CELEX: 62021CJ0238
Преюдициално запитване
Околна среда
Отпадъци
Директива 2008/98/ЕО
Член 3, точка 1
Член 5, параграф 1
Член 6, параграф 1
Изкопани материали
Понятия „отпадък“ и „страничен продукт“
Статус за край на отпадъка

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 6, параграф 1 от Директива 2008/98/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 19 ноември 2008 година относно отпадъците и за отмяна на определени директиви (
OВ L 312, 2008 г., стр. 3
).
Запитването е отправено в рамките на спор между Porr Bau GmbH (наричано по-нататък „Porr Bau“) и Bezirkshauptmannschaft Graz-Umgebung (административен орган на район Грац и околности) по повод констатацията на последния, че изкопани материали, изсипани върху земеделски площи, представляват отпадъци.
Правна уредба
Правото на Съюза
Основната цел на Директива 75/442/ЕИО на Съвета от 15 юли 1975 година относно отпадъците (
OВ L 194, 1975 г., стр. 39
), изменена с Директива 91/156/ЕИО на Съвета от 18 март 1991 г. (
ОВ L 78, 1991 г., стр. 32
) (наричана по-нататък „Директива 75/442“) е била — съгласно третото съображение от нея — защитата на човешкото здраве и на околната среда от вредните въздействия, причинени от събирането, транспортирането, третирането, складирането и депонирането на отпадъци. Директива 75/442 е отменена и заменена с Директива № 2006/12/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2006 година относно отпадъците (
ОВ L 114, 2006 г., стр. 9
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 16, стр. 45), която от своя страна е отменена и заменена с Директива 2008/98.
Съображения 6, 8, 11, 22 и 29 от Директива 2008/98 гласят:
„(6)
Първата цел на всяка политика в областта на отпадъците следва да бъде минимизирането на отрицателните последици от образуването и управлението на отпадъците върху човешкото здраве и околната среда. Политиката в областта на отпадъците също следва да има за цел да намали използването на ресурси и да поощрява прилагането на практика на йерархията на отпадъците.
[…]
(8)
[…] Освен това оползотворяването на отпадъци и употребата на оползотворени материали следва да се насърчава с оглед опазването на природните ресурси. […]
[…]
(11)
Необходимо е статусът, дали са отпадъци, на незамърсените изкопани почви и други съществуващи в природата материали, които се използват на обекти, различни от обектите, от които са били изкопани, да се разглежда в съответствие с определението за отпадъци и с разпоредбите отнасящи се до страничните продукти или статуса за край на отпадъка съгласно настоящата директива.
[…]
(22)
[…] За да се уточнят някои аспекти на определението за отпадък, настоящата директива следва да изясни:
[…]
–
в кои случаи определени отпадъци престават да бъдат отпадъци, като установи критерии за край на отпадъка, които осигуряват висока степен на опазване на околната среда и екологична и икономическа полза; сред възможните категории отпадъци, за които следва да се разработят спецификации и критерии за „край на отпадъка“, включително за отпадъците от строителство и разрушаване, […]. За целите на достигане до статуса на край на отпадъка, дейността по оползотворяване може да бъде сведена до проверка на отпадъците с цел удостоверяване, че те отговарят на критериите за статус на край на отпадъка.
[…]
(29)
Държавите членки следва да подкрепят използването на рециклируеми материали, като рециклируема хартия в съответствие с йерархията на отпадъците и с цел изграждане на рециклиращо общество и не следва да подкрепят депонирането или изгарянето на подобни рециклируеми материали, когато това е възможно“.
В глава I от тази директива, озаглавена „Предмет, обхват и определения“, се намират членове 1—7.
Член 1 от тази директива гласи:
„Настоящата директива определя мерките за защита на околната среда и човешкото здраве посредством предотвратяване или намаляване на вредното въздействие от образуването и управлението на отпадъци, както и чрез намаляване на цялостното въздействие от използването на ресурси и чрез повишаване на ефективността на това използване“.
