnede til at gennemføre repræsentationsaktiviteter, der har til formål at pleje arbejdsrelaterede forbindelser til beslutningstagere i denne medlemsstat.
For så vidt som artikel 2 i afgørelse nr. 7-2004 kun krævede, at navnet på hovedgæsten skulle oplyses med henblik på at begrunde afholdelsen af udgifter til repræsentation, er den omstændighed, at der i forbindelse med en middag med et nationalt parlamentsmedlem eller under en frokost med et medlem af den belgiske regering, som er omhandlet i henholdsvis linje nr. 90 og 281, deltog en yderligere gæst, hvis stilling ikke i sig selv kan begrunde en sådan udgift, ikke tilstrækkelig til at godtgøre, at hele anmodningen om godtgørelse af de omhandlede repræsentationsudgifter er behæftet med uregelmæssigheder.
Den omstændighed, at Karel Pinxtens ægtefælle og hans gæsters ægtefæller deltog i en middag med medlemmer af Europa-Parlamentet som omhandlet i linje nr. 370, kan i øvrigt ikke godtgøre, at denne middag havde privat karakter, eftersom en sådan fremgangsmåde udtrykkeligt var tilladt i henhold til skrivelsen af 22. april 2004, således som det fremgår af denne doms præmis 611.
Udgifter til repræsentation kan derimod for det første af de grunde, der er anført i denne doms præmis 471 og 472, principielt ikke gyldigt afholdes i forbindelse med invitationer til tidligere fremtrædende politiske beslutningstagere, som har forladt deres hverv, eller lokale politiske beslutningstagere.
En sådan uregelmæssighed skal navnlig konstateres for så vidt angår de udgifter til repræsentation, der er nævnt i linje nr. 15, 152, 201 og 253, og som vedrørte invitationer til tidligere medlemmer af det belgiske parlament eller den belgiske regering.
Det samme gør sig gældende for de i linje nr. 341 omhandlede udgifter, der vedrører en middag med en tidligere minister, som ligeledes var genstand for en tjenesterejse, i hvilken forbindelse det i denne doms præmis 424 er blevet fastslået, at denne tjenesterejse er behæftet med uregelmæssigheder.
Den omstændighed, at afholdelsen af de i linje nr. 302 nævnte udgifter var begrundet med henvisning til en middag, hvortil lokale folkevalgte var blevet inviteret, gør det desuden muligt at fastslå, at anmodningen om godtgørelse af disse udgifter er behæftet med uregelmæssigheder.
For det andet må visse anmodninger om godtgørelse af udgifter til repræsentation, der blev indgivet, efter at Karel Pinxten havde fremsendt invitationer til politiske beslutningstagere, anses for at være behæftet med uregelmæssigheder, for så vidt som omstændighederne omkring disse invitationer gør det muligt direkte at sætte dem i forbindelse med Karel Pinxtens politiske aktiviteter, som er genstand for det fjerde klagepunkts første led.
Dette er tilfældet for de anmodninger om godtgørelse af udgifter, der er nævnt i linje nr. 16, 20 og 29, for så vidt som disse anmodninger vedrørte invitationer, som var rettet til personer, som ifølge Karel Pinxten arbejdede inden for det omhandlede politiske parti, og det fremgår ikke på nogen måde, at der i øvrigt var tale om fremtrædende politiske beslutningstagere.
Den anmodning om godtgørelse af udgifter, der er omhandlet i linje nr. 70, og som vedrørte en frokost med et medlem af en EU-kommissærs kabinet, skal ligeledes anses for at være behæftet med uregelmæssigheder, eftersom frokosten blev afholdt efter et møde i det omhandlede politiske partis bestyrelse, og eftersom det af referatet af dette møde fremgår, at både kommissæren og Karel Pinxten deltog i mødet.
Det samme gør sig gældende for de anmodninger om godtgørelse af udgifter, der er nævnt i linje nr. 34, 54, 84, 85 og 88, og som alle vedrørte invitationer, der var rettet til belgiske politiske beslutningstagere, som var medlemmer af det omhandlede politiske parti, i tilknytning til møder eller festlige begivenheder, som blev afholdt af dette politiske parti, og hvori Karel Pinxten deltog.
Godtgørelse i form af udgifter til repræsentation af den betaling, der er nævnt i linje nr. 275, af et »bidrag«, der, henset til de oplysninger, som fremgår af fakturaen vedrørende dette bidrag, gjorde det muligt at deltage i et »politisk kaffemøde«, der blev afholdt af det omhandlede politiske parti, skal også anses for at være behæftet med uregelmæssigheder på grund af denne godtgørelses direkte sammenhæng med Karel Pinxtens politiske aktiviteter.
–
Om de udgifter til repræsentation, der vedrører forbindelserne til andre personer
Hvad angår de udgifter til repræsentation, der vedrører forbindelserne til andre personer end politiske beslutningstagere, skal det bemærkes, at eftersom Revisionsrettens regelsæt om godtgørelse af sådanne udgifter ikke udtrykkeligt indeholder en henvisning til private økonomiske aktører, repræsentative organer eller foreninger, skal de principper, der er anført i denne doms præmis 476-515 for så vidt angår udgifter til tjenesterejser og udbetaling af dagpenge, anvendes mutatis mutandis ved vurderingen af, hvilken sammenhæng der består mellem Karel Pinxtens hverv og de udgifter til repræsentation, der blev afholdt i forbindelse med fremsendelsen af invitationer til sådanne beslutningstagere.
På dette grundlag må det fastslås, at Revisionsretten i ti tilfælde, som vedrører invitationer til andre personer end politiske beslutningstagere, ikke har godtgjort, at Karel Pinxtens anmodninger om godtgørelse af udgifter til repræsentation vedrørte udgifter, som han ikke havde afholdt i sin egenskab af medlem af Revisionsretten.
Hvad angår de udgifter, der er omhandlet i linje nr. 17, skal en invitation, der er rettet til en højtstående administrativ embedsmand, der har til opgave at varetage formandskabet for et udvalg inden for Service public fédéral – Finances (det føderale finansministerium, Belgien), i mangel af bevis for denne invitations private karakter anses for at henhøre under denne kategori.
Henset til de omhandlede personers stilling gælder denne konklusion ligeledes med hensyn til de udgifter til repræsentation, der er omhandlet i linje nr. 35, 373 og 374, og som vedrørte invitationer til rektoren for et universitet og en person, der varetog en stilling inden for en international organisation.
Det samme gør sig gældende for de udgifter, der er omhandlet i linje nr. 28 og 290, for så vidt som de invitationer, der var rettet til henholdsvis en direktør for en repræsentativ sammenslutning på EU-plan og en leder af et internationalt revisionsfirma, på grundlag af betragtningerne i denne doms præmis 495-497 og 515 kan have sammenhæng med hvervet som medlem af Revisionsretten.
Henset til de betragtninger, der er anført i denne doms præmis 638, skal anmodningerne om godtgørelse af udgifter til den frokost og de middage, der er nævnt i linje nr. 56, 138, 284 og 382, anses for at være i overensstemmelse med forskrifterne, eftersom det i denne doms præmis 570-575 er blevet fastslået, at Revisionsretten ikke har godtgjort, at de tjenesterejser, i hvilken forbindelse disse udgifter blev afholdt, er behæftet med uregelmæssigheder.
I øvrigt skal de udgifter, der er afholdt i forbindelse med den middag med kabinetschefen for et medlem af Kommissionen, der er omhandlet i linje nr. 98, henset til den stilling, som den pågældende person varetog, principielt anses for at være afholdt af Karel Pinxten i egenskab af medlem af Revisionsretten.
De oplysninger, som Revisionsretten har fremlagt i denne forbindelse, er ikke tilstrækkelige til at godtgøre argumentet om, at denne middag havde privat karakter.
For det første bemærkes, at selv om denne institution har påberåbt sig en udveksling af e-mails, der fandt sted den 20. maj 2010, må det konstateres, at det af denne udveksling fremgår, at de konkrete spørgsmål, der var nævnt heri, blev drøftet inden middagen, og at intet tyder på, at drøftelsen heraf udgjorde formålet med middagen.
For det andet kan Revisionsrettens argument om, at udgifterne til den pågældende middag indebar, at den inviterede person tilsidesatte sine forpligtelser i henhold til vedtægtens artikel 11, under alle omstændigheder ikke godtgøre, at der var tale om en privat middag.
I 26 tilfælde, der vedrører invitationer til andre personer end politiske beslutningstagere, skal de anmodninger om godtgørelse af udgifter til repræsentation, som Karel Pinxten indgav, derimod anses for at være behæftet med uregelmæssigheder.
Henset til de konstateringer, der allerede er foretaget i denne doms præmis 484, 487, 489 og 493, med hensyn til uregelmæssigheden af de tjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 45, 251, 283, 287, 307 og 325, for så vidt som de havde til formål at møde ledere af private økonomiske aktører, kan de udgifter til repræsentation, der er afholdt i forbindelse med disse tjenesterejser, og som Karel Pinxten anmodede om godtgørelse af, ikke anses for at være afholdt i dennes egenskab af medlem af Revisionsretten.
De anmodninger om godtgørelse af udgifter til repræsentation, der er nævnt i linje nr. 13, 79, 115, 154, 178 og 318, og som vedrørte invitationer til ledere af private økonomiske aktører eller repræsentative organer, skal ligeledes anses for at være behæftet med uregelmæssigheder.
De udgifter til repræsentation, der er afholdt i forbindelse med en godkendt ekstern aktivitet, kan desuden pr. definition ikke anses for at være afholdt i egenskab af medlem af Revisionsretten.
Den i linje nr. 385 omhandlede middag skal imidlertid anses for at have sammenhæng med det hverv som formand for SBNL-V, som Karel Pinxten udøvede i form af en godkendt ekstern aktivitet, dels eftersom den i udgiftserklæringen anførte angivelse af, at han var inviteret som gæst til denne middag, henviser til de funktioner, som han varetog inden for rammerne af den fond, som finansierer den hovedpris, der hvert år uddeles af SBNL-V, dels eftersom den udveksling af e-mails, der fandt sted den 2. februar 2016, gør det muligt at fastslå, at den nævnte middag havde til formål at drøfte tilrettelæggelsen af konkurrencen »Årets europæiske træ«, som har en direkte sammenhæng med SBNL-V’s virkeområde.
Henset til de forbindelser, der består mellem SBNL-V og ELO, og som er nævnt i denne doms præmis 525-528, skal de i linje nr. 409 omhandlede udgifter til repræsentation, som vedrørte en middag, der blev afholdt for generalsekretæren for ELO, ligeledes anses for at have sammenhæng med Karel Pinxtens aktiviteter inden for SBNL-V.
Det skal ligeledes fastslås, at en anmodning om godtgørelse af udgifter til repræsentation er behæftet med en uregelmæssighed i de tilfælde, hvor den ikke klart angiver, i hvilken egenskab en person inviteres, og at Karel Pinxten ikke har fremlagt nogen yderligere oplysninger herom i forbindelse med den foreliggende sag.
En sådan uregelmæssighed skal med hensyn til de udgifter til repræsentation, der er nævnt i linje nr. 39, 262 og 297, anses for at foreligge under hensyn til de konstateringer, der allerede er foretaget i præmis 585 og 587, for så vidt angår uregelmæssigheden af de tjenesterejser, i hvilken forbindelse disse udgifter blev afholdt.
Den betegnelse som »fakultetsdirektør« eller »direktør«, der er anvendt for den samme gæst i de anmodninger om godtgørelse af udgifter til repræsentation, hvortil der er henvist i linje nr. 21 og 40, er heller ikke tilstrækkelig til at godtgøre, at disse udgifter blev afholdt i Karel Pinxtens egenskab af medlem af Revisionsretten. Det samme gør sig gældende for de titler i form af »D
r
P
r
« og »D
r
«, der er anvendt i de anmodninger om godtgørelse af udgifter til repræsentation, som er nævnt i linje nr. 37, 254 og 255.
Selv om de inviterede personers stilling klart er angivet i de anmodninger om godtgørelse af udgifter, der er omhandlet i linje nr. 36 og 42, kan det imidlertid ikke anses for godtgjort, at der består en sammenhæng mellem Karel Pinxtens hverv og de invitationer, der blev sendt til direktøren for en kulturinstitution eller en anklager.
De af Revisionsretten fremlagte beviser gør det i øvrigt muligt at fastslå, at visse af de invitationer, der blev sendt til personer, hvis stilling principielt kunne have begrundet afholdelse af udgifter til repræsentation, havde privat karakter.
Dette er tilfældet for den invitation, der var rettet til Kongeriget Belgiens ambassadør i Frankrig, som er genstand for linje nr. 268, eftersom den vedrørte en middag, der blev afholdt i en restaurant, som lå i nærheden af en vingård, og idet det af flere e-mails fremgår, at den rejse, som Karel Pinxten og hans gæst foretog til regionen, havde til formål at besøge denne vingård.
I lyset af de konstateringer, der er foretaget i denne doms præmis 592, skal det ligeledes anses for godtgjort, at den invitation, der blev rettet til et medlem af den belgiske regering, og som er omhandlet i linje nr. 404, havde privat karakter.
–
Om udgifter til receptioner afholdt på Karel Pinxtens bopæl
Karel Pinxten afholdt i løbet af sine to mandatperioder som medlem af Revisionsretten ti receptioner på sin bopæl, i hvilken forbindelse han indgav anmodninger om godtgørelse af udgifter til receptioner, som Revisionsretten inden for rammerne af den foreliggende sag har beskrevet som værende behæftet med uregelmæssigheder.
Som det fremgår af denne doms præmis 605, bestemte artikel 6 i afgørelse nr. 7-2004, at udgifter afholdt til receptioner på et medlems egen bopæl kunne godtgøres med et beløb svarende til den fremlagte dokumentation.
I det foreliggende tilfælde består den uregelmæssighed, som Revisionsretten har gjort gældende, hverken i, at de udgifter, som Karel Pinxten anmodede om godtgørelse af i forbindelse med de receptioner, som han afholdt på sin egen bopæl, var for høje, eller at den dokumentation, der er fremlagt i denne forbindelse er utilstrækkelig, men vedrører udelukkende disse receptioners hævdede private karakter.
Eftersom Revisionsrettens interne regler ikke fastsatte noget specifikt kriterium med hensyn til receptioner, som afholdes på bopælen for et medlem af denne institution, skal de udgifter, der er forbundet med en sådan reception, anses for at være afholdt i egenskab af medlem af den nævnte institution, når denne reception har gjort det muligt i institutionens interesse at pleje arbejdsrelaterede forbindelser med de personer, der er blevet inviteret til den nævnte reception.
Som det fremgår af denne doms præmis 618, skal spørgsmålet om, hvorvidt Revisionsretten med henblik på den foreliggende sag har en sådan interesse, principielt vurderes på grundlag af, hvilken stilling de personer, der var inviteret til de receptioner, der blev afholdt på Karel Pinxtens bopæl, havde.
Det fremgår af de retningslinjer, der er indeholdt i bilag 1 til skrivelsen af 22. april 2004, at disse gæster bl.a. skulle være personer, der varetager fremtrædende stillinger i Unionen, i medlemsstaterne eller i tredjelande. Såfremt der blandt de nævnte gæster også var ansatte ved Revisionsretten, skulle der sikres en rimelig balance mellem disse ansatte og personer uden for denne institution.
Eftersom det af disse retningslinjer fremgår, at personlige venner og familiemedlemmer til medlemmet af Revisionsretten, med undtagelse af dennes ægtefælle eller partner, skulle inviteres som privatpersoner, kan de udgifter, der er forbundet med at invitere sådanne personer til en reception på bopælen for et medlem af denne institution, desuden ikke med føje kræves godtgjort hos den nævnte institution.
I øvrigt skal det af de grunde, der er anført i denne doms præmis 627, bemærkes, at den omstændighed, at artikel 2 i afgørelse nr. 7-2004 lagde afgørende vægt på »hovedgæstens stilling«, indebærer, at det forhold, at en eller flere af de gæster, der var til stede ved en reception, som blev afholdt på bopælen for et medlem af Revisionsretten, og hvis stilling ikke i sig selv kunne begrunde afholdelsen af udgifter til reception, ikke i sig selv kan godtgøre, at denne reception i sin helhed ikke havde nogen sammenhæng med dette medlems hverv.
Eftersom det i Revisionsrettens interne regler ikke klart er fastsat, hvilken ordning der fandt anvendelse på sådanne gæster, når der hverken var tale om personlige venner eller familiemedlemmer til det pågældende medlem af denne institution, kan indgivelsen af en anmodning om godtgørelse af udgifter, som ikke sondrer mellem disse gæster og andre gæster, men som indeholder fuldstændige oplysninger om, hvilken stilling de forskellige gæster bestrider, ikke i sig selv anses for relevant med henblik på at vurdere, om Karel Pinxten tilsidesatte de forpligtelser, der følger med hvervet.
I denne sammenhæng bemærkes for det første, at de anmodninger om godtgørelse af udgifter til receptioner, som Karel Pinxten indgav, som hovedregel indeholdt præcise oplysninger om hver enkelt af de personer, der var inviteret til de receptioner, der blev afholdt på hans bopæl, og at de således indeholdt flere oplysninger end, hvad der krævedes i henhold til artikel 2 i afgørelse nr. 7-2004.
Revisionsretten havde således mulighed for på et fuldt oplyst grundlag at vurdere, om de udgifter til receptioner, der var genstand for disse anmodninger, var i overensstemmelse med forskrifterne, når den skulle tage stilling hertil.
For det andet kan den omstændighed, at Karel Pinxtens ægtefælle og ægtefællerne til de personer, der var inviteret, systematisk deltog i de omhandlede receptioner, i henhold til Revisionsrettens interne regler ikke udgøre en uregelmæssighed eller anses for udtryk for, at disse receptioner havde privat karakter.
For det tredje skal det undersøges, om skrivelsen af 28. april 2015 er relevant.
Ifølge Revisionsretten gør ordlyden af denne skrivelse det muligt generelt at godtgøre, at de receptioner, der blev afholdt på Karel Pinxtens bopæl, i virkeligheden havde til formål at samle hans venner og således ikke på nogen måde havde sammenhæng med hans hverv som medlem af denne institution.
I den nævnte skrivelse henviste Karel Pinxten ganske vist til den omstændighed, at han jævnligt inviterede »et vist antal venner til en uformel middag hos [sig]«, der omfattede »en eller to fremtrædende politikere og nogle venner, der beklæder høje stillinger i erhvervslivet«, med henblik på at »tilbringe en behagelig og afslappet aften i godt selskab«. Disse gæster var således »alle en del af [hans] personlige vennekreds«, og middagen gav mulighed for at deltage i en »behagelig, hyggelig og inspirerende aften i selskab med udvalgte flamske personer«. I samme skrivelse opregnedes endelig navnene på de personer, der eventuelt ville blive inviteret til den påtænkte middag.
Det skal imidlertid indledningsvis bemærkes, at ingen af de anmodninger om godtgørelse af udgifter til reception, der fremgår af de sagsakter, som Domstolen råder over, vedrørte en middag, som Kongeriget Belgiens premierminister og de øvrige personer, der er nævnt i skrivelsen af 28. april 2015, skulle have deltaget i.
Det følger heraf, at denne skrivelse vedrørte en middag, som ikke blev afholdt, eller som i det mindste ikke var genstand for en anmodning om godtgørelse, som Revisionsretten har anset for at være behæftet med uregelmæssigheder.
Dernæst bemærkes, at selv om den nævnte skrivelse indeholdt en generel beskrivelse af de middage, som Karel Pinxten afholdt på sin bopæl, må det konstateres, at denne beskrivelse reelt ikke svarer til de oplysninger, der fremgår af de anmodninger om godtgørelse, som er blevet fremlagt af Revisionsretten, for så vidt som listen over de personer, der blev inviteret til disse middage, ikke var begrænset til »flamske personligheder« og ofte omfattede en eller flere personer, der varetog stillinger inden for EU-institutionerne.
Endelig skal ordene »venner« og »personlig vennekreds«, der umiddelbart kunne give anledning til at mene, at de middage, som Karel Pinxten afholdt på sin bopæl, havde privat karakter, ikke nødvendigvis forstås bogstaveligt, eftersom skrivelsen af 28. april 2015 klart havde til formål at give en indbydende beskrivelse af de middage, som Karel Pinxten afholdt, og ikke at beskrive den fremgangsmåde, som han faktisk fulgte.
Det må i øvrigt konstateres, at adressaten for denne skrivelse ikke selv synes at være en af Karel Pinxtens venner, og at den omstændighed, at næsten 40 forskellige personer blev inviteret til en af disse middage, er vanskeligt at forene med en bogstavelig forståelse af ordene »venner« og »personlig vennekreds«.
Det følger af det anførte, at skrivelsen af 28. april 2015 ikke er tilstrækkelig til at godtgøre, at samtlige de receptioner, som Karel Pinxten afholdt på sin bopæl, havde privat karakter.
For det fjerde fremgår det, at i de 8 tilfælde, der er omhandlet i linje nr. 22, 55, 110, 160, 216, 243, 245, og 279, havde de fleste af de gæster, der var inviteret til en reception, som blev afholdt på Karel Pinxtens bopæl, en stilling, der kunne begrunde, at han med rette kunne have til hensigt i Revisionsrettens interesse at pleje arbejdsrelaterede forbindelse til disse personer.
Blandt disse inviterede gæster var således personer, der varetog stillinger inden for EU-institutionerne, nemlig medlemmer af Europa-Parlamentet, Kommissionen, Domstolen og Revisionsretten, og i medlemsstaterne, såsom medlemmer af det belgiske parlament, den belgiske regering og det belgiske hof samt ambassadører eller højtstående tjenestemænd.
Derimod har de gæster, som var inviteret til den reception, der er omhandlet i linje nr. 123, ikke en tilstrækkelig forbindelse til Revisionsretten til, at det kan antages, at udgifterne til denne reception blev afholdt af Karel Pinxten som medlem af denne institution.
Selv om en af disse gæster ganske vist var medlem af det belgiske parlament, varetog de øvrige gæster nemlig alle stillinger hos private økonomiske aktører. Det skal endvidere fremhæves, at blandt disse var bl.a. den belgiske forretningsmand, som Karel Pinxten beskrev som en »mangeårig ven«, og som er nævnt i denne doms præmis 493, samt en leder af en koncern, hvori Karel Pinxten var bestyrelsesmedlem, før han tiltrådte tjenesten som medlem af Revisionsretten.
Den samme konklusion gør sig gældende for så vidt angår den i linje nr. 376 omhandlede reception. Ud over et medlem af Kommissionen varetog fire andre personer, der med deres respektive ægtefæller var blevet inviteret til den omhandlede middag, stillinger ved private økonomiske aktører eller repræsentative organer. Det bemærkes endvidere, at den i foregående præmis nævnte forretningsmand og en ansvarlig for ELO, hvis tilknytning til de af Karel Pinxten udøvede eksterne aktiviteter allerede er blevet nævnt, indgik blandt disse personer.
iv)

