CELEX: 62017CJ0262
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Elektros energijos vidaus rinka
Direktyva 2009/72/EB
Skirstymo sistemos
28 straipsnis
Uždaros skirstymo sistemos
Sąvoka
Išimtys
Ribos
32 straipsnio 1 dalis
Trečiosios šalies prieiga prie sistemos
15 straipsnio 7 dalis ir 37 straipsnio 6 dalies b punktas
Mokesčiai už dispečerinį valdymą

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl 2009 m. liepos 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/72/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinančios Direktyvą 2003/54/EB (
OL L 211, 2009, p. 55
), 2 straipsnio 5 ir 6 dalių, 15 straipsnio 7 dalies, 26 straipsnio 4 dalies, 28 straipsnio ir 37 straipsnio 6 dalies b punkto išaiškinimo.
Šie prašymai buvo pateikti nagrinėjant
Solvay Chimica Italia SpA
ir kelių kitų privačių elektros energijos skirstymo sistemų įmonių savininkių ar operatorių ginčą su
Autorità per l’energia elettrica, il gas e il sistema idrico
(Elektros energijos, dujų ir vandens įstaiga; toliau – AEEGSI) dėl pastarosios priimto sprendimo joms nustatyti įvairias pareigas, susijusias, be kita ko, su trečiųjų šalių prieiga ir dispečerinio valdymo paslaugomis.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyvos 2009/72 3, 29, 30 ir 35 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„(3)
Laisves, kurios Sąjungos piliečiams garantuojamos Sutartimi,
inter alia
, laisvą prekių judėjimą, įsisteigimo laisvę ir laisvę teikti paslaugas, galima pasiekti tik visiškai atviros rinkos sąlygomis, kai vartotojams suteikiama galimybė laisvai rinktis savo tiekėjus, o visiems tiekėjams – laisvai tiekti savo vartotojams.
<…>
(29)
Siekiant išvengti neproporcingos finansinės ir administracinės naštos mažiems skirstymo sistemos operatoriams, valstybės narės turėtų turėti galimybę, jei būtina, atleisti atitinkamas įmones nuo teisinių reikalavimų taikyti skirstymo atskyrimą.
(30)
Kai siekiant užtikrinti optimalų integruoto energijos tiekimo, kuriam taikomi specialūs veiklos standartai, efektyvumą naudojama uždara skirstymo sistema, arba uždara skirstymo sistema eksploatuojama visų pirma sistemos savininko reikmėms, turėtų būti įmanoma skirstymo sistemos operatorių atleisti nuo įpareigojimų, dėl kurių, turint mintyje ypatingą skirstymo sistemos operatoriaus ir sistemos vartotojų santykių pobūdį, būtų užkrauta nereikalinga administracinė našta. Gamybinių, komercinių arba bendrų paslaugų vietose, pvz., traukinių stotyse, oro uostuose, ligoninėse, didelėse stovyklavietėse su integruota infrastruktūra arba chemijos pramonės vietose, dėl ypatingo veiklos pobūdžio gali būti naudojamos uždaros skirstymo sistemos.
<…>
(35)
Siekiant visiems rinkos dalyviams, taip pat ir naujiems dalyviams, užtikrinti veiksmingą rinkos prieinamumą, būtini nediskriminaciniai ir išlaidas atspindintys balansuojantys mechanizmai. Kai tik elektros energijos rinka taps pakankamai likvidi, tai turėtų būti pasiekiama suformuojant skaidrius, rinkos pagrindu veikiančius elektros energijos tiekimo ir pirkimo mechanizmus, reikalingus atsižvelgiant į subalansavimo reikalavimus. Kai tokios likvidžios rinkos nėra, nacionalinės reguliavimo institucijos turėtų atlikti aktyvų vaidmenį užtikrinant, kad balansuojantys tarifai būtų nediskriminaciniai ir atspindėtų išlaidas. Tuo pat metu turėtų būti numatytos tam tikros lengvatos, siekiant subalansuoti elektros energijos sąnaudas ir pardavimą bei nesukelti pavojaus sistemai. Perdavimo sistemos operatoriai turėtų palengvinti galutinių vartotojų ir galutinių vartotojų susivienijimų dalyvavimo rezervinėse ir balansavimo rinkose sąlygas.“
Direktyvos 2009/72 1 straipsnyje „Dalykas ir taikymo sritis“ nustatyta:
„Šia direktyva nustatomos elektros energijos gamybos, perdavimo, skirstymo ir tiekimo bendrosios taisyklės ir vartotojų apsaugos nuostatos siekiant patobulinti ir integruoti konkurencingas [Europos Sąjungos] elektros energijos rinkas. Joje nustatomos taisyklės, reglamentuojančios elektros energijos sektoriaus organizavimą ir veikimą, atvirą patekimą į rinką, kvietimams teikti paraiškas dalyvauti konkurse taikomus kriterijus ir tvarką, leidimų išdavimą ir sistemų eksploatavimą. Be to, direktyvoje nustatomi visuotinių paslaugų teikimo įpareigojimai ir elektros energijos vartotojų teisės bei išaiškinami konkurencijos reikalavimai.“
Šios direktyvos 2 straipsnyje „Sąvokų apibrėžtys“ nustatyta:
„Šioje direktyvoje taikomos šios sąvokų apibrėžtys:
<…>
5.   skirstymas – elektros energijos transportavimas aukštosios, vidutinės ir žemosios įtampos skirstymo sistemomis siekiant ją pristatyti vartotojams, išskyrus tiekimą;
<…>
19.   tiekimas – elektros energijos pardavimas, įskaitant jos perpardavimą, vartotojams;
<…>
26.   maža atskira sistema – sistema, kurios suvartojimas 1996 m. buvo mažesnis nei 3000 GWh, kai mažiau kaip 5 % per metus suvartotos elektros energijos gaunama sujungiant ją su kitomis sistemomis;
27.   atskira mikrosistema – sistema, kurios suvartojimas 1996 m. buvo mažesnis nei 500 GWh, kai ji nėra sujungiama su kitomis sistemomis;
<…>“
Minėtos direktyvos 3 straipsnio „Įpareigojimai teikti viešąsias paslaugas ir vartotojų apsauga“ 14 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės gali nuspręsti netaikyti 7, 8, 32 ir (arba) 34 straipsnių nuostatų, jeigu šių nuostatų taikymas teisiškai ar faktiškai trukdytų vykdyti elektros energijos įmonėms nustatytus įpareigojimus teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas ir jeigu tai nedarys tokio poveikio prekybos plėtrai, kuris prieštarautų [Sąjungos] interesams. [Sąjungos] interesai, laikantis šios direktyvos ir [SESV 106] straipsnio apima,
inter alia
, konkurenciją, susijusią su reikalavimus atitinkančiais vartotojais.“
Direktyvos 2009/72 15 straipsnis „Dispečerinis valdymas ir balansavimas“ suformuluotas taip:
„1.   Nepažeidžiant sutartinių elektros energijos tiekimo įpareigojimų, įskaitant konkurso sąlygose numatytus įpareigojimus, perdavimo sistemos operatorius, kai jis privalo atlikti tokią funkciją, yra atsakingas už jo teritorijoje esančių gamybos įrenginių dispečerinį valdymą ir jungiamųjų linijų su kitomis sistemomis naudojimo nustatymą.
2.   Gamybos įrenginių dispečerinis valdymas ir jungiamųjų linijų naudojimas nustatomi remiantis kriterijais, kuriuos patvirtina kompetentingos nacionalinės reguliavimo institucijos ir kurie turi būti objektyvūs, paskelbti ir taikomi nediskriminaciniu būdu, užtikrinant tinkamą elektros energijos vidaus rinkos veikimą. Kriterijuose atsižvelgiama į elektros energijos, kuri tiekiama iš turimų gamybos įrenginių ar jungiamųjų linijų, ekonominę pirmumo teisę bei į techninius sistemos apribojimus.