В член 3 от същата директива, озаглавен „Определения“, се предвижда следното:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
1)
„отпадък“ e всяко вещество или предмет, от който притежателят се освобождава или възнамерява да се освободи, или е длъжен да се освободи;
[…]
15)
„оползотворяване“: означава всяка дейност, която има като основен резултат използването на отпадъка за полезна цел чрез замяна на други материали, които иначе биха били използвани за изпълнението на конкретна функция, или подготовката на отпадъка да изпълнява тази функция в производствено предприятие или в икономиката като цяло. Приложение II съдържа неизчерпателен списък на дейностите по оползотворяване;
16)
„подготовка за повторна употреба“ означава дейности по оползотворяване, представляващи проверка, почистване или ремонт, посредством които продуктите или компонентите на продукти, които са станали отпадък, се подготвят, за да могат да бъдат използвани повторно без каквато и да е друга предварителна обработка;
[…]
19)
„обезвреждане“ означава всяка дейност, която не е оползотворяване, дори когато дейността има като вторична последица възстановяването на вещества или енергия. Приложение I съдържа неизчерпателен списък на дейностите по обезвреждане;
[…]“.
Член 4 от Директива 2008/98, озаглавен „Йерархия на отпадъците“, има следното съдържание:
„1.   В законодателството и в политиката за предотвратяване и управление на отпадъците се прилага като приоритетен ред следната йерархия на отпадъците:
a)
предотвратяване;
б)
подготовка за повторна употреба;
в)
рециклиране;
г)
друго оползотворяване, например оползотворяване за получаване на енергия; и
д)
обезвреждане.
2.   При прилагането на посочената в параграф 1 йерархия на отпадъците, държавите членки предприемат мерки за насърчаване на вариантите, които обезпечават най-благоприятните за околната среда резултати […].
[…]“.
Член 5 от тази директива, озаглавен „Странични продукти“, предвижда в параграф 1:
„Вещество или предмет, които са резултат на производствен процес, чиято основна цел не е производството на това вещество или предмет, могат да не бъдат разглеждани като отпадък по смисъла на член 3, точка 1, а като страничен продукт, само ако са спазени следните условия:
a)
по-нататъшната употреба на веществото или предмета е ясно определена;
б)
веществото или предметът могат да се използват пряко без по-нататъшна обработка, различна от обичайната промишлена практика;
в)
веществото или предметът са произведени като неразделна част от производствен процес; и
г)
по-нататъшната употреба е законна, т.е. веществото или предметът отговарят на всички съответни продуктови, екологични и свързани със защитата на човешкото здраве изисквания, съобразени с конкретната им употреба, и няма да доведат до цялостно вредно въздействие върху околната среда или човешкото здраве“.
Съгласно член 6 от същата директива, озаглавен „Статус за край на отпадъка“:
„1.   Някои определени отпадъци престават да са отпадъци по смисъла на член 3, точка 1, когато са преминали през процес на оползотворяване, включително рециклиране, и отговарят на определени критерии, които трябва да се разработят съгласно следните условия:
a)
съществува обичайна практика за използването на веществото или предмета за специфични цели;
б)
за това вещество или предмет съществува пазар или търсене;
в)
веществото или предметът отговарят на техническите изисквания за специфичните цели, и са в съответствие със съществуващите закони и стандарти, приложими към продуктите; и
г)
употребата на веществото или предмета няма да доведе до цялостно вредно въздействие върху околната среда или човешкото здраве.
Критериите включват пределни допустими стойности за замърсителите, когато това е необходимо, и отчитат вероятни вредни въздействия на веществото или предмета върху околната среда.
[…]
4.   Когато по установената в параграфи 1 и 2 процедура не са определени критерии на общностно равнище, държавите членки могат да решат за всеки отделен случай дали даден отпадък е престанал да бъде отпадък, като вземат предвид приложимата съдебна практика. […]“.
Член 11 от същата директива, озаглавен „Повторна употреба и рециклиране“, предвижда в параграф 2:
„За постигане на съответствие с целите на настоящата директива и за превръщането на Европа в рециклиращо общество с високо ниво на ефективност при използването на ресурсите, държавите членки предприемат необходимите мерки, насочени към постигането на следните цели:
[…]
б)
до 2020 г. подготовката за повторна употреба, рециклиране и друго оползотворяване на материали, включително насипни дейности с използване на отпадъци за заместване на други материали, на неопасни отпадъци от строителство и разрушаване, с изключение на материали в естествено състояние, определени в категория 17 05 04 в списъка на отпадъците, следва да се увеличи най-малко до 70 % от теглото;“.