Om anvendelsen af tjenestekøretøjet og brugen af chauffører
I de to mandatperioder, hvor Karel Pinxten varetog sit hverv som medlem af Revisionsretten, var anvendelsen af tjenestekøretøjer og brugen af chauffører reguleret først ved afgørelse nr. 33-2004 og dernæst ved afgørelse nr. 19-2009.
De bestemmelser i disse afgørelser, som er relevante for den foreliggende sag, var i det væsentlige enslydende.
Det fremgik af hver af disse afgørelsers artikel 1, at tjenestekøretøjer permanent blev stillet til rådighed for Revisionsrettens medlemmer med henblik på befordring, der fandt sted i forbindelse med udøvelsen af deres hverv.
Artikel 4, stk. 1, i afgørelse nr. 33-2004 og artikel 4, stk. 1, i afgørelse nr. 19-2009 bestemte, at Revisionsretten ud over lejeomkostningerne afholdt de udgifter, der var forbundet med medlemmernes brug af køretøj i forbindelse med udøvelsen af deres hverv.
Artikel 4, stk. 2, i hver af disse afgørelser foreskrev, at der ved befordring, der finder sted i forbindelse med udøvelsen af hvervet, skulle forstås befordring, der finder sted i henhold til en tjenesterejseordre og anden befordring, der er forbundet med udøvelse af hvervet, med op til 15000 km pr. år.
Bemærkningerne til afgørelse nr. 33-2004 og bemærkningerne til afgørelse nr. 19-2009 indeholdt en præcisering af begrebet »anden befordring, der er forbundet med udøvelse af hvervet«. Det fremgik af disse bemærkninger, at der ved sådan befordring skulle forstås transport mellem bopælen på tjenestestedet og arbejdsstedet, transport mellem tjenestestedet eller bopælen og lufthavnen, transport, der var nødvendig som følge af protokolære forpligtelser, der udføres inden for et begrænset område, og som ikke er omfattet af en tjenesterejseordre, og tilfælde af »force majeure (sygdom, lægeundersøgelser, manglende evne til at køre osv.).«
Artikel 5 i afgørelse nr. 33-2004 og artikel 5 i afgørelse nr. 19-2009 bestemte, at når Revisionsrettens medlemmer gjorde brug af tjenestekøretøjet til befordring i andre situationer end dem, der var nævnt i artikel 4, skulle de selv afholde de hermed forbundne udgifter, dvs. vejafgifter, udgifter til brændstof og eventuelle ekstra lejeomkostninger.
Selv om Revisionsrettens medlemmer således havde mulighed for at gøre brug af deres tjenestekøretøj til befordring, der fandt sted i forbindelse med udøvelsen af hvervet og til befordring, der havde privat karakter, var de udgifter, som disse to former for brug gav anledning til, således omfattet af forskellige ordninger.
I øvrigt bestemte artikel 6 i afgørelse nr. 33-2004 og artikel 6 i afgørelse nr. 19-2009, at chaufførerne havde ret til godtgørelse af tjenesterejseudgifter, når de forestod kørslen for Revisionsrettens medlemmer med henblik på den befordring, der fandt sted i forbindelse med udøvelsen af deres hverv.
Selv om det ikke af ordlyden af disse artikler fremgår, at de havde til formål generelt at definere de betingelser, hvorunder et medlem af Revisionsretten kunne gøre brug af chauffører, følger det af de nævnte artikler, at det kun var muligt at udfærdige en tjenesterejseordre for en chauffør med henblik på, at den pågældende skulle forestå befordringen af et medlem af denne institution, for så vidt som transporten af det pågældende medlem udgjorde en »befordring, der finder sted i forbindelse med udøvelsen af hvervet« som omhandlet i artikel 4 i afgørelse nr. 33-2004 og artikel 4 i afgørelse nr. 19-2009.
Udfærdigelsen af en tjenesterejseordre for en chauffør med henblik på, at den pågældende skulle forestå befordringen af et medlem af Revisionsretten i forbindelse med andre former for rejser, kunne medføre betydelige udgifter for Revisionsretten, bl.a. for så vidt som den indebar, at chaufføren kunne få godtgjort sine tjenesterejseudgifter og opnå udbetaling af dagpenge.
Det er imidlertid ubestridt, at det inden for rammerne af den fremgangsmåde, der blev fulgt af Revisionsretten indtil den 5. oktober 2016, påhvilede et medlem af denne institution at underskrive tjenesterejseordrer for de chauffører, hvis tjenester dette medlem gjorde brug af.
I det foreliggende tilfælde fandt de chaufførtjenesterejser, som efter Revisionsrettens opfattelse er behæftet med uregelmæssigheder, sted før denne dato og blev godkendt af Karel Pinxten.
Eftersom Karel Pinxten som direkte overordnet havde ansvaret for at fastlægge, hvilke opgaver den chauffør, der var tilknyttet hans kabinet, skulle varetage, og for som anvisningsberettiget at underskrive chaufførernes tjenesterejseordrer, påhvilede det ham i medfør af de forpligtelser, der fulgte med hans hverv, at udfærdige disse tjenesterejseordrer under overholdelse af de gældende regler og navnlig ikke at udstede tjenesterejseordrer med det formål at forestå befordringen af ham på rejser, som ikke på nogen havde forbindelse med udøvelsen af hans hverv.
–
Om transportudgifter afholdt uden sammenhæng med Karel Pinxtens tjenesterejser
I 90 tilfælde vedrørte de tjenesterejseordrer for chauffører, som Karel Pinxten havde underskrevet, ikke rejser, der var omfattet af en tjenesterejseordre, som vedrørte ham selv.
I første række havde 81 af disse tjenesterejser ifølge Revisionsretten til formål at forestå befordringen af Karel Pinxten.
Eftersom de nævnte tjenesterejser ikke vedrørte rejser, der var omfattet af en tjenesterejseordre for Karel Pinxten, kan de kun anses for at være forskriftsmæssige i henhold til artikel 4 og 6 i afgørelse nr. 33-2004 og samme artikler i afgørelse nr. 19-2009, såfremt den pågældende rejse kan kvalificeres som »anden befordring, der er forbundet med udøvelse af hvervet«.
Karel Pinxten har i denne forbindelse bl.a. gjort gældende, at det var nødvendigt at give en generel beskrivelse af hans rejser, for så vidt som hans helbredstilstand ikke gjorde det muligt for ham at føre sit tjenestekøretøj over lange afstande.
Det må ganske vist konstateres, at det af bemærkningerne til afgørelse nr. 33-2004 og bemærkningerne til afgørelse nr. 19-2009 fremgik, at befordring kunne anses for at være forbundet med udøvelsen af hvervet, hvis der forelå et tilfælde af force majeure, og at disse tilfælde af force majeure bl.a. omfattede »sygdom« og »manglende evne til at køre«.
De lægeerklæringer, som Karel Pinxten fremlagde for Revisionsrettens administration, er imidlertid i denne henseende ikke tilstrækkelige til at godtgøre, at han af lægelige grunde ikke var i stand til at køre over lange afstande i den relevante periode.
Det fremgår nemlig udelukkende af den første af disse lægeerklæringer, der er dateret den 5. december 2008, at Karel Pinxten skulle anvende et tilpasset sæde, når han befandt sig i en bil i en længere periode.
Hvad angår den anden af de nævnte lægeerklæringer, som er dateret den 31. oktober 2016, fremgår det heraf, at Karel Pinxten på grund af sin »lidelse«, som langsomt forværres over tid, fra denne dato skulle afholde sig fra at køre bil på strækninger over en time eller 100 km. Denne anden lægeerklæring indeholder således ingen oplysninger om hans helbredstilstand på det tidspunkt, hvor der blev truffet beslutning om de omtvistede tjenesterejser.
Det følger heraf, at Karel Pinxten ikke med føje kan påberåbe sig sin helbredstilstand som begrundelse for de tjenesterejseordrer for chauffører, som han udfærdigede.
I denne forbindelse kan tjenesterejserne for en af Revisionsrettens chauffører, som vedrørte rejser, i hvilken forbindelse Karel Pinxten ikke selv var omfattet af en tjenesterejseordre, inddeles i tre grupper.
For det første indebar den pågældende chaufførs tjenesterejser i 12 tilfælde, at chaufføren skulle forestå befordringen af Karel Pinxten af grunde, som er ukendte, eller som klart kan adskilles fra hans hverv.
Inden for rammerne af de chaufførtjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 149, 166, 182, 189, 193 og 198, begav den pågældende chauffør sig til Bruxelles med tog for at køre Karel Pinxten tilbage til Luxembourg i bil, uden at der oprindeligt eller under den foreliggende sag er blevet givet nogen begrundelse for, hvorfor han befandt sig i Bruxelles.
De chaufførtjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 78, 212, 342 og 384, indebar derimod, at chaufføren skulle køre Karel Pinxten til Bruxelles i bil fra Luxembourg, uden at der var angivet en tjenstlig grund, idet den pågældende chauffør derefter rejste tilbage til Luxembourg med tog.
Den chaufførtjenesterejse, der er omhandlet i linje nr. 254 og 255, havde i øvrigt til formål at køre Karel Pinxten til Overpelt til en middag, der – således som det er fastslået i denne doms præmis 656 – ikke havde forbindelse med hans hverv som medlem af Revisionsretten.
Endvidere kan den i linje nr. 64 nævnte chaufførtjenesterejse, for så vidt som den hænger sammen med Karel Pinxtens rejse til et møde i det omhandlede politiske partis bestyrelse i Bruxelles, ikke anses for at være i overensstemmelse med forskrifterne. Den omstændighed, at det af de dokumenter, som denne institution har fremlagt, fremgår, at den pågældende chauffør befandt sig i et tog på det tidspunkt, hvor mødet fandt sted, og at han først ankom til Bruxelles senere, ændrer ikke denne vurdering, idet han tog til denne by for at forestå befordringen af Karel Pinxten efter det nævnte møde.
Der er således intet i de sagsakter, som Domstolen råder over, der gør det muligt at fastslå, at de chaufførtjenesterejser, der er omhandlet i denne doms præmis 712-715, vedrørte rejser, der fandt sted i forbindelse med Karel Pinxtens udøvelse af sit hverv. Disse tjenesterejser skal derfor anses for at være behæftet med uregelmæssigheder.
Selv om den af Revisionsretten hævdede begrundelse for den chaufførtjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 38, nemlig at afhente Karel Pinxten på hans feriested, kan godtgøre, at denne tjenesterejse er behæftet med uregelmæssigheder, skal det bemærkes, at han har nægtet at have godkendt en sådan tjenesterejse, og at Revisionsretten ikke har godtgjort, at denne tjenesterejse rent faktisk har fundet sted, idet de sagsakter, som Domstolen råder over, ikke indeholder nogen tjenesterejseordre, der er underskrevet af ham.
For det andet havde 57 chaufførtjenesterejser til formål at gennemføre en rejse mellem Luxembourg, hvor Revisionsretten har sit sæde, og Overpelt kommune, som er Karel Pinxtens hjemsted.
De chaufførtjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 107, 126, 144-146, 148, 156, 158, 165, 179, 180, 188, 213, 220, 231, 238, 240, 241, 244, 246, 263-265, 267, 270, 272, 273, 278, 291, 293, 294, 296, 305, 312, 316, 340, 356, 372, 375, 388, 399 og 400, indebar således, at chaufføren skulle køre Karel Pinxten fra Luxembourg til Overpelt, idet den pågældende chauffør rejste tilbage til Luxembourg med tog den næste dag.
I forbindelse med de chaufførtjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 112, 136, 140, 206 og 387, begav den pågældende chauffør sig derimod med tog til Overpelt med henblik på at køre Karel Pinxten til Luxembourg.
Andre rejser mellem Luxembourg og Overpelt, der på ingen måde har sammenhæng med Karel Pinxtens tjenesterejser, er nævnt i forbindelse med de chaufførtjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 77, 109, 127, 226, 233, 285, 324, 349, 378 og 383, og som blev gennemført på forskellige måder, såsom en rejse tur/retur i et tjenestekøretøj eller en rejse til Overpelt med et stop i Bruxelles.
Disse forskellige chaufførtjenesterejser kan ikke sættes i forbindelse med rejser, som Karel Pinxten foretog i forbindelse med udøvelsen af sit hverv.
Selv om det af bemærkningerne til afgørelse nr. 33-2004 og bemærkningerne til afgørelse nr. 19-2009 fremgår, at »anden befordring, der er forbundet med udøvelse af hvervet« omfattede befordring mellem bopælen og arbejdsstedet, fremgik det klart af disse bemærkninger og desuden med kursivering, at den nævnte bopæl skulle ligge »på tjenestestedet«, hvilket indebærer, at befordring mellem tjenestestedet og hjemstedet ikke kan anses for »anden befordring, der er forbundet med udøvelse af hvervet« som omhandlet i artikel 4 i afgørelse nr. 33-2004 og artikel 4 i afgørelse nr. 19-2009.
Det er korrekt, således som Karel Pinxten har fremhævet, at Revisionsrettens administration nødvendigvis havde kendskab til den praksis, som han havde fulgt i flere år, og som bestod i at gøre brug af chauffører med henblik på at begive sig til sit oprindelsessted, når der henses til de mange udbetalinger, som de pågældende chauffører i denne forbindelse modtog, og denne administrations køb af de togbilletter, som chaufførerne benyttede i denne forbindelse.
Den tolerance, der således blev udvist over for denne fremgangsmåde, kan imidlertid ikke gøre det muligt for Karel Pinxten at unddrage sig sit ansvar i denne henseende, idet den, således som det fremgår af denne doms præmis 369 og 370, ikke kan skabe en berettiget forventning om, at denne fremgangsmåde var i overensstemmelse med forskrifterne, og Karel Pinxten i øvrigt ikke kunne være uvidende om, at den samme fremgangsmåde var uforenelig med Revisionsrettens interne regler.
Det skal endvidere med hensyn til de chaufførtjenesterejser, der blev gennemført i form af rejser til og fra Overpelt, præciseres, at selv om det, henset til den upræcise formulering af de omhandlede tjenesterejseordrer, ikke fuldstændigt kan udelukkes, at visse af disse tjenesterejser alene havde til formål at bringe tjenestekøretøjet til Karel Pinxten, således at han kunne gøre brug af det på sit oprindelsessted, kan et sådant formål alene have tjent Karel Pinxtens private interesser og kan ikke anses for at være i overensstemmelse med forskrifterne.
For det tredje har Revisionsretten delvis bestridt forskriftsmæssigheden af 11 chaufførtjenesterejser, for så vidt som disse tjenesterejser omfattede en rejse mellem Overpelt og et sted, der var genstand for en af Karel Pinxten gennemført tjenesterejse.
En sådan situation foreligger faktisk med hensyn til de chaufførtjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 62, 181, 191 og 336, i hvilken forbindelse den pågældende chauffør kørte Karel Pinxten til Overpelt efter afslutningen af en af hans tjenesterejser, og i de chaufførtjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 173 og 366, i hvilken forbindelse den pågældende chauffør hentede Karel Pinxten i Overpelt med henblik på at køre ham til det sted, der var genstand for hans tjenesterejse.
Den chaufførtjenesterejse, der er omhandlet i linje nr. 195, i hvilken forbindelse Revisionsretten har anerkendt, at Karel Pinxten i Bruxelles varetog en opgave, der var forbundet med hans hverv – uden dog at være omfattet af en tjenesterejseordre – hvorefter den chauffør, der var tilknyttet hans kabinet, kørte ham til Overpelt, må ligeledes sidestilles med disse tilfælde.
Selv i den situation, hvor det på ingen måde er blevet bestridt, at Karel Pinxtens tjenesterejse var i overensstemmelse med forskrifterne, må det imidlertid konstateres, at hans rejse mellem Overpelt og det sted, der var genstand for denne tjenesterejse, ikke var omfattet af hans tjenesterejseordre.
Det følger heraf, at denne rejse ikke kan anses for en »befordring, der finder sted i henhold til en tjenesterejseordre« som omhandlet i artikel 4 i afgørelse nr. 33-2004 og artikel 4 i afgørelse nr. 19-2009.
Eftersom en sådan rejse, henset til betragtningerne i denne doms præmis 709 og 723, heller ikke udgør »anden befordring, der er forbundet med udøvelse af hvervet« i disse artiklers forstand, skal de chaufførtjenesterejser, der er omhandlet i denne doms præmis 728 og 729, anses for at være behæftet med uregelmæssigheder, for så vidt som de vedrører en rejse til eller fra Overpelt.
Denne argumentation skal mutatis mutandis overføres på den chaufførtjenesterejse, der er omhandlet i linje nr. 124, hvor den pågældende chauffør kørte Karel Pinxten til Overpelt fra lufthavnen i Frankfurt am Main (Tyskland), efter en tjenesterejse til Macao (Folkerepublikken Kina), som havde varet flere dage.
Selv om bemærkningerne til afgørelse nr. 33-2004 og bemærkningerne til afgørelse nr. 19-2009 blandt »anden befordring, der er forbundet med udøvelse af hvervet« nævnte rejser mellem tjenestestedet eller bopælen og en lufthavn, omfatter disse på ingen måde rejser mellem oprindelsesstedet og en lufthavn.
Derimod kan det ikke anses for godtgjort, at de chaufførtjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 176, 317, 373 og 374, er behæftet med uregelmæssigheder, eftersom de sagsakter, som Domstolen råder over, ikke omfatter de af Karel Pinxtens tjenesterejseordrer, som Revisionsretten har henvist til, og gør det således ikke muligt at fastslå, at de anfægtede rejser ikke på en begrundet måde var omfattet af disse tjenesterejseordrer.
I anden række havde ni af de tjenesterejser, som blev udført af den chauffør, der var tilknyttet Karel Pinxtens kabinet, og som ifølge Revisionsretten er behæftet med uregelmæssigheder, et andet formål end at køre ham.
I denne henseende skal det ganske vist bemærkes, at det af Revisionsrettens interne regler, som Domstolen råder over, ikke udtrykkeligt fremgår, at en chauffør kunne foretage sådanne tjenesterejser.
Artikel 6 i afgørelse nr. 33-2004 og artikel 6 i afgørelse nr. 19-2009 kan imidlertid ikke fortolkes således, at de tjenesterejser, der var genstand for denne tjenesterejseordre, er behæftet med uregelmæssigheder, idet disse artikler kun omfattede de chaufførtjenesterejser, der havde til formål at køre Revisionsrettens medlemmer eller generalsekretæren for denne institution.
Det kan derfor ikke udelukkes, at de tjenesterejseordrer, som Karel Pinxten underskrev med hensyn til de tjenesterejser, som blev udført af den chauffør, der var tilknyttet hans kabinet, og som havde et andet formål end at køre ham, kan anses for at være i overensstemmelse med forskrifterne, for så vidt som disse tjenesterejser faktisk tjente Revisionsrettens interesser.
Dette kan i princippet være tilfældet for de tjenesterejser, som den pågældende chauffør foretog, og som havde til formål at forestå transport af dokumenter.
Det fremgår i øvrigt af de sagsakter, som Domstolen råder over, at Karel Pinxten oprindeligt blev foreholdt flere af de tjenesterejser, som den pågældende chauffør foretog, og som havde et sådant formål, men at Revisionsretten i sidste ende undlod at gøre gældende, at disse tjenesterejser er behæftet med uregelmæssigheder, i forbindelse med det foreliggende søgsmål.
Når dette er sagt, kan transport af dokumenter, der udføres af en af Revisionsrettens chauffører, ikke foretages mellem tjenestestedet og oprindelsesstedet for en af denne institutions medlemmer, medmindre der foreligger særlige omstændigheder, eftersom en sådan transport skal have til formål at bidrage til gennemførelsen af Revisionsrettens opgaver, og eftersom den ikke må føre til, at denne institution pålægges at afholde uforholdsmæssige ressourcer i forbindelse med transporter over lange afstande.
Selv om denne institution har gjort gældende, at de tjenesterejser, der efter det oplyste havde til formål at transportere dokumenter, og som er genstand for det første klagepunkt, i virkeligheden havde et andet formål, må det konstateres dels, at den bortset fra i ét tilfælde ikke har præciseret, hvad dette formål skulle have været, dels, at den pågældende chauffør, da han blev hørt af OLAF den 3. oktober 2017, bekræftede, at han havde foretaget tjenesterejser, der bestod i at transportere dokumenter og derefter at tage dem med tilbage til Revisionsrettens sæde, når de var blevet påført en underskrift.
Under disse omstændigheder skal det anses for godtgjort, at de chaufførtjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 172, 222 og 249, er behæftet med uregelmæssigheder, idet det er ubestridt, at disse tjenesterejser havde til formål at transportere dokumenter til Karel Pinxtens oprindelsessted.
Hvad angår den chaufførtjenesterejse, der er omhandlet i linje nr. 141, skal den – selv om Revisionsrettens argument om, at denne tjenesterejse var forbundet med en ulykke, ikke er blevet godtgjort – anses for at være behæftet med uregelmæssigheder, eftersom det af tjenesterejseordren for denne tjenesterejse fremgår, at den pågældende chauffør skulle transportere dokumenter til Overpelt.