<…>
7.   Perdavimo sistemos operatorių priimtos taisyklės, skirtos elektros energijos sistemai subalansuoti, turi būti objektyvios, skaidrios ir nediskriminacinės, įskaitant taisykles, reglamentuojančias jų tinklų sistemos naudotojų apmokestinimą už energijos disbalansą. Sąlygos, kuriomis remdamiesi perdavimo sistemos operatoriai teikia tokias paslaugas, įskaitant taisykles ir tarifus, nustatomos nediskriminuojant bei atsižvelgiant į išlaidas, taikant 37 straipsnio 6 dalį atitinkančią metodiką, ir jos paskelbiamos.“
Šios direktyvos 25 straipsnyje „Skirstymo sistemos operatorių užduotys“ nustatyta:
„1.   Skirstymo sistemos operatorius yra atsakingas už ilgalaikio sistemos gebėjimo patenkinti pagrįstą elektros energijos skirstymo paklausą, atsižvelgiant į ekonomines sąlygas, savo teritorijoje eksploatuoti, vykdyti techninę priežiūrą ir plėtoti saugią, patikimą ir efektyvią elektros energijos skirstymo sistemą, tinkamai atsižvelgiant į aplinkos apsaugą ir energijos vartojimo efektyvumą.
<…>
5.   Kiekvienas perdavimo sistemos operatorius perka elektros energiją, kurią jis naudoja savo sistemoje patiriamiems energijos nuostoliams padengti ir atsarginiams pajėgumams sukaupti, laikydamasis skaidrios, nediskriminacinės, rinkos veikimu pagrįstos tvarkos visais atvejais, kai jis privalo atlikti tokią funkciją. <…>
6.   Kai skirstymo sistemos operatorius atsako už skirstymo sistemos subalansavimą, tuo tikslu jo priimtos taisyklės turi būti objektyvios, skaidrios ir nediskriminacinės, įskaitant taisykles, reglamentuojančias jų tinklų sistemos naudotojų apmokestinimą už energijos disbalansą. Sąlygos, kuriomis remdamiesi skirstymo sistemos operatoriai teikia tokias paslaugas, įskaitant taisykles ir tarifus, nustatomos nediskriminuojant bei atsižvelgiant į išlaidas, remiantis 37 straipsnio 6 dalimi, ir jos yra skelbiamos.
7.   Planuodamas skirstymo tinklo plėtrą, skirstymo sistemos operatorius turi atsižvelgti į energijos vartojimo efektyvumo ir paklausos valdymo priemones arba paskirstytą gamybą, dėl kurios gali nebelikti poreikio atnaujinti ar pakeisti elektros energijos pajėgumus.“
Minėtos direktyvos 26 straipsnyje „Skirstymo sistemos operatorių veiklos rūšių atskyrimas“ nustatyta:
„1.   Kai skirstymo sistemos operatorius yra vertikalios integracijos įmonės padalinys, bent teisinės formos, organizacinės struktūros ir sprendimų priėmimo tvarkos požiūriu jis turi būti nepriklausomas nuo kitų veiklos rūšių, nesusijusių su skirstymu. Tos taisyklės nenustato įpareigojimo skirstymo sistemos operatoriaus turto nuosavybę atskirti nuo vertikalios integracijos įmonės.
2.   Kai skirstymo sistemos operatorius yra vertikalios integracijos įmonės padalinys, be 1 dalyje nustatytų reikalavimų, savo organizacinės struktūros ir sprendimų priėmimo tvarkos požiūriu jis turi būti nepriklausomas nuo kitų veiklos rūšių, nesusijusių su skirstymu. Siekiant tai užtikrinti, taikomi šie būtiniausi kriterijai:
<…>
3.   Jeigu skirstymo sistemos operatorius yra vertikalios integracijos įmonės padalinys, valstybės narės užtikrina, jog skirstymo sistemos operatoriaus veikla būtų stebima reguliavimo institucijų ar kitų kompetentingų įstaigų, kad jis negalėtų pasinaudoti vertikalios integracijos pranašumu konkurencijai iškraipyti. <…>
4.   Valstybės narės gali priimti sprendimą netaikyti 1, 2 ir 3 dalių integruotoms elektros energijos įmonėms, aptarnaujančioms mažiau kaip 100000 sujungtų vartotojų arba mažas atskiras sistemas.“
Direktyvos 2009/72 28 straipsnyje „Uždaros skirstymo sistemos“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės gali nurodyti nacionalinėms reguliavimo institucijoms ar kitoms kompetentingoms institucijoms laikyti sistemą, kurioje elektros energija skirstoma geografiškai ribotoje pramoninėje, komercinėje ar bendrų paslaugų vietovėje ir nepažeidžiant 4 dalies neteikiama namų ūkio vartotojams, uždara skirstymo sistema, jeigu:
a)
dėl konkrečių techninių ar sauga susijusių priežasčių tos sistemos naudotojų veikla ar gamybos procesas yra integruoti; arba
b)
pagal tą sistemą elektros energija pirmiausia paskirstoma sistemos savininkui ar operatoriui arba jų susijusioms įmonėms.
2.   Valstybės narės gali nurodyti nacionalinėms reguliavimo institucijoms suteikti uždaros skirstymo sistemos operatoriui išimtis ir netaikyti:
a)
25 straipsnio 5 dalyje nurodyto reikalavimo, pagal kurį įsigydamas energiją, kuri naudojama jo sistemoje patiriamiems energijos nuostoliams padengti ir pajėgumų atsargoms sukaupti, jis taikytų skaidrią, nediskriminacinę ir rinkos veikimu paremtą tvarką;
b)
32 straipsnio 1 dalyje nurodyto reikalavimo, pagal kurį tarifai arba jų apskaičiavimo metodikos būtų patvirtinti prieš jiems įsigaliojant laikantis 37 straipsnio.
3.   Kai suteikiama 2 dalyje nurodyta išimtis, taikomi tarifai arba jų apskaičiavimo metodikos peržiūrimi ir tvirtinami uždaros skirstymo sistemos naudotojo prašymu laikantis 37 straipsnio.
4.   Jei uždara skirstymo sistema epizodiškai naudojasi nedidelis skaičius namų ūkių, kuriuos sieja darbiniai santykiai ar panašūs ryšiai su skirstymo sistemos savininku ir kurie įsikūrę šios sistemos teritorijoje, 2 dalyje nurodytos išimtys turėtų būti suteikiamos.“
Direktyvos 2009/72 32 straipsnyje „Trečiosios šalies prieiga prie sistemos“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad būtų įgyvendinta paskelbtais tarifais grindžiama sistema, suteikianti trečiosioms šalims prieigą prie perdavimo ir skirstymo sistemų ir taikoma visiems reikalavimus atitinkantiems vartotojams, bei kad ši sistema būtų taikoma objektyviai, nediskriminuojant sistemos naudotojų. Valstybės narės užtikrina, kad tie tarifai arba jų apskaičiavimo metodikos būtų patvirtinti pagal 37 straipsnį iki jų įsigaliojimo ir kad tie tarifai (jei patvirtinamos tik metodikos – metodikos) būtų paskelbti iki jų įsigaliojimo.