Сред дейностите по оползотворяване, изброени в приложение II към Директива 2008/98, фигурира по-специално дейността „[о]бработване на земната повърхност, водещо до подобрения за земеделието или околната среда“.
Австрийското право
Член 2, параграф 1 от Abfallwirtschaftsgesetz 2002 (Федерален закон за управление на отпадъците от 2002 г.) предвижда:
„По смисъла на този федерален закон отпадъци са движими вещи:
1.
от които притежателят възнамерява да се освободи или се е освободил, или
2.
чието събиране, съхраняване, извозване и третиране като отпадъци е необходимо, за да не бъдат засегнати обществените интереси (член 1, параграф 3)“.
Съгласно член 5, параграф 1 от този закон:
„Освен ако в наредба по параграф 2 или наредба по член 6, параграф 2 от Директива 2008/98/EО относно отпадъците не е предвидено друго, употребените вещества се считат за отпадъци дотогава, докато самите те или получените от тях вещества бъдат използвани непосредствено като заместител на суровини или на продукти, произведени от първични суровини. В случай на подготовка за повторна употреба по смисъла на член 2, параграф 5, точка 6 статусът за край на отпадъка се получава при приключването на този процес по оползотворяване“.
Фактите по спора в главното производство и преюдициалните въпроси
Няколко земеделски производители се обръщат към Porr Bau, за да получат от него изкопани материали за рекултивация на почвата или подобряване на обработваемите земеделски площи. Към този момент не е било сигурно, че това предприятие ще бъде в състояние да удовлетвори тяхното искане. Това кара Porr Bau впоследствие да избере подходящ строителен проект и да добие тези материали. По този начин дружеството доставя исканите материали, а именно незамърсени изкопани материали от клас за качество A 1, който съгласно австрийското право е най-високият клас за качество при изкопните работи. В съответствие с това право използването на такива материали е подходящо за подобно благоустрояване на терени и е законосъобразно.
На 4 май 2018 г. Porr Bau иска от административния орган на район Graz-Umgebung да установи, че предоставените от него изкопани материали не представляват отпадъци, и при условията на евентуалност, че предвидените строителни работи не представляват дейност, за която съществува задължение за заплащане на такса за замърсен обект.
С решение от 14 септември 2020 г. този орган установява, че посочените материали представляват отпадъци по смисъла на член 2, параграф 1 от Федералния закон за управление на отпадъците от 2002 г. и че статусът им за край на отпадъка не е бил достигнат главно защото не са били изпълнени формалните критерии, определени във федералния план за управление на отпадъците.
Сезиран от Porr Bau с жалба срещу това решение, Landesverwaltungsgericht Steiermark (Областен административен съд Щирия, Австрия) си задава въпроса дали разглежданите изкопани материали трябва да се квалифицират като „отпадъци“ по смисъла на Директива 2008/98. Освен това посочената юрисдикция отбелязва, че в тази хипотеза ще трябва да провери дали този статус за край на отпадъка е бил достигнат.
Тази юрисдикция подчертава, че посочените материали са били подложени на проверка, така че могат да бъдат пряко използвани. Тя посочва, че в случая те са били използвани с цел подобряване на селскостопанската структура, че е имало нужда от материали, че са спазени техническите изисквания и че освен това не е имало вредно въздействие върху околната среда или здравето. Освен това подобен подход би имал за цел да предотврати образуването на отпадъци и да замени суровините с такива материали.
Запитващата юрисдикция посочва, че съгласно австрийското право само при две дейности настъпва статус за край на отпадъка, а именно, от една страна, подготовката за повторна употреба чрез проверка, почистване или ремонт и от друга страна, действителното използване на съответните материали, за да заместят суровините. Що се отнася до изкопаните материали, приложимите критерии са по-ограничителни, тъй като подготовката за повторна употреба не води до статус за край на отпадъка по отношение на тях. Така тази юрисдикция счита, че съгласно действащото понастоящем право в Австрия и съгласно общоприетото тълкуване достигането до статуса за край на отпадъка е ограничено по начин, който противоречи на правото на Съюза.