Hvad angår den chaufførtjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 250, har Revisionsretten hævdet, at denne tjenesterejse, som ud fra det oplyste havde til formål at transportere dokumenter, i virkeligheden havde til formål at transportere champagneflasker, som skulle anvendes i forbindelse med en bryllupsfest for et af Karel Pinxtens børn, hvilket han imidlertid formelt har benægtet.
I denne henseende er det ikke nødvendigt for Domstolen at tage stilling til, om de beviser, der er fremlagt til støtte for det nævnte argument, er tilstrækkelige til at godtgøre, at det er begrundet. Den chaufførtjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 250, må nemlig under alle omstændigheder anses for at være behæftet med uregelmæssigheder, selv om den reelt havde til formål at transportere dokumenter, for så vidt som det af den pågældende chaufførs tjenesterejseordre fremgår, at han skulle begive sig til Overpelt, som er Karel Pinxtens oprindelsessted.
Ud over de tjenesterejser, der vedrørte transport af dokumenter, havde den i linje nr. 247 omhandlede chaufførtjenesterejse ifølge Karel Pinxten til formål at bringe hans tjenestekøretøj til et værksted med henblik på vedligeholdelse.
I denne henseende kan Revisionsrettens argument om, at denne begrundelse ikke er korrekt, for så vidt som vedligeholdelsen af dette køretøj blev varetaget af et værksted i en anden by, ikke tiltrædes, da der ikke foreligger nogen form for dokumentation til støtte for dette argument.
Derimod kan den chaufførtjenesterejse, der er omhandlet i linje nr. 129, i hvilken forbindelse det er ubestridt, at den havde til formål at afhente Karel Pinxtens ægtefælle i Overpelt, således at hun kunne deltage i en officiel middag afholdt af Revisionsretten i Luxembourg, ikke anses for at være udført i denne institutions interesse.
På samme måde må det anses for godtgjort, at den i linje nr. 197 nævnte chaufførtjenesterejse er behæftet med uregelmæssigheder, eftersom det af de forklaringer, som den chauffør, der var tilknyttet Karel Pinxtens kabinet, afgav under OLAF’s høring af ham den 16. oktober 2017, og af en afhentningsattest fremgår, at den pågældende chauffør i forbindelse med denne tjenesterejse afhentede en ny bil, som Karel Pinxten havde bestilt til privat brug.
Selv om det ikke er blevet bestridt, at den chaufførtjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 142, er behæftet med uregelmæssigheder, kan Karel Pinxten ikke foreholdes disse uregelmæssigheder inden for rammerne af den foreliggende sag.
I denne henseende bemærkes, at det er ubestridt, at den chauffør, der var tilknyttet Karel Pinxtens kabinet, i forbindelse med denne tjenesterejse begav sig til det sted, hvor Karel Pinxten var på ferie i Schweiz.
Selv om parterne er uenige om det præcise formål med denne tjenesterejse, svarer Karel Pinxtens udsagn om, at den nævnte tjenesterejse efter aftale med den ansvarlige for Revisionsrettens chauffører havde til formål at afhente tjenestekøretøjet, efter at dette havde været involveret i en ulykke, i det væsentlige til de erklæringer, som den pågældende chauffør afgav under OLAF’s høring af ham den 16. oktober 2017.
Det er endvidere godtgjort, at Karel Pinxten efter at være blevet underrettet om, at den pågældende chaufførtjenesterejse muligvis ikke var i overensstemmelse med forskrifterne, i 2011 henvendte sig til Revisionsrettens administration med henblik på at tilbagebetale de beløb, som denne institution uretmæssigt havde betalt i forbindelse med denne tjenesterejse, og at disse beløb blev fratrukket hans løn.
–
Om transportudgifter afholdt i forbindelse med Karel Pinxtens tjenesterejser
De øvrige tjenesterejseordrer for chauffører, som Karel Pinxten underskrev, og i hvilken forbindelse Revisionsretten inden for rammerne af den foreliggende sag har anført, at de er behæftet med uregelmæssigheder, vedrørte rejser, der var omfattet af en tjenesterejseordre for Karel Pinxten.
En tjenesterejse for en chauffør, der havde til opgave at køre Karel Pinxten i forbindelse med en rejse, som var omfattet af en tjenesterejseordre for Karel Pinxten, skal principielt anses for at være i overensstemmelse med forskrifterne i henhold til artikel 4 og 6 i afgørelse nr. 33-2004 og de samme artikler i afgørelse nr. 19-2009.
Det forholder sig imidlertid anderledes med hensyn til en sådan chaufførtjenesterejse, såfremt det inden for de rammer, der er anført i denne doms præmis 387-392, må anses for godtgjort, at den af Karel Pinxten gennemførte tjenesterejse, som chaufførtjenesterejsen vedrørte, er behæftet med uregelmæssigheder, eller at det var åbenbart, at den er behæftet med uregelmæssigheder.
Det må derfor fastslås, at de tjenesterejseordrer for chauffører, som Karel Pinxten underskrev med henblik på at blive transporteret under en af sine tjenesterejser, i hvilken forbindelse det inden for rammerne af den undersøgelse, der er foretaget i denne doms præmis 396-601, alt efter omstændighederne er blevet fastslået, at Karel Pinxtens tjenesterejse er behæftet med uregelmæssigheder, eller at det er åbenbart, at den er behæftet med uregelmæssigheder, ligeledes skal anses for at være behæftet med uregelmæssigheder, som således udgør misbrug af ressourcer.
I øvrigt fremgår det for det første, at det i tre tilfælde ikke er blevet godtgjort, at de chaufførtjenesterejser, der er genstand for det første klagepunkt, er behæftet med uregelmæssigheder, for så vidt som de af Karel Pinxtens tjenesterejser, som de vedrørte, ikke kan anses for at være behæftet med uregelmæssigheder, når der henses til de oplysninger, som Domstolen råder over.
Dette er tilfældet for så vidt angår de chaufførtjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 3, 31 og 281, eftersom Karel Pinxtens tilsvarende tjenesterejser havde til formål at møde politiske beslutningstagere, der var medlemmer af den belgiske regering eller et ministerium, idet den manglende klarhed, der var kendetegnende for den tjenesterejseordre, som er omhandlet i linje nr. 281, ikke havde et sådant omfang, at denne er behæftet med uregelmæssigheder.
For det andet skal de 31 tjenesterejser, der blev foretaget af den chauffør, som var tilknyttet Karel Pinxtens kabinet, derimod anses for at være behæftet med uregelmæssigheder, for så vidt som de vedrørte de af Karel Pinxtens tjenesterejser, som endnu ikke er blevet undersøgt i denne dom, men som ikke synes at være knyttet til udøvelsen af Karel Pinxtens hverv i henhold til de kriterier, der er anført i denne doms præmis 396-601.
Den i linje nr. 344 omhandlede chaufførtjenesterejse, som indebar, at Karel Pinxten skulle køres fra lufthavnen i Frankfurt am Main efter sin rejse til Cuba, vedrørte således en tjenesterejse, som Karel Pinxten havde foretaget, og som er behæftet med uregelmæssigheder.
Det samme gælder den chaufførtjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 133, idet den dermed forbundne tjenesterejse, som Karel Pinxten foretog, officielt havde til formål at møde formanden for det omhandlede politiske parti og i praksis gjorde det muligt for Karel Pinxten, henset til de oplysninger, der fremgår af hans kalender, at deltage i dette politiske partis nytårsreception.
De chaufførtjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 115, 163, 164, 177 og 178, skal ligeledes anses for at være behæftet med uregelmæssigheder, for så vidt som de havde til formål at køre Karel Pinxten til møder med ledere af private økonomiske aktører, hvilket også gør sig gældende for de chaufførtjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 18 og 114, og som var forbundet med de af Karel Pinxten foretagne tjenesterejser, der havde til formål at møde den belgiske forretningsmand, som Karel Pinxten har beskrevet som en »mangeårig ven«, og som er nævnt i denne doms præmis 493.
De kriterier, der er opstillet med hensyn til forbindelserne til ledere for repræsentative organer og foreninger, indebærer, at de chaufførtjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 32 og 121, og som var forbundet med de tjenesterejser, som Karel Pinxten foretog, med henblik på henholdsvis at deltage i nytårsreceptionen ved handelskammeret i Limburg og i en begivenhed, der blev afholdt af en organisation, der er aktiv inden for medicinsk forskning, ikke kan anses for at være i overensstemmelse med forskrifterne.
Karel Pinxten gjorde desuden brug af en chauffør i forbindelse med tjenesterejser, der reelt vedrørte familie- eller fritidsaktiviteter.
Dette er tilfældet for så vidt angår de chaufførtjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 36 og 268, af de grunde, der er anført i denne doms præmis 657 og 659, den i linje nr. 225 omhandlede chaufførtjenesterejse, som reelt havde til formål at gøre det muligt for Karel Pinxten at overvære en opera, samt den chaufførtjenesterejse, der er nævnt i linje nr. 53, og som var forbundet med en af Karel Pinxten gennemført tjenesterejse, der blot var blevet beskrevet som et besøg ved et belgisk universitet, men i hvilken forbindelse det af hans kalender fremgår, at denne tjenesterejse havde til formål at deltage i en diplomoverrækkelse vedrørende et af hans børn.
Henset til de betragtninger, der er anført i denne doms præmis 554, indebærer den deltagelse i en kongelig jagt, som fandt sted i forbindelse med de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 67 og 223, desuden, at de tjenesterejseordrer for den pågældende chauffør, der havde til formål at køre Karel Pinxten i denne forbindelse, er behæftet med uregelmæssigheder.
Den chauffør, der var knyttet til Karel Pinxtens kabinet, udførte andre tjenesterejser, som var forbundet med de af Karel Pinxten foretagne tjenesterejser, som synes at have en direkte sammenhæng med Karel Pinxtens økonomiske interesser.
Dels havde chaufførtjenesterejse nr. 404 således til formål at køre Karel Pinxten til et møde med en notar i Dijon (Frankrig), der, som det fremgår af de e-mails, som Revisionsretten har fremlagt, fik til opgave at erhverve den faste ejendom, der er blevet nævnt i forbindelse med behandlingen af det fjerde klagepunkts andet led, og at anvende de retlige instrumenter, der skulle gøre det muligt at forvalte denne ejendom.
Dels kan en række af de tjenesterejser, som blev udført af den chauffør, der var knyttet til Karel Pinxtens kabinet, sættes i forbindelse med ejendomsprojektet »Kaïros«, hvori Karel Pinxten ifølge oplysningerne i en række e-mails, der fremgår af de sagsakter, som Domstolen råder over, havde til hensigt at investere.
Ud over den chaufførtjenesterejse, der er omhandlet i linje nr. 113, og som var forbundet med en tjenesterejse, hvis officielle formål var »Kaïros«, havde de chaufførtjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 51 og 205, til formål at køre Karel Pinxten til møder med personer, der i skrivelser af henholdsvis den 10. april 2012 og den 9. februar 2012 var identificeret som den tidligere ansvarlige for ejendomsprojektet og som en arkitekt, der bistod Karel Pinxten, når han skulle modtage arbejder i forbindelse med projektet.
I øvrigt skal de chaufførtjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 25, 26, 50, 139, 266 og 397, anses for at være behæftet med uregelmæssigheder, for så vidt som de var forbundet med de tjenesterejser, som Karel Pinxten foretog, og hvis formål ikke var tilstrækkeligt præcist, eftersom de i hvert enkelt tilfælde vedrørte en »formel middag« med personer, hvis stilling ikke var oplyst, eller som var angivet som »konsulent«.
En sådan mangel på præcision gør sig ligeledes gældende for de chaufførtjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 46, 52, 159 og 162, for så vidt som disse tjenesterejser havde til formål at køre Karel Pinxten i forbindelse med besøg på en gymnasial uddannelsesinstitution og en højere læreanstalt for kunstneriske uddannelser, uden at begrundelserne for sådanne besøg er anført i de sagsakter, som Domstolen råder over.
For det tredje skal der foretages en undersøgelse af de chaufførtjenesterejser, der er omhandlet i linje nr. 106, 151, 153, 167, 214 og 330, og som havde til formål at køre Karel Pinxten i forbindelse med de tjenesterejser, som han foretog for at gennemføre lægebesøg.
De omhandlede tjenesterejser, som Karel Pinxten foretog, kan ikke anses for at være forbundet med udøvelsen af hans hverv som medlem af Revisionsretten, eftersom det hverken er gjort gældende eller a fortiori godtgjort, at disse møder vedrørte obligatoriske lægebesøg i denne egenskab.
Det bemærkes imidlertid, at Karel Pinxten i forbindelse med disse tjenesterejser ikke har anmodet om godtgørelse af udgifter til tjenesterejser eller udbetaling af dagpenge. De eneste udgifter, som Revisionsretten har afholdt i forbindelse med de nævnte tjenesterejser, vedrørte således brugen af tjenestekøretøjet og brugen af en chauffør.
Bemærkningerne til afgørelse nr. 33-2004 og bemærkningerne til afgørelse nr. 19-2009 er imidlertid meget uklare for så vidt angår muligheden for at anse en rejse, der har til formål at formål at gennemføre et lægebesøg, for »anden befordring, der er forbundet med udøvelse af hvervet« som omhandlet i hver af disse afgørelsers artikel 4.
I opregningen af de tilfælde af »force majeure«, der kan anses for at udgøre en sådan rejse, var nemlig nævnt »lægeundersøgelser«.
Det følger ganske vist af Domstolens faste praksis inden for flere EU-retlige områder, at begrebet force majeure betegner de usædvanlige og uforudsigelige omstændigheder, som den, der påberåber sig dem, ikke har nogen indflydelse på, og hvis konsekvenser den pågældende ikke har mulighed for at undgå, heller ikke selv om han udviser den størst mulige påpasselighed (dom af 25.1.2017, Vilkas,
C-640/15
,
EU:C:2017:39
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Selv om anvendelsen af begrebet »force majeure« således normalt indebærer et element af uforudsigelighed, indeholdt ordlyden af såvel bemærkningerne til afgørelse nr. 33-2004 som bemærkningerne til afgørelse nr. 19-2009 i denne henseende en mangel på sammenhæng, eftersom begrebet »lægeundersøgelser« udelukker enhver form for uopsættelighed eller uforudsigelighed.
Det bemærkes endvidere, at selv om anvendelsen af en chauffør i forbindelse med en »anden befordring, der er forbundet med udøvelse af hvervet«, pr. definition ikke kræver, at det pågældende medlem af Revisionsretten er på tjenesterejse, må det fastslås, at Karel Pinxten ved på gennemsigtig vis at anmode om tilladelse fra denne institution til inden for rammerne af en tjenesterejse at gennemføre et lægebesøg, gav institutionen mulighed for at foretage en forudgående kontrol og at modsætte sig den af ham påtænkte brug af Revisionsrettens ressourcer, såfremt den måtte anse dette for nødvendigt.
På baggrund af disse to forhold er det ikke åbenbart, at de tjenesterejser, som Karel Pinxten og den chauffør, der var tilknyttet hans kabinet, og som er nævnt i denne doms præmis 776, er behæftet med uregelmæssigheder, som det er muligt at foreholde Karel Pinxten inden for rammerne af den foreliggende sag.
Denne argumentation kan imidlertid ikke overføres på den chaufførtjeneste, der er omhandlet i linje nr. 363, som ligeledes må anses for at være forbundet med den tjenesterejse, som Karel Pinxten foretog med henblik på at gennemføre et lægebesøg, eftersom det bestemmelsessted, der er angivet i tjenesterejseordren for den pågældende chauffører, ikke svarer til det bestemmelsessted, der fremgår af Karel Pinxtens tjenesterejseordre.
For det fjerde var ti af de tjenesterejser, som blev udført af den chauffør, der var tilknyttet Karel Pinxtens kabinet, forbundet med tjenesterejser, som Karel Pinxten selv foretog, og som ikke gav anledning til godtgørelse af udgifter til tjenesterejser eller udbetaling af dagpenge, idet selve muligheden for at foretage sådanne tjenesterejser ikke med føje er blevet bestridt, men hvor forskriftsmæssigheden heraf er blevet anfægtet, for så vidt som de omfattede en eller flere rejser fra eller til Overpelt, som er Karel Pinxtens oprindelsessted.
En sådan situation kan konstateres i forbindelse med de chaufførtjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 200, 214, 274, 333, 280, 281, 313, 355, 369 og 401.
Disse tilfælde adskiller sig fra de tilfælde, der er behandlet i denne doms præmis 727-735, for så vidt som den rejse, der gik via Overpelt, klart var angivet i de dermed forbundne tjenesterejseordrer for Karel Pinxten, og idet den således var blevet godkendt på forhånd af Revisionsretten.
Eftersom Karel Pinxten ikke i Overpelt varetog aktiviteter, der var forbundet med hans hverv, kunne en tjenesterejseordre imidlertid ikke med føje foreskrive en eller flere rejser fra eller til denne by.
Den omstændighed, at Karel Pinxten havde fået tilladelse til at foretage en tjenesterejse samme dag, kan navnlig ikke begrunde, at der af personlige årsager blev tilføjet en sådan rejse til hans tjenesterejseordre, som medførte yderligere udgifter for Revisionsretten.
Selv om de omhandlede tjenesterejser, som Karel Pinxten foretog, blev godkendt uden nogen form for svig eller undladelse, skal det anses for åbenbart, at de er behæftet med uregelmæssigheder, henset til den meget klart affattede almindelige ordning, der gjaldt for rejser til oprindelsesstedet, som ikke med føje kan være omfattet af en tjenesterejseordre.
–
Om anvendelsen af tjenestekøretøjet uden brug af chauffør
Med det første klagepunkt har Revisionsretten endvidere foreholdt Karel Pinxten at have afgivet urigtige oplysninger om tjenesterejser uden at gøre brug af en chauffør alene med det formål, at hans private rejser for så vidt angår de udgifter, der var forbundet med brugen af tjenestekøretøjet, skulle blive omfattet af den ordning, der gjaldt for rejser udført i forbindelse med hvervet.
Det er korrekt, at Karel Pinxten i henhold til artikel 5 i afgørelse nr. 33-2004 og artikel 5 i afgørelse nr. 19-2009 skulle betale de udgifter, der var forbundet med privat befordring, som blev foretaget ved hjælp af tjenestekøretøjet, og navnlig at han skulle betale en ekstra lejeomkostning i tilfælde af en overskridelse af det maksimum på 45000 km årligt, der var fastsat i lejekontrakten. Han havde derfor en økonomisk interesse i at foretage en for høj angivelse af de strækninger, der var tilbagelagt i forbindelse med de tjenesterejser, som var forbundet med udøvelsen af hans hverv.
Det fremgår endvidere af de tjenesterejseordrer for Karel Pinxten, som er fremlagt af Revisionsretten, at tjenestekøretøjet i mange tilfælde blev anvendt til at foretage de rejser, der skulle gennemføres i forbindelse med disse tjenesterejser.
De sagsakter, som Domstolen råder over, indeholder imidlertid ingen vurdering af, i hvilket omfang det antal rejser, der blev oplyst at have arbejdsrelateret karakter, var for højt, og som gør det muligt at vurdere, om denne praksis var forsætlig, eller hvor alvorlig den var.
Hertil kommer, at de af Karel Pinxten foretagne tjenesterejser, hvortil der er henvist til støtte for det første klagepunkt, og som hverken indebar godtgørelse af rejseudgifter, udbetaling af dagpenge eller brug af chauffører, synes at udgøre et meget lille antal tilfælde.
Selv om det helt uden tvivl er i strid med forskrifterne at oplyse et for højt antal arbejdsrelaterede rejser, forekommer det således ikke nyttigt med henblik på den foreliggende sag at tage stilling, om Revisionsretten med føje kunne tilskrive Karel Pinxten en sådan fremgangsmåde.
Af de samme grunde er det ufornødent at undersøge den af Revisionsretten fremsatte kritik, som vedrører de tjenesterejser, der er nævnt i linje nr. 147, 187 og 330, hvorefter Karel Pinxtens rådighed over tjenestekøretøjet indebar, at chaufføren måtte foretage en togrejse, hvilket burde have været undgået.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det fastslås, at det første klagepunkt er delvist begrundet.
3.