2.   Perdavimo ar skirstymo sistemos operatorius gali atsisakyti suteikti prieigą, jeigu trūksta reikiamų pajėgumų. Privaloma pateikti tinkamai pagrįstas tokio atsisakymo priežastis, visų pirma atsižvelgiant į 3 straipsnį ir remiantis objektyviais ir techniškai bei ekonomiškai pagrįstais kriterijais. Reguliavimo institucijos, jei valstybės narės yra taip nustačiusios, arba valstybės narės užtikrina, kad [tie] kriterijai būtų nuosekliai taikomi ir kad sistemos naudotojas, kuriam atsisakyta suteikti prieigą, galėtų pasinaudoti ginčų sprendimo procedūra. Tam tikrais atvejais ir kai atsisakoma suteikti prieigą, reguliavimo institucijos taip pat užtikrina, kad perdavimo ar skirstymo sistemos operatorius pateiktų atitinkamos informacijos apie priemones, kurių reikėtų imtis tinklui sustiprinti. Iš tokios informacijos prašančios šalies gali būti imamas pagrįstas mokestis, atitinkantis tokios informacijos pateikimo išlaidas.“
Šios direktyvos 37 straipsnio „Reguliavimo institucijos pareigos ir įgaliojimai“ 6 dalyje skelbiama:
„Reguliavimo institucijos atsako už tai, kad likus pakankamai laiko iki jų įsigaliojimo būtų nustatytos ar patvirtintos bent tos metodikos, pagal kurias apskaičiuojama ar nustatomos sąlygos, susijusios su:
<…>
b)
balansavimo paslaugų, kurios teikiamos ekonomiškiausiu būdu ir padeda užtikrinti tinkamas paskatas tinklo naudotojams subalansuoti savo teikiamą galingumą ir suvartojamą energiją, teikimu. Balansavimo paslaugos teikiamos sąžiningai, nediskriminuojant ir grindžiamos objektyviais kriterijais; <…>
<…>“
Italijos teisė
2009 m. liepos 23 d.
legge n. 99– Disposizioni per lo sviluppo e l’internazionalizzazione delle imprese, nonché in materia di energie
(Įstatymas Nr. 99 dėl įmonių, įskaitant energijos srities įmones, plėtros ir užsienio kapitalo pritraukimo priemonių; GURI Nr. 176, 2009 m. liepos 31 d.; toliau – Įstatymas Nr. 99/2009) 30 straipsnio 27 dalyje nustatyta:
„Siekiant užtikrinti elektros energijos paslaugų galutiniams vartotojams, prijungtiems per privačius tinklus, turinčius gamybos pajėgumų, į nacionalinę elektros energijos sistemą, kokybę ir ją padidinti <…>
Ministero dello sviluppo economico
[Ekonominės plėtros ministerija] per 120 dienų po šio įstatymo įsigaliojimo turi nustatyti naujus kriterijus, apibrėžiančius tinklo operatorių, skirstymo įmonių koncesininkių, privačių tinklų savininkų ir prie tų tinklų prijungtų galutinių vartotojų santykius. [AEEGSI] turi įgyvendinti tuos kriterijus dėl įgytų teisių derinimo ir išsaugojimo, taip pat atsižvelgiant į racionalaus egzistuojančių resursų naudojimo poreikį.“
Įstatymo Nr. 99/2009 33 straipsnyje nustatyta:
„<…> vidaus naudojimo tinklas <…> yra elektros tinklas, kuris atitinka šias sąlygas:
a)
tai yra tinklas, kuris egzistavo šio įstatymo įsigaliojimo dieną, arba tinklas, kurio sukūrimo darbai tą dieną buvo pradėti, taip pat buvo gauti visi galiojančiuose teisės aktuose numatyti leidimai;
b)
jis jungia pramoninio naudojimo vienetus arba jungia pramoninio naudojimo vienetus ir elektros energijos gamybos vienetus, kurie funkciškai būtini pramoninės gamybos procesui, su sąlyga, kad jie yra vietovėse, esančiose ne toliau kaip trijose gretimose savivaldybėse ar ne toliau kaip trijose gretimose provincijose, tik tuo atveju, jei gamybos vienete naudojami atsinaujinantieji šaltiniai;
c)
šiam tinklui netaikoma pareiga prijungti trečiąsias šalis, nepažeidžiant į šį tinklą įtrauktų asmenų teisės būti prijungtiems, kitaip nei tinklui, kuriam taikoma pareiga prijungti trečiąsias šalis;
d)
jis viena ar keliomis jungtimis prijungtas prie tinklo, turinčio pareigą prijungti trečiąsias šalis, kai nominali įtampa ne mažesnė nei 120 kV;
e)
yra paskirtas atsakingas asmuo, veikiantis kaip tinklo operatorius. Šis asmuo gali skirtis nuo vartojimo ir gamybos vienetų savininkų, bet negali būti perdavimo ir dispečerinio valdymo arba elektros energijos skirstymo koncesininkas.“
2010 m. gruodžio 10 d.
decreto ministeriale – Attuazione dell’articolo 30, comma 27, della legge 23 luglio 2009, n. 99, in materia di rapporti intercorrenti fra i gestori delle reti elettriche, le società di distribuzione in concessione, i proprietari di reti private ed i clienti finali collegati a tali reti
(Ministerijos nutarimas, kuriuo įgyvendinama 2009 m. liepos 23 d. Įstatymo Nr. 99 dėl elektros tinklo operatorių, skirstymo įmonių koncesininkių, privačių tinklų savininkų ir prie tų tinklų prijungtų galutinių vartotojų santykių 30 straipsnio 27 dalis; GURI Nr. 305, 2010 m. gruodžio 31 d.) privačių sistemų operatoriams nustatytos pareigos, be kita ko, leisti prie jų prisijungusiems galutiniams vartotojams prašyti fizinio ar virtualaus prisijungimo prie viešųjų tinklų ir jį gauti ir leisti jais naudotis viešųjų tinklų operatoriams, kad būtų užtikrinta galutinių vartotojų teisė prisijungti prie viešojo tinklo.
2011 m. birželio 1 d.
decreto legislativo n. 93 – Attuazione delle direttive 2009/72/CE, 2009/73/CE e 2008/92/CE relative a norme comuni per il mercato interno dell’energia elettrica, del gas naturale e ad una procedura comunitaria sulla trasparenza dei prezzi al consumatore finale industriale di gase di energia elettrica, nonché abrogazione delle directive 2003/54CE e 2003/55/CE
(Įstatyminis dekretas Nr. 93, kuriuo perkeliamos direktyvos 2009/72/EB, 2009/73/EB ir 2008/92/EB dėl elektros energijos ir gamtinių dujų vidaus rinkos bendrųjų taisyklių ir Bendrijos tvarkos, leidžiančios padidinti dujų ir elektros energijos kainų galutiniams pramonės vartotojams skaidrumą, panaikinančios direktyvas 2003/54/EB ir 2003/55/EB; 2011 m. birželio 28 d. GURI Nr. 148; toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 93/2011) 38 straipsnio 5 dalyje, be kita ko, nustatyta:
„Nepažeidžiant nuostatų dėl veiksmingų vartotojų sistemų, kaip tai suprantama pagal 2008 m. Įstatyminio dekreto Nr. 115 2 straipsnio 1 dalies t punktą, vidaus naudojimo tinklai, kaip tai suprantama pagal Įstatymo Nr. 99/2009 33 straipsnį, ir kiti elektros tinklai, kaip tai suprantama pagal Įstatymo Nr. 99/2009 30 straipsnio 27 dalį, yra uždaros skirstymo sistemos <…>“
2015 m. lapkričio 12 d.
deliberazione n. 539/2015/R /eel – Regolazione dei servizi di connessione, misura, trasmissione, distribuzione, dispacciamento e vendita nel caso di sistemi di distribuzione chiusi
(Sprendimas Nr. 539/2015/R/eel dėl paslaugų, susijusių su prijungimu, matavimu, perdavimu, dispečeriniu valdymu ir pardavimu, kiek tai susiję su uždaromis skirstymo sistemomis, reglamentavimo; toliau – Sprendimas Nr. 539/2015) AEEGSI, remiantis Įstatyminio dekreto Nr. 93/2011 38 straipsnio 5 dalimi, vidinius naudojimo tinklus ir kitus privačius elektros tinklus priskyrė kategorijai „uždaros skirstymo sistemos“, nustatytai Direktyvos 2009/72 28 straipsnio 1 dalyje.