Всъщност, макар разглежданите изкопани материали да спадат към най-високия клас за качество и да са подходящи от техническа и правна страна за подобряване на разглежданите земеделски площи, формалните критерии, предвидени във федералния план за управление на отпадъците, тълкувани стриктно, биха могли да възпрепятстват статуса за край на отпадъка по отношение на тези материали.
Според запитващата юрисдикция по този начин се възпрепятства дейност като подобряването на земеделските площи с помощта на изкопани материали, която служи за замяна на суровини и се налага по силата на предвидената в Директива 2008/98 йерархия на отпадъците. Това би създало стимул, който противоречи на преследваните от тази директива цели, да се използват първични суровини и да се депонират вторични суровини, като например изкопани материали, които са напълно подходящи за оползотворяване.
При тези обстоятелства Landesverwaltungsgericht Steiermark (Областен административен съд Щирия, Австрия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Противоречи ли на член 6, параграф 1 от Директива [2008/98] национална правна уредба, съгласно която статусът за край на отпадъка настъпва само когато отпадъците, използваните вещества или получените от тях вещества се използват пряко като заместители на суровини или произведени от първични суровини продукти или са подготвени за повторна употреба?
При отрицателен отговор на първия въпрос:
2)
Противоречи ли на член 6, параграф 1 от Директива 2008/98 национална правна уредба, съгласно която статусът за край на отпадъка по отношение на изкопани материали може да настъпи най-рано чрез замяната на суровини или произведени от първични суровини продукти?
При отрицателен отговор на първия и/или втория въпрос:
3)
Противоречи ли на член 6, параграф 1 от Директива 2008/98 национална правна уредба, която предвижда, че статусът за край на отпадъка по отношение на изкопани материали не може да настъпи, ако формалните критерии (по-специално задълженията за регистрация и документиране), които нямат никакво свързано с околната среда отражение върху извършената мярка, не са изпълнени или не са изпълнени изцяло, макар да е установено, че изкопаните материали не надвишават предвидените за конкретното предназначение пределни допустими стойности (клас за качество), които следва да се спазват?“.
По преюдициалните въпроси
В самото начало следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда задачата на последния е да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът може да преформулира поставения му въпрос. Освен това може да се наложи Съдът да вземе предвид норми от правото на Съюза, които националният съд не е посочил във въпроса си (решение от 1 август 2022 г., Uniqa Asigurări,
C‑267/21
,
EU:C:2022:614
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съдът трябва също така да отговори на поставените въпроси, като се основава на националната правна уредба и на фактическия контекст, така както са очертани от запитващата юрисдикция, която единствена е компетентна в това отношение, и да ѝ предостави всички насоки за тълкуване на правото на Съюза, които да ѝ позволят да прецени съответствието на тази правна уредба с разпоредбите на съответната директива (вж. в този смисъл решение от 10 февруари 2022 г., Philips Orăştie,
C‑487/20
,
EU:C:2022:92
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая запитващата юрисдикция изразява съмнения по въпроса дали разглежданите в главното производство изкопани материали представляват „отпадъци“ по смисъла на член 3, точка 1 от Директива 2008/98. Всъщност тази юрисдикция отбелязва, че един от предметите на спора, с който е сезирана, е дали незамърсените изкопани материали, които съгласно националната правна уредба попадат в най-високата класа за качество, трябва да се квалифицират като „отпадъци“.
Австрийското правителство изтъква, че по силата на австрийското право, когато материалите се изкопават или разрушават по време на изпълнението на строителен проект, основната цел на строителния предприемач обикновено е да завърши проекта, без да бъде възпрепятстван от тези материали, така че последните се отстраняват от разглеждания обект с намерение за освобождаване от тях.
Porr Bau счита, че настоящият случай не е такъв, и изтъква, че разглежданите в главното производство изкопани материали биха могли да отговарят на условията, предвидени в член 5, параграф 1 от Директива 2008/98, и по този начин да бъдат квалифицирани като „странични продукти“.