Om det andet klagepunkt om misbrug og ulovlig anvendelse af skattemæssige privilegier
Med dette andet klagepunkt har Revisionsretten gjort gældende, at Karel Pinxten ved at gøre uretmæssig og ulovlig brug af de brændstofkort, som han fik stillet til rådighed, tilsidesatte sine forpligtelser til at udvise hæderlighed, ansvarlighed og eksemplarisk adfærd.
Indledningsvis bemærkes, at det af de sagsakter, som Domstolen råder over, fremgår, at brændstofkort stilles til rådighed for medlemmerne af Revisionsretten og visse af deres familiemedlemmer med henblik på at gøre det muligt for dem at erhverve brændstof til en pris, som denne institution har forhandlet sig til, og uden at skulle betale punktafgift eller merværdiafgift (moms).
Selv om en uretmæssig anvendelse af et sådant brændstofkort ikke medfører særlige udgifter for Revisionsretten, forholder det sig ikke desto mindre således, at den udgør et misbrug af de skattefritagelser, som er indrømmet denne institution, og som skader medlemsstaternes og Unionens ressourcer.
Med henblik på at træffe afgørelse om det andet klagepunkt skal det således undersøges, om de af Revisionsretten fremførte argumenter og beviser gør det muligt at fastslå, at Karel Pinxten uretmæssigt gjorde brug af brændstofkort, som han fik stillet til rådighed, således som Revisionsretten har gjort gældende i dette klagepunkts første og andet led.
a)