To sprendimo A priedo 8 straipsnyje nustatyta, kad „uždara skirstymo sistema yra tinklas, kuriam taikoma pareiga prijungti tik naudotojus, kurie pagal šio sprendimo 6 straipsnį priskiriami naudotojų, kurie gali būti prijungti prie tos uždaros skirstymo sistemos, kategorijai“.
Pagal minėto priedo 22 straipsnio 1 dalį „dispečerinio valdymo taisyklės taikomos atsižvelgiant į kiekvieno naudotojo į uždarą skirstymo sistemą tiekiamą ir iš jos gaunamą elektros energiją per jungtį su šia sistema“.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Ieškovės pagrindinėje byloje yra privačių elektros energijos skirstymo sistemų, kurios, remiantis Įstatyminio dekreto Nr. 93/2011 38 straipsnio 5 dalimi, buvo priskirtos kategorijai „uždaros skirstymo sistemos“, savininkės ar operatorės, kurioms dėl to remiantis Sprendimu Nr. 539/2015 taikomos įvairios AEEGSI nustatytos pareigos.
Šios ieškovės
Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia
(Lombardijos regiono administracinis teismas, Italija) pareiškė ieškinį dėl Sprendimo Nr. 539/2015 panaikinimo, motyvuodamos tuo, kad jis prieštarauja Direktyvos 2009/72 nuostatoms, nes juo uždaroms skirstymo sistemoms taikomos tos pačios taisyklės kaip ir viešoms skirstymo sistemoms, nenustatant tvarkos, kuria būtų atsižvelgta į šių uždarų sistemų specifiką.
Minėtų ieškovių nurodyti šio ieškinio pagrindai susiję atitinkamai su įpareigojimu prijungti trečiąsias šalis ir įpareigojimu uždarų skirstymo sistemų operatoriams atskirti apskaitą ir funkcijas, su mokesčių už dispečerinio valdymo paslaugas taikymu kiekvienam naudotojui, prisijungusiam prie uždaros skirstymo sistemos, o ne, kaip anksčiau, visai sistemai ir su mokesčių, mokėtinų už bendras elektros sistemos išlaidas, taikymu kiekvienam vartotojui, prisijungusiam prie uždaros skirstymo sistemos, už elektros energijos vartojimą, net jei elektros energija gaminama šioje sistemoje.
Šiomis aplinkybėmis
Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia
(Lombardijos regiono administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus, vienodai suformuluotus bylose C‑262/17, C‑263/17 ir C‑273/17:
„1.
Ar [Direktyvos 2009/72] nuostatas, konkrečiai [2] straipsnio 5 ir 6 dalis ir 28 straipsnį, reikia aiškinti taip, kad privataus asmens sukurta ir valdoma sistema, prie kurios prijungtas nedidelis skaičius gamybos ir vartojimo vienetų, kuri yra prijungta prie viešojo tinklo, neišvengiamai yra elektros tinklas, o kartu ir „skirstymo sistema“, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą, todėl neįmanoma prie šio klasifikavimo nepriskirti tokias ypatybes turinčių privačių sistemų, sukurtų prieš įsigaliojant šiai direktyvai ir iš pradžių numatytų gamybos savo reikmėms tikslais?
2.
Jei į pirmesnį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar vienintelė šios direktyvos leidžiama galimybė pasinaudoti privataus elektros tinklo teikiama nauda yra priskirti jį [uždarų skirstymo sistemų] kategorijai, numatytai aptariamos direktyvos 28 straipsnyje, ar vis dėlto nacionalinės teisės aktuose galima nustatyti kitą skirstymo sistemų kategoriją, kuriai būtų taikomos paprastesnės taisyklės, skirtingos nuo taikomų [uždaroms skirstymo sistemoms]?
3.
Neatsižvelgiant į pirmesnius klausimus, ar direktyvą reikia aiškinti taip, kad pareiga prisijungti trečiąsias šalis bet kuriuo atveju taikoma uždaroms skirstymo sistemoms, numatytoms 28 straipsnyje?
4.
Neatsižvelgiant į pirmesnius klausimus, ar privataus elektros tinklo kvalifikavimas kaip uždaros skirstymo sistemos, kaip tai suprantama pagal [Direktyvos 2009/72] 28 straipsnį, leidžia nacionalinių teisės aktų leidėjui dėl tokios sistemos naudos numatyti bendros skirstymo sistemų schemos išimtis, tik aiškiai susijusias su tos pačios direktyvos 28 straipsniu ir 26 straipsnio 4 dalimi, ar vis dėlto valstybė narė, atsižvelgiant į minėtos direktyvos 29 ir 30 konstatuojamąsias dalis, gali arba turi nustatyti kitas bendrų taisyklių, reglamentuojančių skirstymo sistemas, išimtis, kad užtikrintų šiose konstatuojamosiose dalyse numatytų tikslų siekimą?
5.
Jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad valstybė narė gali arba turi nustatyti taisykles, kuriomis atsižvelgiama į uždarų skirstymo sistemų specifinį pobūdį, ar [Direktyvos 2009/72] nuostatos, būtent 29 ir 30 konstatuojamosios dalys, 15 straipsnio 7 dalis, 37 straipsnio 6 dalies b punktas ir 26 straipsnio 4 dalis, draudžia nacionalinę normą, kaip nagrinėjamą šioje byloje, kuri nustato uždaros skirstymo sistemos dispečerinio valdymo ir atskyrimo taisykles, visiškai tokias pačias, kaip taikomos viešiems tinklams, ir kurioje, kiek tai susiję su bendrais elektros energijos sistemos mokesčiais, numatyta, kad šių sumų mokėjimas iš dalies proporcingas ir uždaros sistemos viduje suvartotai elektros energijai?“
2017 m. birželio 12 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑262/17, C‑263/17 ir C‑273/17 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas galutinis sprendimas.
Atsakydamas į Teisingumo Teismo prašymą pateikti paaiškinimus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas 2018 m. balandžio 12 d. Teisingumo Teismą informavo, kad penktasis prejudicinis klausimas neteko reikšmės tiek, kiek jis susijęs su atskyrimo taisyklėmis ir mokesčiais, mokėtinais siekiant padengti bendras elektros sistemos išlaidas.
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2009/72 2 straipsnio 5 punktą ir 28 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad sistemos, kaip antai aptariamos pagrindinėje byloje, įrengtos savo vartojimo reikmėms tenkinti prieš įsigaliojant šiai direktyvai ir valdomos privataus subjekto, prie kurių prijungtas nedidelis skaičius gamybos ir vartojimo vienetų, kurie savo ruožtu yra prijungti prie viešojo tinklo, yra į minėtos direktyvos taikymo sritį patenkančios skirstymo sistemos.
Reikia priminti, kad Direktyvos 2009/72 tikslas, kaip matyti iš jos 1 straipsnio, yra nustatyti bendras taisykles, susijusias, be kita ko, su elektros energijos skirstymu siekiant patobulinti ir integruoti konkurencingas Sąjungos elektros energijos rinkas.