В случай че тези материали трябва все пак да се квалифицират като „отпадъци“, запитващата юрисдикция посочва, че за тези материали следва да се плати такса за замърсен обект и да се провери дали и евентуално в кой момент е настъпил статусът за край на отпадъка по отношение на тези материали.
В това отношение следва да се констатира, че съгласно съображение 11 от Директива 2008/98 е необходимо статусът, дали са отпадъци, на незамърсените изкопани почви и други съществуващи в природата материали, които се използват на обекти, различни от обектите, от които са били изкопани, да се разглежда в съответствие с определението за отпадъци и с разпоредбите, отнасящи се до страничните продукти или статуса за край на отпадъка съгласно същата директива.
Ето защо, за да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция, следва да се приеме, че с въпросите си, които следва да бъдат разгледани заедно, тази юрисдикция иска по същество да се установи дали член 3, точка 1, член 5, параграф 1 и член 6, параграф 1 от Директива 2008/98 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, съгласно която незамърсените изкопани материали, които съгласно националното право попадат в най-високия клас за качество, от една страна, трябва да бъдат квалифицирани като „отпадъци“ дори ако се установи, че тези материали попадат в обхвата на понятието за „странични продукти“, и от друга страна, губят този статус на отпадък само когато се използват пряко като заместители и когато техният притежател е изпълнил формални критерии, които не са от значение за целите на опазването на околната среда.
По квалифицирането на изкопаните материали като „отпадък“ или като „страничен продукт“
Член 3 от Директива 2008/98 определя понятието „отпадък“ като всяко вещество или предмет, от който притежателят се освобождава или възнамерява да се освободи, или е длъжен да се освободи.
В това отношение Съдът многократно е постановявал, че квалифицирането като „отпадък“ зависи преди всичко от поведението на притежателя и значението на думите „се освободи“ (решение от 14 октомври 2020 г., Sappi Austria Produktion и Wasserverband Region Gratkorn-Gratwein,
C‑629/19
,
EU:C:2020:824
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася до израза „да се освободи“, от постоянната практика на Съда също така следва, че той трябва да се тълкува, като се има предвид целта на Директива 2008/98, която съгласно съображение 6 от нея се състои в минимизирането на отрицателните последици от образуването и управлението на отпадъците върху човешкото здраве и околната среда, и с оглед на член 191, параграф 2 ДФЕС, който гласи, че политиката на Съюза в областта на околната среда има за цел постигането на високо равнище на защита и се основава на принципите на предпазните мерки и превантивните действия. От това следва, че думите „да се освободи“ и следователно понятието „отпадък“ по смисъла на член 3, точка 1 от Директива 2008/98 не могат да се тълкуват стеснително (решение от 4 юли 2019 г., Tronex,
C‑624/17
,
EU:C:2019:564
, т.
и цитираната съдебна практика).
По-конкретно наличието на „отпадък“ по смисъла на Директива 2008/98 трябва да се провери с оглед на всички обстоятелства, някои от които могат да са показателни за наличието на действие, намерение или задължение за освобождаване от дадено вещество или предмет по смисъла на член 3, точка 1 от Директива 2008/98 (вж. в този смисъл решение от 14 октомври 2020 г., Sappi Austria Produktion и Wasserverband Region Gratkorn-Gratwein,
C‑629/19
,
EU:C:2020:824
, т.
и цитираната съдебна практика).