Om det andet klagepunkts første led om, at et af Karel Pinxtens børn havde rådighed over og gjorde brug af et brændstofkort, selv om den pågældende ikke længere var medlem af Karel Pinxtens husstand
1)

Parternes argumentation
Med det andet klagepunkts første led har Revisionsretten anført, at Karel Pinxten lod et af sine børn få rådighed over og gøre brug af et brændstofkort efter den 1. september 2012, som er det tidspunkt, hvorfra dette barn ikke længere kunne anses for at være et barn, som Karel Pinxten havde forsørgerpligt over for.
Karel Pinxten tilsidesatte således de relevante bestemmelser, der bl.a. er fastsat i direktiv 2008/118, den luxembourgske bekendtgørelse af 7. februar 2013 og ministeriel bekendtgørelse af 18. marts 2010, idet den lod en person, der ikke var medlem af hans husstand, drage fordel af en skattefritagelse. Den blotte omstændighed, at dette barn fortsat havde bopæl hos Karel Pinxten i Luxembourg, hvilket i øvrigt ikke er godtgjort, indebærer ikke i sig selv, at den pågældende fortsat kunne drage fordel af de omhandlede skattefritagelser.
Ifølge Karel Pinxten var det omhandlede barn en del af hans husstand indtil 2018, eftersom denne kvalificering ikke er sammenfaldende med kvalificeringen som barn, over for hvem der består forsørgerpligt, og idet dette barn havde bopæl hos ham indtil februar 2018. Den omstændighed, at barnet havde beskæftigelse i denne periode, er uden betydning for den foreliggende sag.
2)