Nors pati sąvoka „skirstymo sistema“ nėra apibrėžta Direktyvoje 2009/72, jos 2 straipsnio 5 punkte sąvoka „skirstymas“ apibrėžiama kaip elektros energijos transportavimas aukštosios, vidutinės ir žemosios įtampos skirstymo sistemomis siekiant pristatyti vartotojams, išskyrus „tiekimą“, todėl pastaroji sąvoka remiantis minėtos direktyvos 2 straipsnio 19 punktu turi būti suprantama kaip elektros energijos pardavimas vartotojams (pagal analogiją žr. 2008 m. gegužės 22 d. Sprendimo citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
,
punktą).
Iš šių apibrėžimų išplaukia, kad skirstymo sistema yra tinklas, skirtas aukštos, vidutinės ir žemos įtampos elektros energijai perduoti (pagal analogiją žr. 2008 m. gegužės 22 d. Sprendimo citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
,
punktą).
Iš to darytina išvada, kad tik nukreiptos elektros energijos įtampa yra reikšmingas kriterijus nustatant, ar tinklas yra skirstymo sistema, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2009/72 (šiuo klausimu žr. 2008 m. gegužės 22 d. Sprendimo citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
,
punktą).
Vis dėlto nei tokio tinklo naudojimo pradžios data, nei tai, kad jis skirtas saviems poreikiams tenkinti ir yra valdomas privačios įmonės, prie kurios prisijungęs nedidelis skaičius gamintojų ir vartotojų vienetų, šiuo klausimu nėra reikšmingi kriterijai.
Priešingai, kalbant apie pastarąją aplinkybę, reikia pažymėti, kad pagal Direktyvos 2009/72 28 straipsnio 1 dalį valstybės narės gali nurodyti kompetentingoms nacionalinėms institucijoms laikyti sistemą, kurioje elektros energija skirstoma geografiškai ribotoje pramoninėje, komercinėje ar bendrų paslaugų vietovėje ir iš principo neteikiama namų ūkio vartotojams, uždara skirstymo sistema, jeigu, priklausomai nuo konkretaus atvejo, dėl konkrečių techninių ar su sauga susijusių priežasčių tos sistemos naudotojų veikla ar gamybos procesas yra integruoti arba pagal tą sistemą elektros energija pirmiausia paskirstoma sistemos savininkui ar operatoriui arba jų susijusioms įmonėms.
Pagal Direktyvos 2009/72 28 straipsnio 2 dalį valstybės narės gali nurodyti kompetentingoms nacionalinėms institucijoms suteikti tokios uždaros skirstymo sistemos operatoriui išimtis ir netaikyti, pirma, šios direktyvos 25 straipsnio 5 dalyje nurodyto reikalavimo, pagal kurį įsigydamas energijos, kuri naudojama jo sistemoje patiriamiems energijos nuostoliams padengti ir pajėgumų atsargoms sukaupti, jis taikytų skaidrią, nediskriminacinę ir rinkos veikimu paremtą tvarką, ir, antra, minėtos direktyvos 32 straipsnio 1 dalyje nurodyto reikalavimo, pagal kurį tarifai arba jų apskaičiavimo metodikos būtų patvirtinti prieš tai, kai jie įsigalioja, laikantis tos pačios direktyvos 37 straipsnio. Pastaruoju atveju tinklo naudotojai remiantis Direktyvos 2009/72 28 straipsnio 3 dalimi gali prašyti kompetentingos nacionalinės institucijos peržiūrėti šiuos tarifus ir apskaičiavimo metodikas ir juos patvirtinti.
Iš šių nuostatų matyti, kad tinklai, kaip antai aptariami pagrindinėje byloje, įrengti savo poreikiams tenkinti ir valdomi privačios įmonės, prie kurių prisijungęs nedidelis gamybos ir vartojimo vienetų skaičius, yra skirstymo sistemos, kurios patenka į šios direktyvos taikymo sritį, todėl kompetentingos nacionalinės institucijos gali juos laikyti uždaromis skirstymo sistemomis, kaip tai suprantama pagal minėtos direktyvos 28 straipsnio 1 dalį, o valstybės narės turi tik galimybę, bet ne pareigą, remiantis tos pačios direktyvos 28 straipsnio 2 dalimi, joms netaikyti pastarojoje nuostatoje numatytų dviejų įpareigojimų.
Be to, dėl nedidelio tinklo dydžio reikia pažymėti, kad Direktyvoje 2009/72 tokiu kriterijumi 2 straipsnio 26 ir 27 punktuose remiamasi tik apibrėžiant sąvokas „maža atskira sistema“ ir „atskira mikrosistema“, todėl Sąjungos teisės aktų leidėjas neketino į šios direktyvos taikymo sritį neįtraukti kai kurių skirstymo sistemų dėl jų dydžio arba elektros energijos suvartojimo jose (pagal analogiją žr. 2008 m. gegužės 22 d. Sprendimo citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
,
punktą).
Be to, pirma išdėstytus argumentus patvirtina Direktyva 2009/72 siekiamas tikslas užbaigti elektros energijos vidaus rinkos kūrimą (šiuo klausimu žr. 2008 m. gegužės 22 d. Sprendimo citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
,
punktą).
Todėl tinklai, kaip antai aptariami pagrindinėje byloje, kurie neginčytinai skirti aukštos, vidutinės ir žemos įtampos elektros energijai perduoti siekiant parduoti galutiniams vartotojams, yra į Direktyvos 2009/72 taikymo sritį patenkančios skirstymo sistemos.
Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2009/72 2 straipsnio 5 punktą ir 28 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad sistemos, kaip antai aptariamos pagrindinėje byloje, įrengtos savo vartojimo reikmėms tenkinti prieš įsigaliojant šiai direktyvai ir valdomos privataus subjekto, prie kurių prijungtas nedidelis skaičius gamybos ir vartojimo vienetų, kurie savo ruožtu yra prijungti prie viešojo tinklo, yra į minėtos direktyvos taikymo sritį patenkančios skirstymo sistemos.
Dėl antrojo ir ketvirtojo klausimų
Savo antruoju ir ketvirtuoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2009/72 28 straipsnį reikia aiškinti taip, kad valstybės narės gali šios nuostatos 2 dalyje numatytų pareigų, susijusių su joje ir šios direktyvos 26 straipsnio 4 dalyje numatytomis uždaromis skirstymo sistemomis, netaikyti tik tinklams, kaip antai aptariamiems pagrindinėje byloje, o gal minėtus tinklus taip pat galima priskirti prie atskiros skirstymo sistemų kategorijos, kad jiems būtų taikomos minėtoje direktyvoje nenumatytos išimtys.
Kaip jau matyti iš šio sprendimo 32–34 punktų, valstybė narė, kuri nurodo kompetentingai nacionalinei institucijai kaip uždaras sistemas kvalifikuoti skirstymo tinklus, kurie atitinka Direktyvos 2009/72 28 straipsnio 1 dalyje skelbiamas sąlygas, remiantis šios direktyvos 28 straipsnio 2 dalimi, taip pat gali nurodyti, kad šios institucijos atleistų šių tinklų operatorių nuo minėtos direktyvos 25 straipsnio 5 dalyje ir 32 straipsnio 1 dalyje nustatytų pareigų.
Taigi, iš pačios Direktyvos 2009/72 28 straipsnio 2 dalies formuluotės aiškiai matyti, kad tinklams, kurie kompetentingų nacionalinių valdžios institucijų kvalifikuojami kaip uždaros skirstymo sistemos, remiantis šia nuostata tik gali būti suteikta išimtis ir netaikomi joje nustatyti reikalavimai, siekiant, kaip matyti iš šios direktyvos 30 konstatuojamosios dalies, išvengti, kad šių tinklų operatoriams būtų nustatyti įpareigojimai, dėl kurių būtų užkrauta nereikalinga administracinė našta, turint mintyje ypatingą šių operatorių ir minėtų tinklų naudotojų santykių pobūdį.
Be to, šiuo atveju iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad neginčijama, jog pagrindinėje byloje aptariami tinklai kompetentingos nacionalinės institucijos buvo kvalifikuojami kaip uždaros skirstymo sistemos, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2009/72 28 straipsnio 1 dalį.
Todėl tokį statusą turintiems tinklams, jei Italija pasinaudojo šios direktyvos 28 straipsnio 2 dalyje numatyta galimybe, galėjo būti taikomos tik šioje nuostatoje nustatytos išimtys.
Tokiu atveju, kaip iš esmės nurodė generalinis advokatas savo išvados 52–58 punktuose, niekas nedraudžia kitą statusą turinčiai uždarai skirstymo sistemai taikyti papildomas išimtis, numatytas Direktyvoje 2009/72.
Šiuo aspektu konkrečiai reikia pažymėti, kad Direktyvos 2009/72 26 straipsnio 4 dalimi leidžiama valstybėms narėms priimti sprendimą netaikyti integruotoms elektros energijos įmonėms, aptarnaujančioms mažiau kaip 100000 sujungtų vartotojų, šios direktyvos 26 straipsnio 1–3 dalyse numatytų atskyrimo įpareigojimų, kad remiantis minėtos direktyvos 29 konstatuojamąja dalimi mažiems skirstymo sistemos operatoriams nebūtų nustatyta neproporcinga finansinė ir administracinė našta.
Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išvados matyti, kad pagrindinėje byloje aptariamiems tinklams gali būti taikoma ši išimtis, nes jie iš principo negali aptarnauti namų ūkio vartotojų ir jie sujungia nedidelį skaičių gamybos ir vartojimo vienetų geografiškai nedidelėje teritorijoje.
Be to, iš to teismo pateikto atsakymo į Teisingumo Teismo pateiktą prašymą dėl paaiškinimų matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamais nacionalinės teisės aktais šiems tinklams, remiantis Direktyvos 2009/72 26 straipsnio 4 dalimi, nuo šiol netaikomi atskyrimo įpareigojimai, numatyti jos 26 straipsnio 1–3 dalyse.
Bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad valstybės narės neturėtų tinklų, kaip antai aptariamų pagrindinėje byloje, kurie patenka į Direktyvos 2009/72 taikymo sritį, priskirti prie skirstymo sistemų kategorijos, atskirtos nuo šioje direktyvoje aiškiai nustatytų sistemų, tam, kad joms būtų galima taikyti joje numatytas išimtis.
Žinoma, kaip matyti iš Direktyvos 2009/72 29 ir 30 konstatuojamųjų dalių, tam tikrų tipų skirstymo sistemų, kurių dalį sudaro uždaros skirstymo sistemos, ypatingas pobūdis gali pateisinti valstybės narės sprendimą joms netaikyti tam tikrų šioje direktyvoje nustatytų įpareigojimų tam, kad joms nebūtų nustatyta nepagrįsta administracinė našta.
Vis dėlto reikia konstatuoti, kad šis samprotavimas konkrečiai atsispindi Direktyvos 2009/72 26 straipsnio 4 dalyje ir 28 straipsnio 2 dalyje, kuriose aiškiai nustatytos išimtys, kurios gali būti taikomos tokioms skirstymo sistemoms.
Todėl į antrąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti taip: Direktyvos 2009/72 28 straipsnį reikia aiškinti taip, kad tokio statuso tinklams, kaip antai aptariamiems pagrindinėje byloje, kurie valstybės narės buvo kvalifikuoti kaip uždaros skirstymo sistemos, kaip tai suprantama pagal šio straipsnio 1 dalį, gali būti netaikomi tik minėto straipsnio 2 dalyje numatyti įpareigojimai, nedarant įtakos galimybei, be kita ko, šiems tinklams taikyti kitas šioje direktyvoje numatytas išimtis, konkrečiai numatytąją jos 26 straipsnio 4 dalyje, jei jos tenkina joje numatytas sąlygas, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Bet kuriuo atveju ši valstybė narė neturėtų minėtų tinklų priskirti prie atskiros skirstymo sistemų kategorijos tam, kad joms būtų galima taikyti minėtoje direktyvoje numatytas išimtis.
Dėl trečiojo klausimo
Savo trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2009/72 32 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad ja draudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose numatyta, kad uždaroms skirstymo sistemoms, kaip jos suprantamos pagal šios direktyvos 28 straipsnio 1 dalį, netaikoma trečiųjų šalių prijungimo pareiga, bet turi būti suteikta prieiga tik trečiosioms šalims, patenkančioms į naudotojų, galinčių būti prijungtų prieš šių tinklų ir turinčių prieigos prie viešojo tinklo teisę, kategoriją.
Reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2009/72 32 straipsnio 1 dalies pirmąjį ir antrąjį sakinius valstybės narės turi pareigą užtikrinti, kad būtų įgyvendinta paskelbtais tarifais grindžiama sistema, suteikianti trečiosioms šalims prieigą prie perdavimo ir skirstymo sistemų ir taikoma visiems reikalavimus atitinkantiems vartotojams, ir kad ši sistema būtų taikoma objektyviai, nediskriminuojant sistemos naudotojų. Be to, pagal šios direktyvos 32 straipsnio 1 dalies trečią sakinį valstybės narės užtikrina, kad tie tarifai arba jų apskaičiavimo metodikos būtų patvirtinti pagal šios direktyvos 37 straipsnį iki jų įsigaliojimo ir kad tie tarifai (jei patvirtinamos tik metodikos – metodikos) būtų paskelbti iki jų įsigaliojimo.
Kaip jau ne kartą nurodė Teisingumo Teismas, laisva trečiųjų asmenų prieiga prie šių tinklų, įtvirtinta Direktyvos 2009/72 32 straipsnio 1 dalies pirmame ir antrame sakiniuose, yra viena iš esminių priemonių, kurias valstybės narės privalo įgyvendinti, kad būtų užbaigtas elektros energijos vidaus rinkos kūrimas (pagal analogiją žr. 2008 m. gegužės 22 d. Sprendimo citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
,
punktą; 2008 m. spalio 9 d. Sprendimo Sabatauskas ir kt.,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
,
,
ir
punktus ir 2016 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Essent Belgium,
C‑492/14
,
EU:C:2016:732
,
punktą).
Iš tiesų, kaip matyti iš Direktyvos 2009/72 3 konstatuojamosios dalies, ja siekiama įgyvendinti visiškai atvirą rinką, kai vartotojams suteikiama galimybė laisvai rinktis savo tiekėjus, o visiems tiekėjams – laisvai tiekti savo vartotojams.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nors Direktyvos 2009/72 32 straipsnio 1 dalis ir palieka valstybių narių diskrecijai imtis reikalingų priemonių įtvirtinti sistemą, pagal kurią trečiosioms šalims suteikiama prieiga prie perdavimo ar paskirstymo sistemų, ir nors dėl to, remiantis SESV 288 straipsniu, valstybės narės turi teisę pasirinkti šios sistemos įgyvendinimo formą ir priemones, atsižvelgiant į laisvos prieigos prie perdavimo ir paskirstymo sistemų principą, ši veiksmų laisvė vis dėlto nesuteikia teisės nukrypti nuo šio principo, išskyrus atvejus, kai direktyva numato išimtis arba leidžiančias nukrypti nuostatas (pagal analogiją žr. 2008 m. gegužės 22 d. Sprendimo citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
,
punktą).