Domstolens bemærkninger
Det skal først bemærkes, at det er ubestridt, at det pågældende barn havde et brændstofkort, som var stillet til rådighed af Revisionsretten, i sin besiddelse efter den 1. september 2012, selv om det af de sagsakter, som Domstolen råder over, ikke klart fremgår, hvornår denne situation ophørte.
Det fremgår endvidere af en skrivelse fra Revisionsretten, at dette barn fra denne dato ikke længere kunne anses for at være et barn, over for hvem Karel Pinxten havde forsørgerpligt som omhandlet i artikel 2 i bilag VII til vedtægten med henblik på udbetaling af børnetilskud, som følge af, at det nævnte barn havde afsluttet sine studier og havde påbegyndt udøvelsen af lønnet beskæftigelse.
Endelig skal Karel Pinxtens argument om, at det samme barn fortsat havde bopæl hos ham, anses for godtgjort, henset til dels den erklæring om lovligt ophold i Luxembourg, der er dateret den 27. november 2011, dels den attest om varig bopæl fra den belgiske forvaltning, hvoraf fremgår, at den pågældende var optaget i folkeregistret i Bruxelles fra den 9. februar 2018.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at Revisionsretten ikke har henvist til nogen intern regel i denne institution, der fastsætter de betingelser, hvorunder et familiemedlem til et af denne institutions medlemmer kan råde over et brændstofkort.
Det omhandlede barns rådighed over og brug af et brændstofkort efter den 1. september 2012 skal imidlertid anses for at være i strid med forskrifterne, hvis det af de regler om skattefritagelser, der fandt anvendelse på tidspunktet for anvendelsen af et sådant kort, fremgik, at et barn af et medlem af Revisionsretten, som ikke længere kunne anses for at være et barn, over for hvem dette medlem havde forsørgerpligt som omhandlet i artikel 2 i bilag VII til vedtægten, men som ikke desto mindre fortsat havde bopæl hos det nævnte medlem, ikke kunne indrømmes disse skattefritagelser.
Hvad angår fritagelse for betaling af punktafgifter bestemmer artikel 12, stk. 1, litra a) og b), i direktiv 2008/118, at punktafgiftspligtige varer er fritaget for betaling af punktafgift, når de er bestemt til at anvendes i diplomatiske eller konsulære forbindelser eller af internationale organisationer, der er anerkendt som sådanne af de offentlige myndigheder i værtsmedlemsstaten, og af medlemmer af disse organisationer inden for de rammer og på de betingelser, der er fastsat ved internationale konventioner om oprettelse af disse organisationer eller ved aftaler om hjemsted.
Det fremgår af dette direktivs artikel 12, stk. 2, at de i denne artikel nævnte fritagelser finder anvendelse på de betingelser og med de begrænsninger, der er fastsat af værtsmedlemsstaten.
Denne bestemmelse er gennemført ved artikel 1 i den ministerielle bekendtgørelse af 18. marts 2010, som bestemmer, at den belgiske lov af 22. december 2009 om den generelle ordning for punktafgifter offentliggøres i
Mémorial
med henblik på gennemførelse i Storhertugdømmet Luxembourg.
Selv om Revisionsretten ikke har præciseret, hvilken bestemmelse i denne lov der efter dens opfattelse finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, skal det bemærkes, at den nævnte lovs artikel 13 henviser til en punktafgiftsfritagelse for de diplomater, de konsulære tjenestemænd samt de væbnede styrker og organer, der er omhandlet i artikel 20, nr. 7-12, i den belgiske generelle lov af 18. juli 1977 om told og punktafgifter.
Det følger af denne generelle lovs artikel 20, nr. 7, således som den finder anvendelse i Luxembourg, at der på visse betingelser indrømmes diplomatiske repræsentanter og konsulære tjenestemænd, som gør tjeneste i Luxembourg, fritagelse for punktafgifter for rimelige mængder af varer bestemt til personligt brug, herunder for de af deres familiemedlemmer, der indgår i de pågældendes husstand, for så vidt som de pågældende ikke er statsborgere eller fast bosiddende i Storhertugdømmet Luxembourg, og for så vidt som de dér ikke udøver nogen form for egen erhvervs- eller næringsvirksomhed.
Hvad angår moms fremgår det af artikel 1, sammenholdt med artikel 4, i den luxembourgske bekendtgørelse af 7. februar 2013, at diplomatiske repræsentanter og konsulære tjenestemænd kan indrømmes momsfritagelse for den direkte, faktiske og eksklusive anvendelse i Luxembourg af visse varer, som finder sted for at opfylde disse repræsentanters og tjenestemænds egne private behov, samt de tilsvarende behov hos de af deres familiemedlemmer, der indgår i deres husstand, for så vidt som disse sidstnævnte ikke er statsborgere eller fast bosiddende i Storhertugdømmet Luxembourg og ikke dér udøver aktiviteter med gevinst for øje.
Selv om den franske ordlyd af de relevante bestemmelser i luxembourgsk ret, som fastsætter betingelserne for anvendelse af de omhandlede punktafgifts- og momsfritagelser, omfatter de familiemedlemmer, der er en del af den primært berettigedes »ménage« (hushold), fremgår det ikke af disse bestemmelser, at dette begreb svarer til begrebet »foyer« (hustand) i den franske sprogversion af vedtægten.
Eftersom Revisionsretten ikke har fremlagt præcise oplysninger om rækkevidden af begrebet »ménage« (hushold) i luxembourgsk ret, er det imidlertid ikke blevet godtgjort, at det omhandlede barn, hvorom det hverken er gjort gældende eller godtgjort, at den pågældende udøvede lønnet beskæftigelse i Luxembourg, ikke længere kunne drage fordel af de skattefordele, der indrømmes familiemedlemmer til et medlem af Revisionsretten.
Revisionsretten har således ikke godtgjort, at det var i strid med forskrifterne, at dette barn havde rådighed over og gjorde brug af brændstofkortet efter den 1. september 2012.
Det følger heraf, at det andet klagepunkts første led skal forkastes som ugrundet.
b)

Om det andet klagepunkts andet led om brugen af et brændstofkort til at købe brændstof til køretøjer, der tilhører tredjemand
1)

Parternes argumentation
Med det andet klagepunkts andet led har Revisionsretten gjort gældende, at afregningerne vedrørende brugen af de brændstofkort, der var stillet til rådighed for Karel Pinxten, indeholdt uoverensstemmelser, som er udtryk for, at han havde tilladt tredjemand at anvende disse kort.
Karel Pinxten har gjort gældende, at kun medlemmerne af hans husstand havde adgang til de brændstofkort, som Revisionsretten havde stillet til rådighed. De uoverensstemmelser, som Revisionsretten har henvist til, kan forklares ved, at der blev foretaget transport af familien med flere køretøjer og ved brugen af erstatningskøretøjer. Selv om det på tidspunktet for de faktiske omstændigheder ville have været nemt at give præcise forklaringer, er det ikke muligt at tilvejebringe yderligere præciseringer på grund af den tid, der er gået.
2)

Domstolens bemærkninger
I det foreliggende tilfælde er det ubestridt, at de brændstofkort, som Karel Pinxten og hans familiemedlemmer rådede over, ikke kun blev anvendt til købe diesel, men også benzin, selv om de køretøjer, som blev stillet til rådighed for dem, var udstyret med dieselmotorer.
Som generaladvokaten har anført i punkt 169 i forslaget til afgørelse, fremgår det navnlig af afregningerne vedrørende brugen af disse brændstofkort i 2016 og 2017, at de omhandlede kort mindst 12 gange blev anvendt til at købe benzin.
For så vidt som de skattefritagelser, der gælder for anvendelsen af et brændstofkort, der stilles til rådighed for et medlem af Revisionsretten, kun kan indrømmes dette medlem eller dennes familiemedlemmer, skal et sådant kort imidlertid udelukkende anvendes til at forsyne de køretøjer, som disse personer råder over, med brændstof.
Karel Pinxten har under OLAF’s høring af ham og senere i forbindelse med denne sag forklaret benzinkøbet med, at det ind imellem var nødvendigt at gøre brug af erstatningskøretøjer.
Eftersom Karel Pinxten blev underrettet om, at der forelå mistanke om de omhandlede uoverensstemmelser, under den høring, som OLAF foretog af ham den 22. december 2017, og efterfølgende i Revisionsrettens foreløbige rapport, som han fik tilsendt den 5. oktober 2018, kan det med rimelighed forventes af Karel Pinxten, at han fremlægger oplysninger, der kan underbygger hans argument om, at disse uoverensstemmelser udsprang af den gentagne brug af erstatningskøretøjer i 2016 og 2017.
Det må imidlertid konstateres, at Karel Pinxten ikke er fremkommet med nogen oplysninger til støtte for dette argument.
Det følger heraf, at det andet klagepunkts andet led skal tages til følge, og at dette klagepunkt derfor delvist skal tages til følge.
4.

Om det tredje klagepunkt om falske skadesanmeldelser til forsikringen i forbindelse med angivelige ulykker, som involverede Karel Pinxtens tjenestekøretøj og den chauffør, som var tilknyttet hans kabinet
a)

Parternes argumentation
Med det tredje klagepunkt har Revisionsretten foreholdt Karel Pinxten, at han tilsidesatte sine forpligtelser til at udvise hæderlighed, ansvarlighed og eksemplarisk adfærd, idet han modtog kompensation fra et forsikringsselskab på grundlag af en falsk skadesanmeldelse, som den chauffør, der var tilknyttet Karel Pinxten kabinet, havde underskrevet på Karel Pinxtens anmodning.
For det første modtog han kompensation for en hændelse, der angiveligt fandt sted i januar 2010, i hvilken forbindelse den chauffør, der var tilknyttet Karel Pinxtens kabinet, påkørte en kuffert, der tilhørte Karel Pinxten, og hvori befandt sig i en vinflaske og flere beklædningsgenstande. Det fremgår imidlertid af denne chaufførs erklæringer, at denne hændelse aldrig har fundet sted.
For det andet modtog Karel Pinxten kompensation på grundlag af en anmeldelse om en ulykke, der fandt sted den 17. januar 2011. Denne anmeldelse vedrørte imidlertid en ulykke, der indtraf i Bruxelles, og som involverede hans private køretøj, som blev ført af et af hans børn, og hans tjenestekøretøj, som blev ført af den chauffør, der var tilknyttet hans kabinet, selv om den pågældende skade var opstået som følge af en kollision i Frankrig, i hvilken forbindelse Karel Pinxten havde ført sidstnævnte køretøj.
Karel Pinxten har ikke fremlagt nogen oplysninger, der godtgør, at de faktiske omstændigheder, der blev opgivet over for forsikringsselskabet, var korrekte. Hvis anmeldelsen til dette selskab blev underskrevet af den chauffør, der var tilknyttet Karel Pinxtens kabinet, burde sidstnævnte have forhindret denne chauffør i at handle på denne måde, eftersom han havde kendskab til de faktiske omstændigheder. Ved ikke at gøre dette tvang Karel Pinxten sin underordnede til at begå en strafbar handling, i hvilken forbindelse Karel Pinxten havde tilskyndet chaufføren til begå denne handling eller medvirket hertil.
I øvrigt er det Revisionsrettens opfattelse, at vidneudsagnene fra den chauffør, der var tilknyttet Karel Pinxtens kabinet, er overbevisende, henset til deres samstemmende karakter og den omstændighed, at de er blevet afgivet af en person, der udsætter sig for strafferetlig og disciplinær forfølgning som følge heraf.
Karel Pinxten har gjort gældende, at de skadesanmeldelser, der er indgivet til forsikringsselskabet, faktisk er i overensstemmelse med de faktiske forhold.
Det fremgår af de erklæringer, som den ansvarlige for Revisionsrettens chauffører afgav over for OLAF, at den pågældendes tjenestegren havde til opgave at håndtere ulykkestilfælde i forhold til forsikringsselskaberne. Desuden fremgår det ikke af nogen af de indleverede anmeldelser, at Karel Pinxten greb ind i forbindelse med disse sager.
De erklæringer, der er afgivet af den chauffør, der var tilknyttet Karel Pinxtens kabinet, er endvidere ikke troværdige, henset til de selvmodsigelser, som de indeholder, og de omstændigheder, hvorunder de er afgivet. Det er således gjort gældende, at chaufføren blev udsat for pres fra chefen for Revisionsrettens juridiske tjeneste, som tre gange udspurgte ham, og som uden held havde forsøgt at få ham til at underskrive en erklæring, der gav ham status som whistleblower.
b)