Iš Direktyvos 2009/72 3 straipsnio 14 dalies matyti, kad valstybės narės gali nuspręsti netaikyti šios direktyvos 32 straipsnio 1 dalies nuostatų, kuriose numatyta nediskriminacinė trečiųjų šalių prieiga prie perdavimo ir skirstymo sistemų, jeigu šių nuostatų taikymas teisiškai ar faktiškai trukdytų vykdyti elektros energijos įmonėms nustatytus įpareigojimus teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas, jeigu valstybės narės įsitikina, kad šie įpareigojimai negali būti įvykdomi kitomis priemonėmis, neapribojančiomis prieigos prie sistemų teisės, kuri yra viena iš Direktyvoje 2009/72 įtvirtintų teisių (pagal analogiją žr. 2008 m. gegužės 22 d. Sprendimo citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
,
punktą ir 2016 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Essent Belgium,
C‑492/14
,
EU:C:2016:732
,
punktą).
Kita vertus, kaip matyti iš atsakymų į pirmąjį, antrąjį ir ketvirtąjį klausimus, būtent iš šio sprendimo 33, 34, 40 ir 41 punktų, iš pačios Direktyvos 2009/72 28 straipsnio 2 dalies formuluotės išplaukia, kad, remiantis šią nuostata, šios direktyvos 28 straipsnio 1 dalyje nurodytoms uždaroms skirstymo sistemoms gali būti netaikomi tik du konkretūs įpareigojimai, t. y. pirma, įsigyti energijos, kuri naudojama jų sistemoje patiriamiems energijos nuostoliams padengti ir pajėgumų atsargoms sukaupti laikantis skaidrių, nediskriminacinių ir rinkos taisyklėmis pagrįstų procedūrų, ir, antra, tarifus arba jų apskaičiavimo metodikas patvirtinti prieš tai, kai jie įsigalioja; tokiu atveju, remiantis minėtos direktyvos 28 straipsnio 3 dalimi, tinklo naudotojai gali prašyti kompetentingos nacionalinės institucijos peržiūrėti ir patvirtinti šiuos tarifus ir apskaičiavimo metodikas.
Iš to darytina išvada, kad nors uždarai skirstymo sistemai gali būti netaikomas Direktyvos 2009/72 32 straipsnio 1 dalies trečiame sakinyje numatytas įpareigojimas iš anksto patvirtinti jos tarifus ir apskaičiavimo metodikas, tačiau jai negali būti netaikoma pareiga suteikti laisvą prieigą trečiosioms šalims, numatyta šios direktyvos 32 straipsnio 1 dalies pirmame ir antrame sakiniuose.
Be to, šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nors Direktyvos 2009/72 32 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad skirstymo sistemos operatorius gali atsisakyti suteikti prieigą prie savo sistemos, jeigu trūksta reikiamų pajėgumų ir jei jis šį atsisakymą tinkamai pagrindžia, ši galimybė atsisakyti suteikti prieigą prie sistemos vertinama konkrečiu atveju ir neleidžia valstybėms narėms bendrai numatyti nukrypti leidžiančių nuostatų, konkrečiai dėl kiekvieno operatoriaus neįvertinus techninių sistemos galimybių patenkinti trečiųjų šalių prašymą dėl prieigos nebuvimo (pagal analogiją žr. 2008 m. gegužės 22 d. Sprendimo citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
,
punktą).
Todėl į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2009/72 32 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad ja draudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose numatyta, jog uždaroms skirstymo sistemoms, kaip jos suprantamos pagal šios direktyvos 28 straipsnio 1 dalį, netaikoma pareiga suteikti trečiosioms šalims prieigą, bet turi būti suteikta prieiga tik trečiosioms šalims, patenkančioms į naudotojų, galinčių būti prijungtų prieš šių tinklų ir turinčių prieigos prie viešojo tinklo teisę, kategoriją.
Dėl penktojo klausimo
Savo penktuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 7 dalis ir 37 straipsnio 6 dalies b punktas turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose numatyta, kad mokesčiai, uždarų skirstymo sistemų naudotojų mokėtini už dispečerinio valdymo paslaugą, apskaičiuojami atsižvelgiant į elektros energiją, kuria kiekvienas iš šios sistemos naudotojų per jų įrenginio jungtį su minėta sistema apsikeičia su ja.
Iš Direktyvos 2009/72 15 ir 25 straipsnių matyti, kad dispečerinis valdymas leidžia elektros energijos tinklo operatoriui atlikti gamybos įrenginių, esančių apibrėžtoje teritorijoje, dispečerinį valdymą tam, kad, be kita ko, galėtų nusipirkti elektros energijos, kuri naudojama jų sistemoje patiriamiems energijos nuostoliams padengti ir atsarginiams pajėgumams sukaupti, taip pat subalansuoti šią sistemą ir užtikrinti gerą elektros energijos vidaus rinkos veikimą.
Pagal Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 7 dalį ir 37 straipsnio 6 dalies a punktą perdavimo sistemos operatorių priimtos taisyklės, skirtos elektros energijos sistemai subalansuoti, įskaitant taisykles, reglamentuojančias jų tinklų sistemos naudotojų apmokestinimą, turi būti objektyvios, skaidrios ir nediskriminacinės, taip pat atspindėti, kaip matyt ir iš šios direktyvos 35 konstatuojamosios dalies, išlaidas taikant metodą, kuriuo užtikrinama, kad balansavimo paslaugos būtų teikiamos ekonomiškiausiu būdu ir padėtų užtikrinti tinkamas paskatas tinklo naudotojams subalansuoti savo teikiamą galingumą ir suvartojamą energiją. Minėtos direktyvos 25 straipsnio 6 dalyje iš esmės nustatyta panaši pareiga skirstymo sistemos operatoriui.
Šiuo atveju iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai buvo iš dalies pakeisti taip, kad mokesčiai, uždarų skirstymo sistemų naudotojų mokėtini viešojo tinklo operatoriui, t. y.
Terna SpA
, už dispečerinio valdymo paslaugas nuo šiol apskaičiuojami ne remiantis vien elektros energija, kuria visa uždara skirstymo sistema su viešuoju tinklu apsikeičia per šios uždaros sistemos jungtį su viešuoju tinklu, bet elektros energija, kuria kiekvienas uždaros skirstymo sistemos naudotojas apsikeičia su šia sistema per jų įrenginio jungtį su minėta sistema, taip suvienodinant pastariesiems taikytinas taisykles ir viešojo tinklo naudotojams taikytinas taisykles. Iš to išplaukia, kad mokesčiai, mokėtini už dispečerinio valdymo paslaugas, taikomi ir elektros energijai, pagamintai uždaroje skirstymo sistemoje.
Remiantis suformuota jurisprudencija pagal bendrąjį Sąjungos teisės vienodo požiūrio principą reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos – vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas (2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Arcelor Atlantique ir Lorraine ir kt.,
C‑127/07
, Rink.
EU:C:2008:728
,
punktas).
Šiuo klausimu visų pirma reikia pažymėti, kad tinklų, kaip antai aptariamų pagrindinėje byloje, kurie, remiantis nacionaline teise, priskiriami prie „uždarų skirstymo sistemų“ kategorijos, naudotojai yra prijungti prie viešųjų tinklų ir kad dėl to jie, kaip ir kiti tokio tinklo naudotojai, gali naudotis dispečerinio valdymo paslaugomis. Todėl ieškovės pagrindinėje byloje neturėtų pagrįstai tvirtinti, nei kad šių uždarų skirstymo sistemų naudotojai nepadengia jokių išlaidų, kurias patiria dispečerinio valdymo paslaugų teikėjas, nei kad dėl to pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos juos įpareigoja padengti paslaugos, kuria jie nesinaudoja, išlaidas.