Domstolens bemærkninger
Hvad i første omgang angår den ulykke, der angiveligt fandt sted den 17. januar 2011, fremgår det af den skadesanmeldelse, der blev sendt til forsikringsselskabet, at de to køretøjer, der var involveret i kollisionen, blev ført af henholdsvis Karel Pinxtens barn og den chauffør, der var tilknyttet Karel Pinxtens kabinet, som begge underskrev denne anmeldelse.
Det skal i denne forbindelse ganske vist bemærkes, at visse indirekte beviser synes at kunne støtte Revisionsrettens argument om, at de faktiske omstændigheder, der er anført i denne anmeldelse, er unøjagtige.
Efter at den chauffør, der var tilknyttet Karel Pinxtens kabinet, i forbindelse med den høring, der fandt sted inden for rammerne af Revisionsrettens interne undersøgelse, havde hævdet, at det faktisk var ham, der førte Karel Pinxtens tjenestekøretøj i forbindelse med den pågældende ulykke, hævdede den pågældende chauffør under de tre høringer, som OLAF foretog af ham, at han ikke havde været til stede ved kollisionen mellem de to involverede køretøjer.
Endvidere er der visse oplysninger, der tyder på, at forsikringsselskabet modtog usammenhængende oplysninger om, hvem der førte det pågældende tjenestekøretøj.
Dels fremgår det af en intern e-mail af 28. januar 2011 fra dette selskab, at en af dets ansatte inden modtagelsen af skadesanmeldelsen var blevet underrettet mundtligt om, at de involverede køretøjer blev ført af Karel Pinxten og hans søn.
Dels bekræfter de svar, som en ansat i det nævnte selskab gav på de spørgsmål, som Revisionsretten stillede ham i 2017 og 2018, at det samme selskab oprindeligt var blevet underrettet om, at Karel Pinxten havde ført et af de to involverede køretøjer.
Det skal imidlertid bemærkes, at disse svar modsiger den erklæring, som chaufføren afgav over for OLAF, for så vidt som denne anførte, at der var blevet sendt to forskellige skadesanmeldelser til forsikringsselskabet, mens det af de nævnte svar fremgår, at sidstnævnte kun modtog en enkelt skadesanmeldelse.
Endelig er det ubestridt, at Karel Pinxten sendte forsikringsselskabet en skrivelse af 11. januar 2012, hvori han anførte, at han »ha[vde] været involveret i en kollision med [sit] tjenestekøretøj« den 17. januar 2011, og hvori han kritiserede selskabets praksis med at nægte at betale for reparation af et køretøj, når »to personer fra samme familie« har underskrevet skadesanmeldelsen.
Selv om det antages, at disse oplysninger er tilstrækkelige til at godtgøre, at den skadesanmeldelse, som Revisionsretten sendte til forsikringsselskabet, indeholdt urigtige oplysninger, gør de sagsakter, som Domstolen råder over, det imidlertid ikke muligt at fastslå, at disse urigtige oplysninger kan tilskrives Karel Pinxten.
De eneste oplysninger, som Revisionsretten har fremlagt med henblik at godtgøre, at disse oplysninger hidrørte fra Karel Pinxten, vedrører en erklæring herom fra den pågældende chauffør, som vedkommende afgav under OLAF’s høring den 7. december 2017, og en gentagelse af dette standpunkt i de bemærkninger, som denne chauffør afgav den 20. april 2018, vedrørende den sammenfatning af de faktiske omstændigheder, som OLAF havde fremsendt til ham.
Det skal imidlertid understreges, at der er store forskelle mellem det standpunkt, som den chauffør, der var tilknyttet Karel Pinxtens kabinet, indtog under Revisionsrettens interne undersøgelse og derefter i forbindelse med OLAF’s undersøgelse.
Efter at den chauffør, der var tilknyttet Karel Pinxtens kabinet, under Revisionsrettens interne undersøgelse havde hævdet, at han rent faktisk havde ført tjenestekøretøjet i forbindelse med ulykken den 17. januar 2011, anførte han i forbindelse med den første høring, som OLAF foretog af ham den 3. oktober 2017, at han ikke mente, at Karel Pinxten havde bedt ham om at udfylde skadesanmeldelsen, og at han havde en »vag erindring« om at have modtaget instruktioner herom fra den ansvarlige for Revisionsrettens chauffører.
Under OLAF’s anden høring den 16. oktober 2017 præciserede den chauffør, der var tilknyttet Karel Pinxtens kabinet, at han ikke kunne huske, om det var Karel Pinxten eller denne leder, der havde fremsat opfordringen til at udfylde skadesanmeldelsen, idet han dog var tilbøjelig til at mene, at den »snarere« kom fra sidstnævnte.
I forbindelse med OLAF’s tredje høring den 7. december 2017 gav han udtryk for, at hans erindringer havde været upræcise under de tidligere høringer, men at han nu havde en »sikker opfattelse«, og at det »ganske rigtigt var Karel Pinxten, som [havde bedt ham] om at indgive denne nye skadesanmeldelse«.
Der er imidlertid ikke grundlag for udelukkende at godtage den sidste erklæring fra den chauffør, der var tilknyttet Karel Pinxtens kabinet.
Det fremgår desuden af de svar, som en ansat i forsikringsselskabet har givet, på de spørgsmål, som Revisionsretten stillede vedkommende i 2017 og 2018, at den pågældende udelukkende havde haft kontakt med den ansvarlige for Revisionsrettens chauffører, som spontant havde foreslået muligheden for at ændre navnene på de involverede førere, efter at det var blevet nævnt, at de skader, der var blevet forvoldt på Karel Pinxtens tjenestekøretøj, muligvis ikke ville blive erstattet.
I forbindelse med OLAF’s høring afviste denne ansatte i øvrigt enhver indblanding fra Karel Pinxtens side med hensyn til den pågældende ulykke, og han henviste til, at der var tale om en systematisk praksis, som hans »overordnede« var bekendt med, og som bestod i, at Revisionsrettens chaufførtjeneste indgav falske forsikringsanmeldelser, idet den chauffør, der var tilknyttet Karel Pinxtens kabinet, ligeledes nævnte denne praksis under OLAF’s høring af ham den 16. oktober 2017.
Det skal i øvrigt understreges, at de oplysninger, som Karel Pinxten henviste til i sin skrivelse af 11. januar 2012, tyder på, at han ikke havde kendskab til indholdet af den skadesanmeldelse, som Revisionsretten havde fremsendt til forsikringsselskabet.
Henset til samtlige disse betragtninger må det fastslås, at de af Revisionsretten fremlagte oplysninger ikke er tilstrækkelige til at godtgøre, at Karel Pinxten inden for rammerne af den foreliggende sag kan foreholdes at have indgivet en falsk forsikringsanmeldelse med hensyn til den ulykke, som angiveligt fandt sted den 17. januar 2011.
Hvad angår den hændelse, der fandt sted i januar 2010, udgør de erklæringer, som den chauffør, der var tilknyttet Karel Pinxtens kabinet, afgav i forbindelse med OLAF’s tredje høring af ham den 7. december 2017, den eneste omstændighed, som Revisionsretten har henvist til, til støtte for sin argumentation, som Karel Pinxten klart har bestridt.
Det fremgår imidlertid af det ovenstående, at de erklæringer, som den chauffør, der var tilknyttet Karel Pinxtens kabinet, afgav over for OLAF, ikke alene kan tillægges afgørende vægt.
Desuden nævnte chaufføren først meget sent i sagen hændelsen i januar 2010, selv om han allerede tidligere havde haft mulighed for at gøre opmærksom på eventuelle uregelmæssigheder, som Karel Pinxten måtte have begået, og som OLAF ikke havde kendskab til.
Under disse omstændigheder skal det fastslås, at det ikke er godtgjort, at Revisionsrettens argumentation vedrørende hændelsen i januar 2010 er begrundet.
Det tredje anbringende skal derfor forkastes i sin helhed.
5.

Om det femte klagepunkt om den interessekonflikt, som Karel Pinxten skabte i forhold til lederen af en revideret enhed
a)

Parternes argumentation
Med det femte klagepunkt har Revisionsretten gjort gældende, at Karel Pinxten ved at skabe en forbindelse til lederen af en revideret enhed tilsidesatte sine forpligtelser til at udvise uegennyttighed, uafhængighed, upartiskhed, hæderlighed og eksemplarisk adfærd.
Karel Pinxten rejste nemlig tvivl om sin uafhængighed og upartiskhed eller gav i det mindste et sådant indtryk ved at tilbyde Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik, som er en enhed, der henhører under kompetencerne for Revisionsrettens afdeling III, at leje en privat lejlighed.
Karel Pinxten har fremhævet, at han ikke i tilbuddet om at udleje sin lejlighed havde nævnt sin stilling som medlem af Revisionsretten. Den eneste oplysning, der i dette tilbud kunne sættes i forbindelse med denne institution, var hans e-mailadresse, som også blev anvendt til private formål, idet han ikke rådede over en anden e-mailadresse. Det nævnte tilbud blev i øvrigt fremsat på normale markedsvilkår.
b)

Domstolens bemærkninger
Ved en skrivelse af 20. november 2014 tilbød Karel Pinxten at udleje en lejlighed i Bruxelles til Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik.
Det er ubestridt, at den højtstående repræsentant var leder af en enhed, som var genstand for revision af Revisionsretten, nærmere bestemt af denne institutions afdeling III, for hvilken Karel Pinxten på dette tidspunkt var afdelingsformand.
Med henblik på at opfylde den i artikel 285 TEUF fastsatte forpligtelse til at udøve deres hverv i fuldkommen uafhængighed og i Unionens almene interesse skal Revisionsrettens medlemmer imidlertid sikre, at enhver interessekonflikt undgås.
Denne forpligtelse er gentaget i artikel 2, stk. 1, i adfærdskodeksen af 2012 og i de etiske retningslinjers punkt 3.3. Det fremgår endvidere af disse retningslinjers punkt 3.4, at Revisionsrettens medlemmer ikke må have nogen tilknytning til den reviderede enhed, der vil kunne bringe deres uafhængighed i fare.
Ved at tilbyde lederen af en revideret enhed at etablere en økonomisk relation mellem dem bragte Karel Pinxten sig potentielt i en interessekonflikt, der kunne rejse tvivl om hans uafhængighed og upartiskhed.
Den omstændighed, at det i den pågældende skrivelse ikke udtrykkeligt var nævnt, at han var medlem af Revisionsretten, er i denne forbindelse uden betydning.
Bortset fra, at tilstedeværelsen af en forbindelse mellem Karel Pinxten og Revisionsretten kunne udledes af den i denne skrivelse nævnte e-mailadresse, bemærkes nemlig dels, at Karel Pinxtens stilling som medlem af denne institution var offentligt kendt, dels, at der i tilfælde af, at modtageren af den nævnte skrivelse accepterede det tilbud, som var indeholdt heri, under alle omstændigheder objektivt set ville have foreligget en interessekonflikt, også selv om modtageren var forblevet uvidende om Karel Pinxtens stilling.
Det femte klagepunkt er derfor begrundet.
C.

Om fortabelse af retten til pension eller andre tilsvarende fordele
1.

Parternes argumentation
Revisionsretten har anført, at de handlinger, som Karel Pinxten har udført, har en særlig alvorlig karakter, og at de derfor opfylder de betingelser, der er opstillet i denne henseende i dom af 11. juli 2006, Kommissionen mod Cresson (
C-432/04
,
EU:C:2006:455
).
Disse handlinger skader nemlig Unionens grundlæggende værdier, er udført meget ofte, har påført Revisionsretten betydelig skade, kan kvalificeres som lovovertrædelser og skyldes et svigagtigt forsæt, der kom til udtrykt gennem en fortielsesadfærd.
Revisionsretten overlader det til Domstolens skøn under hensyntagen til proportionalitetsprincippet, den høje grad af ansvar, som Karel Pinxten var betroet, skaden på institutionens omdømme, overtrædelsernes høje grad af grovhed og omfanget af den økonomiske skade for Unionen at bestemme sanktionens art og omfang.
Karel Pinxten har gjort gældende, at han ikke tilsidesatte de forpligtelser, der følger med hvervet som omhandlet i artikel 286, stk. 6, TEUF.
Hans adfærd kan sidestilles med den adfærd, som andre medlemmer af Revisionsretten har udvist. Selv om den ikke udelukker, at han har kunnet begå visse fejl, er disse marginale og burde have været afhjulpet af denne institution.
2.

Domstolens bemærkninger
Det følger af den ovenfor anførte vurdering, at selv om Revisionsrettens tredje klagepunkt skal forkastes, er det første, det andet, det fjerde og det femte klagepunkt derimod i det mindste delvist begrundede, hvilket indebærer, at Karel Pinxten må anses for ansvarlig for en række uregelmæssigheder.
Ved at udøve en uanmeldt aktivitet, som var uforenelig med hans hverv som medlem af Revisionsretten, ved at misbruge denne institutions ressourcer og ved at handle på en måde, der kunne skabe en interessekonflikt i forhold til en revideret person, begik Karel Pinxten overtrædelser af en betydelig grovhed og tilsidesatte dermed de forpligtelser, der fulgte med hans hverv som medlem af den nævnte institution som omhandlet i artikel 286, stk. 6, TEUF.
Tilsidesættelse af disse forpligtelser medfører principielt, at der skal fastsættes en sanktion i medfør af denne bestemmelse (jf. analogt dom af 11.7.2006, Kommissionen mod Cresson,
C-432/04
,
EU:C:2006:455
, præmis
).
Domstolen kan i henhold til denne bestemmelse idømme en sanktion, som består i afskedigelse eller frakendelse af retten til pension eller andre fordele, der træder i stedet herfor. Denne afskedigelse kan kun komme på tale, såfremt tilsidesættelsen finder sted og forfølges, mens det berørte medlem af Revisionsretten stadig udfører tjeneste. Frakendelse af retten til pension eller andre tilsvarende fordele kan derimod komme på tale, navnlig hvis tilsidesættelsen har fundet sted under udøvelsen af det pågældende medlems mandat eller efter dettes udløb, således som det er tilfældet i den foreliggende sag (jf. analogt dom af 11.7.2006, Kommissionen mod Cresson,
C-432/04
,
EU:C:2006:455
, præmis
).
Eftersom det af de oplysninger, som parterne fremlagde i retsmødet, fremgår, at Karel Pinxten udelukkende har ret til pension, skal sanktionen nærmere bestemt vedrøre denne ret og ikke andre tilsvarende fordele.
I mangel af en præcisering i artikel 286, stk. 6, TEUF af, i hvilket omfang den i denne bestemmelse omhandlede ret til pension fortabes, kan Domstolen bestemme, at denne ret skal frakendes helt eller delvist (jf. analogt dom af 11.7.2006, Kommissionen mod Cresson,
C-432/04
,
EU:C:2006:455
, præmis
).
Denne sanktion skal imidlertid stå i rimeligt forhold til grovheden af de af Domstolen konstaterede tilsidesættelser af de forpligtelser, der følger med hvervet som medlem af Revisionsretten.
Med henblik på at fastslå grovheden af de af Domstolen konstaterede tilsidesættelser af de forpligtelser, der følger med hvervet som medlem af Revisionsretten, skal der navnlig tages hensyn til arten af disse tilsidesættelser, de omstændigheder, hvorunder de blev begået, omfanget af den skade, der er påført Unionens integritet, omdømme eller interesser, samt i hvor høj grad der er udvist forsæt eller uagtsomhed ved begåelsen af de nævnte tilsidesættelser.
Med henblik på at sikre overholdelsen af proportionalitetsprincippet er det ligeledes nødvendigt at tage hensyn til samtlige de omstændigheder, der kan skærpe eller tværtimod mindske Karel Pinxtens ansvar.
I denne sammenhæng skal der endvidere tages hensyn til den omstændighed, at den fuldstændige eller delvise fortabelse af retten til pension udgør en begrænsning af ejendomsretten, der er sikret ved chartrets artikel 17, for så vidt som den bevirker, at den berørte person fratages hele eller en del af den ret til en alderspension, som denne har optjent i løbet af sit arbejdsliv, idet disse rettigheder i øvrigt skal bidrage til at sikre denne persons underhold ved afslutningen af arbejdslivet.
Det fremgår i øvrigt af praksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol vedrørende artikel 1 i tillægsprotokol nr. 1 til EMRK – en retspraksis, hvortil der i medfør af chartrets artikel 52, stk. 3, skal tages hensyn som tærskel for minimumsbeskyttelse ved fortolkningen af chartrets artikel 17 (dom af 21.5.2019, Kommissionen mod Ungarn (Brugsrettigheder over landbrugsarealer),
C-235/17
,
EU:C:2019:432
, præmis
og den deri nævnte retspraksis), at en sanktion, der indebærer, at en person helt eller delvist fratages sin alderspension, nødvendigvis skal anses for et indgreb i denne persons ret til respekt for sine ejendom (jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolen, 14.6.2016, Philippou mod Cypern, CE:ECHR:2016:0614JUD007114810, § 65).
En hel eller delvis frakendelse af retten til pension skal også anses for en begrænsning af retten til social sikring og social bistand, som er fastsat i chartrets artikel 34.
En række omstændigheder godtgør imidlertid, at de uregelmæssigheder, som tilregnes Karel Pinxten, skal anses for særligt alvorlige.
For det første følger det af konstateringerne i forbindelse med undersøgelsen af Revisionsrettens første, andet, fjerde og femte klagepunkt, at Karel Pinxten i løbet af sine to mandatperioder som medlem af denne institution forsætligt og gentagne gange tilsidesatte de regler, der finder anvendelse inden for den nævnte institution, og således systematisk tilsidesatte de mest grundlæggende forpligtelser, der fulgte med hans hverv.
For det andet forsøgte Karel Pinxten ofte at skjule tilsidesættelsen af de nævnte regler, bl.a. ved at indgive anmodninger om tilladelse til tjenesterejser, hvorfra han havde udeladt væsentlige oplysninger om, hvorledes de aktiviteter, der var planlagt i forbindelse med de pågældende tjenesterejser, i virkeligheden skulle gennemføres, eller gav vildledende oplysninger om disse aktiviteter.
For det tredje bidrog de af Karel Pinxten begåede uregelmæssigheder i vidt omfang til hans personlige berigelse, idet han anvendte Revisionsrettens ressourcer til at finansiere sine private aktiviteter.
For det fjerde har Karel Pinxtens adfærd påført Revisionsretten en væsentlig skade ikke blot på det økonomiske plan, men også for så vidt angår dens anseelse og omdømme.
For det femte skal det fremhæves, at Revisionsretten i henhold til artikel 287, stk. 2, TEUF har til opgave at efterprøve lovligheden og den formelle rigtighed af Unionens udgifter og at sikre en forsvarlig økonomisk forvaltning, bl.a. ved at gøre opmærksom på enhver uregelmæssighed.
Henset til denne særlige funktion bestemmer punkt 2.2 i de etiske retningslinjer, at Revisionsretten bør være en rollemodel inden for finansiel forvaltning, og at dens ressourcer skal forvaltes i fuld overensstemmelse med de gældende regler.
Selv om alle de personer, som varetager højtstående funktioner i Unionen, skal opfylde de højeste adfærdsnormer, således som det er anført i denne doms præmis 239, indebærer Revisionsrettens særlige funktion, at de af Karel Pinxten begåede uregelmæssigheder skal anses for at have særlig grov karakter.
Andre elementer kan imidlertid mindske Karel Pinxtens ansvar.
For det første har Karel Pinxten erhvervet ret til pension på grundlag af det arbejde, som han har udført i forbindelse med 12 års tjeneste ved Revisionsretten.
Det fremgår imidlertid ikke af de sagsakter, som Domstolen råder over, at der er rejst tvivl om kvaliteten af dette arbejde, idet Karel Pinxten endog af sine kolleger blev valgt som afdelingsformand for Revisionsrettens afdeling III fra 2011.
For det andet, selv om Karel Pinxtens tilsidesættelse af de forpligtelser, der fulgte med hans hverv, først og fremmest udsprang af personlige valg, i hvilken forbindelse han ikke kunne have været uvidende om, at de var uforenelige med de mest grundlæggende af de forpligtelser, der fulgte med hans hverv, forholder det sig ikke desto mindre således, at den manglende klarhed, der var kendetegnende for denne institutions interne regler, og som var et resultat af den mangelfulde kontrol, som institutionen havde indført, bidrog til, at disse uregelmæssigheder kunne fortsætte.
Selv om Revisionsretten principielt må kunne lægge sine medlemmers erklæringer til grund uden at være forpligtet til systematisk at kontrollere rigtigheden af de oplysninger, der fremgår heraf, fremgår det af gennemgangen af det første klagepunkt, at et stort antal af Karel Pinxtens tjenesterejser blev godkendt til trods for, at han havde fremlagt oplysninger, der klart var utilstrækkelige til at begrunde denne godkendelse, mens andre blev godkendt, selv om det, henset til deres formål, var åbenbart, at de var behæftet med uregelmæssigheder. Der blev ligeledes udbetalt godtgørelse for udgifter til repræsentation og receptioner under lignende omstændigheder.
Selv om Revisionsrettens administration ikke kunne have været uvidende om, at Karel Pinxten systematisk begik uregelmæssigheder ved at gøre brug af chauffører i begge sine mandatperioder, fandt den det ikke nødvendigt at reagere end ikke ved at gøre Karel Pinxten opmærksom på, at den fremgangsmåde, som han fulgte, ikke var i overensstemmelse med forskrifterne.
På baggrund af samtlige disse forhold er det en rimelig bedømmelse af sagens omstændigheder at fastslå, at Karel Pinxten skal frakendes to tredjedele af sine pensionsrettigheder regnet fra datoen for afsigelsen af denne dom.
IX.

Om Karel Pinxtens påstand om erstatning
A.

Parternes argumentation
Karel Pinxten har nedlagt påstand om, at Revisionsretten tilpligtes at betale 50000 EUR i erstatning for den ikke-økonomiske skade, som denne institutions adfærd har forvoldt.
Denne skade er opstået bl.a. som følge af de mange på hinanden følgende meddelelser fra Revisionsretten. Disse meddelelser har angiveligt ødelagt Karel Pinxtens karriere og omdømme.
Revisionsretten har gjort gældende, at denne påstand ikke kan antages til realitetsbehandling, eftersom den er fremsat for en ret, der ikke har kompetence.
B.

Domstolens bemærkninger
Det fremgår af selve ordlyden af artikel 286, stk. 6, TEUF, at denne bestemmelse indfører et særligt retsmiddel, i hvilken forbindelse Domstolen udelukkende skal tage stilling til, om et medlem af Revisionsretten eller et tidligere medlem af denne institution ikke længere opfylder de nødvendige betingelser eller ikke længere iagttager de forpligtelser, der følger med hvervet.
Selv om Domstolen skal tage stilling til de klagepunkter, der i forbindelse med en sag i henhold til denne bestemmelse er fremsat af Revisionsretten mod det pågældende medlem eller tidligere medlem af denne institution, og i givet fald til de proceduremæssige anbringender, der er accessoriske i forhold til dette søgsmål, har den ikke kompetence til at træffe afgørelse om påstande, der savner enhver forbindelse med det nævnte søgsmål.
Såfremt Karel Pinxten er af den opfattelse, at Revisionsretten ved sin adfærd har forvoldt ham skade og ønsker erstatning herfor, må han anlægge et selvstændigt søgsmål i henhold til artikel 268 TEUF og 340 TEUF, idet Retten har kompetence til at træffe afgørelse i første instans vedrørende dette søgsmål i overensstemmelse med artikel 256, stk. 1, TEUF. Karel Pinxten kan derimod ikke med føje nedlægge en modpåstand i denne henseende inden for rammerne af et søgsmål, der er anlagt i henhold til artikel 286, stk. 6, TEUF.
Det følger heraf, at Domstolen ikke har kompetence til at tage stilling til den af Karel Pinxten fremsatte erstatningspåstand.
Sagsomkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. I henhold til dette reglements artikel 138, stk. 3, kan Domstolen dog fordele sagsomkostningerne eller bestemme, at hver part skal bære sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter.
Revisionsretten har fået fuldt medhold i det femte klagepunkt og delvist medhold i det første, det andet og det fjerde klagepunkt. Derimod har Revisionsretten i det hele tabt sagen for så vidt angår det tredje klagepunkt samt delvist for så vidt angår det første, det andet og det fjerde klagepunkt.
Når dette er sagt, findes det, henset til arten af den foreliggende sag og den omstændighed, at det er blevet fastslået, at Karel Pinxten gentagne gange tilsidesatte de forpligtelser, der følger med hvervet som medlem af Revisionsretten, og under hensyn til de foreliggende omstændigheder rimeligt, at Karel Pinxten bærer sine egne omkostninger og betaler de af Revisionsretten afholdte omkostninger.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (plenum):

1)
Karel Pinxtens anmodning om udsættelse af sagen indtil afslutningen af den straffesag, som de luxembourgske myndigheder indledte efter fremsendelsen til disse myndigheder af rapporten fra Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) vedrørende sag nr. OC/2016/0069/A, tages ikke til følge.

2)
Karel Pinxtens anmodning om, at Den Europæiske Revisionsret pålægges at fremlægge en intern revisionsrapport og oplysninger om de foranstaltninger, der er truffet som følge af denne rapport, samt enhver form for dokumentation fra denne institution vedrørende eventuelle indgreb i den interne revisors uafhængighed, tages ikke til følge.

3)
Den e-mail af 13. februar 2019, som formanden for Revisionsretten sendte til de andre medlemmer af og generalsekretæren for denne institution, og som Karel Pinxten har vedlagt som bilag B.10 til svarskriftet, udtages af sagsakterne.

4)
Karel Pinxten har tilsidesat de forpligtelser, der følger med hvervet som medlem af Revisionsretten som omhandlet i artikel 286, stk. 6, TEUF, for så vidt angår:
–
den uanmeldte og ulovlige deltagelse i det ledende organ i et politisk parti
–
misbrug af Revisionsrettens ressourcer til at finansiere aktiviteter, der ikke har sammenhæng med hvervet som medlem af denne institution, i det omfang, det er fastslået i denne doms præmis 387-799
–
brugen af et brændstofkort til at købe brændstof til køretøjer, der tilhører tredjemand, og
–
skabelsen af en interessekonflikt i forhold til den ansvarlige for en revideret enhed.

5)
Karel Pinxten frakendes to tredjedele af retten til pension fra tidspunktet for afsigelsen af denne dom.

6)
I øvrigt frifindes Karel Pinxten.

7)
Domstolen har ikke kompetence til at træffe afgørelse om den af Karel Pinxten nedlagte påstand om erstatning.

8)
Karel Pinxten bærer sine egne omkostninger og betaler de af Revisionsretten afholdte omkostninger.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.