Vis dėlto neginčijama, kad, skirtingai nei šie kiti viešojo tinklo naudotojai, uždaros skirstymo sistemos naudotojai viešuoju tinklu naudojasi tik namų ūkio poreikiams, kadangi jie, remiantis Direktyvos 2009/72 28 straipsnio 1 dalies b punktu, šioje sistemoje pagamintą elektros energiją iš esmės vartoja tik tada, kai uždaros skirstymo sistemos gamybos nepakanka patenkinti jos naudotojų poreikiams, būtent stipraus ir nenumatyto tinklo vidinės paklausos padidėjimo atveju ar nutraukus tiekimą dėl tvarkymo ar gedimo. Todėl nesant šių išimtinių situacijų iš esmės uždaros skirstymo sistemos operatorius pats turi užtikrinti gamybos ir vartojimo pusiausvyrą šiame tinkle, kaip tai privalo užtikrinti ir
Terna
viešojo tinklo atžvilgiu.
Šiomis sąlygomis, pirma, neatrodo, kad uždaros skirstymo sistemos naudotojai yra tokioje pačioje padėtyje kaip ir kiti viešojo tinklo naudotojai. Antra, viešojo tinklo dispečerinio valdymo paslaugų teikėjas privalo padengti tik dalį išlaidų šių uždaros skirstymo sistemos naudotojų atžvilgiu, nes pastarieji šia paslauga naudojasi retai. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti šių aplinkybių realumą.
Jei šių aplinkybių realumas pasitvirtintų, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 105 punkte, nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose numatyta, kad uždaros skirstymo sistemos naudotojų mokėtini mokesčiai už dispečerinio valdymo paslaugas apskaičiuojami taikant tą pačią metodiką, kaip ir naudojama apskaičiuojant kitų viešojo tinklo naudotojų mokėtinus mokesčius, nesant objektyvaus pateisinimo galėtų būti laikomi diskriminaciniais.
Iš tiesų negalima atmesti, jog tokia metodika gali neturėti pakankamo ryšio su dispečerinio valdymo paslaugų išlaidomis, remiantis reikalavimais, išplaukiančiais iš Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 7 dalies ir 25 straipsnio 6 dalies.
Be to, kadangi uždaros skirstymo sistemos naudotojų mokėtinų mokesčių už dispečerinio valdymo paslaugas dydis nesiejamas su apsikeistu elektros energijos kiekiu su viešuoju tinklu, atrodo, kad minėta metodika taip pat neskatina šių naudotojų, kaip numatyta šios direktyvos 37 straipsnio 6 dalies b punkte, subalansuoti savo elektros energijos gamybos ir vartojimo, kad kaip galima labiau sumažintų naudojimąsi šia paslauga.
Žinoma, valstybė narė uždaros skirstymo sistemos naudotojams, turintiems prieigą prie viešojo tinklo, galėtų teisėtai nustatyti mokesčius už dispečerinio valdymo paslaugas, kurių dydis nebūtų apskaičiuojamas vien remiantis faktiškai apsikeista elektros energija su viešuoju tinklu, jei galima įrodyti, pavyzdžiui, kad toks dydis atitinka ypatingas išlaidas šių paslaugų teikėjui, susijusias su galimybe uždaros skirstymo sistemos naudotojams apsikeisti elektros energija su viešuoju tinklu naudojantis minėtomis paslaugomis. Vis dėlto nė viena šiame procese dalyvavusi suinteresuotoji šalis nenurodė, kad tokios ypatingos išlaidos egzistuoja.
Savo rašytinėse pastabose ir per posėdį Italijos vyriausybė taip pat tvirtino, kad uždaros skirstymo sistemos naudotojai turi galimybę persigrupuoti, kad sudarytų vieną dispečerinio valdymo vienetą, o tokiu atveju mokesčiai, mokėtini už dispečerinio valdymo paslaugas, būtų apskaičiuojami atsižvelgiant vien į elektros energiją, apsikeistą su viešuoju tinklu.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad ieškovės pagrindinėje byloje tvirtino, kad toks persigrupavimas neturėjo jokios įtakos šio mokesčio apskaičiavimui. Be to, Teisingumo Teismo turima bylos medžiaga neleidžia patvirtinti Italijos vyriausybės teiginių.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti šių teiginių, kurie susiję tik su nacionalinės teisės aiškinimu, realumą.
Todėl į penktąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 7 dalis ir 37 straipsnio 6 dalies b punktas turi būti aiškinami taip, kad nesant objektyvaus pateisinimo jais draudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose numatyta, kad mokesčiai, uždarų skirstymo sistemų naudotojų mokėtini už dispečerinio valdymo paslaugą, apskaičiuojami atsižvelgiant į elektros energiją, kuria kiekvienas iš šios sistemos naudotojų per jų įrenginio jungtį su minėta sistema apsikeičia su ja, jei paaiškėtų, kad uždaros skirstymo sistemos naudotojai nėra tokioje pačioje padėtyje kaip kiti viešojo tinklo naudotojai, ir jei viešojo tinklo dispečerinio valdymo paslaugų teikėjas padengia tik dalį išlaidų šių uždaros skirstymo sistemos naudotojų atžvilgiu, o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

1.
2009 m. liepos 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/72/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinančios Direktyvą 2003/54/EB, 2 straipsnio 5 punktą ir 28 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad sistemos, kaip antai aptariamos pagrindinėje byloje, įrengtos savo vartojimo reikmėms tenkinti prieš įsigaliojant šiai direktyvai ir valdomos privataus subjekto, prie kurių prijungtas nedidelis skaičius gamybos ir vartojimo vienetų, kurie savo ruožtu yra prijungti prie viešojo tinklo, yra į minėtos direktyvos taikymo sritį patenkančios skirstymo sistemos.

2.
Direktyvos 2009/72 28 straipsnį reikia aiškinti taip, kad tokio statuso tinklams, kaip antai aptariamiems pagrindinėje byloje, kurie valstybės narės buvo kvalifikuoti kaip uždaros skirstymo sistemos, kaip tai suprantama pagal šio straipsnio 1 dalį, gali būti netaikomi tik minėto straipsnio 2 dalyje numatyti įpareigojimai, nedarant įtakos galimybei, be kita ko, šiems tinklams taikyti kitas šioje direktyvoje numatytas išimtis, konkrečiai numatytąją jos 26 straipsnio 4 dalyje, jei jos tenkina joje numatytas sąlygas, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Bet kuriuo atveju ši valstybė narė neturėtų minėtų tinklų priskirti prie atskiros skirstymo sistemų kategorijos tam, kad joms būtų galima taikyti minėtoje direktyvoje numatytas išimtis.

3.
Direktyvos 2009/72 32 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad ja draudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose numatyta, jog uždaroms skirstymo sistemoms, kaip jos suprantamos pagal šios direktyvos 28 straipsnio 1 dalį, netaikoma pareiga suteikti trečiosioms šalims prieigą, bet turi būti suteikta prieiga tik trečiosioms šalims, patenkančioms į naudotojų, galinčių būti prijungtų prieš šių tinklų ir turinčių prieigos prie viešojo tinklo teisę, kategoriją.

4.
Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 7 dalis ir 37 straipsnio 6 dalies b punktas turi būti aiškinami taip, kad nesant objektyvaus pateisinimo jais draudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose numatyta, kad mokesčiai, uždarų skirstymo sistemų naudotojų mokėtini už dispečerinio valdymo paslaugą, apskaičiuojami atsižvelgiant į elektros energiją, kuria kiekvienas iš šios sistemos naudotojų per jų įrenginio jungtį su minėta sistema apsikeičia su ja, jei paaiškėtų, kad uždaros skirstymo sistemos naudotojai nėra tokioje pačioje padėtyje kaip kiti viešojo tinklo naudotojai, ir jei viešojo tinklo dispečerinio valdymo paslaugų teikėjas padengia tik dalį išlaidų šių uždaros skirstymo sistemos naudotojų atžvilgiu, o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.