Едно от обстоятелствата, които могат да представляват такива указания, е това, че използваното вещество е остатък от производство или потребление, тоест продукт, чието добиване като такъв не е било поставено като цел и при чието евентуално използване трябва да се вземат особени предпазни мерки, тъй като съставът му е опасен за околната среда (решение от 14 октомври 2020 г., Sappi Austria Produktion и Wasserverband Region Gratkorn-Gratwein,
C‑629/19
,
EU:C:2020:824
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Освен това от практиката на Съда следва, че методът на обработка или начинът на използване на дадено вещество не са определящи, за да бъде то квалифицирано или не като „отпадък“, и че от обхвата на понятието „отпадък“ не са изключени веществата и предметите, годни за повторна икономическа употреба. Установената с Директива 2008/98 система за надзор и управление всъщност цели да обхване всички вещества и предмети, от които притежателят се освобождава, дори те да имат търговска стойност и да са събирани с търговска цел, с оглед на рециклиране, възстановяване или повторно използване (решение от 14 октомври 2020 г., Sappi Austria Produktion и Wasserverband Region Gratkorn-Gratwein,
C‑629/19
,
EU:C:2020:824
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това следва да се обърне особено внимание на обстоятелството дали въпросното вещество или предмет не е или вече не е полезен/полезно на своя притежател, така че това вещество или предмет представлява тежест, от която той иска да се освободи. Ако това действително е така, съществува опасност притежателят да се освободи от държаното от него вещество или предмет така, че да причини вреда на околната среда, по-конкретно като го изостави, изхвърли или обезвреди по неконтролиран начин. В случай че спада към понятието „отпадък“ по смисъла на Директива 2008/98, за това вещество или предмет ще се прилагат разпоредбите на посочената директива, което означава, че неговото оползотворяване или обезвреждане трябва да се извърши, без да застрашава здравето на човека и без да се използват процеси или методи, които биха могли да навредят на околната среда (решение от 14 октомври 2020 г., Sappi Austria Produktion и Wasserverband Region Gratkorn-Gratwein,
C‑629/19
,
EU:C:2020:824
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение релевантен критерий при преценка дали представляват отпадък по смисъла на Директива 2008/98, е степента на вероятност за повторно използване на дадено вещество или предмет без действия по предварителна преработка. Вероятността за такова повторно използване е голяма, ако извън обикновената възможност за повторно използване на съответното вещество или предмет е налице икономическа изгода за притежателя да направи това. При подобна хипотеза въпросното вещество или предмет вече не може да се разглежда като бреме, от което неговият притежател търси начин да „се освободи“, а като същински продукт (вж. в този смисъл решение от 14 октомври 2020 г., Sappi Austria Produktion и Wasserverband Region Gratkorn-Gratwein,
C‑629/19
,
EU:C:2020:824
, т.
и цитираната съдебна практика).
Всъщност при определени обстоятелства вещество или предмет, получен(о) при извличане или производство, чиято основна цел не е неговият добив, може да не е остатък, а страничен продукт, от който притежателят не желае „да се освободи“, по смисъла на член 3, точка 1 от Директива 2008/98, а възнамерява да го използва или да търгува с него — включително, когато е възможно, за нуждите на икономически оператори, различни от производителя — в последващ процес и при изгодни за него условия, стига повторното използване да е не просто евентуално, а сигурно, да не изисква предварителна преработка и да се явява продължение на производствения процес (вж. в този смисъл решение от 14 октомври 2020 г., Sappi Austria Produktion и Wasserverband Region Gratkorn-Gratwein,
C‑629/19
,
EU:C:2020:824
, т.
и цитираната съдебна практика).
Както Съдът е постановил, по никакъв начин не може да се обоснове прилагането на разпоредбите на Директива 2008/98 — които целят да се гарантира, че извършването на операциите по оползотворяване и обезвреждане няма да застраши здравето на човека и че няма да се използват процеси или методи, които биха могли да навредят на околната среда — към вещества или предмети, които притежателят иска да експлоатира или да продава при благоприятни условия, независимо от каквато и да е операция по оползотворяване. При все това с оглед на задължението да се даде широко тълкуване на понятието „отпадък“ следва да се приеме, че се обхващат само хипотезите, при които повторното използване на въпросното вещество или предмет е не само евентуално, но и сигурно, без за тази цел да е необходимо преди това да се извършат процесите на оползотворяване на отпадъци, посочени в приложение II към Директива 2008/98, което запитващата юрисдикция следва да провери (вж. в този смисъл решение от 14 октомври 2020 г., Sappi Austria Produktion и Wasserverband Region Gratkorn-Gratwein,
C‑629/19
,
EU:C:2020:824
, т.
и цитираната съдебна практика).
Всъщност от член 5, параграф 1 от Директива 2008/98 следва, че „страничният продукт“ е вещество или предмет, които са резултат на производствен процес, чиято основна цел не е да произведе това вещество или предмет и което отговаря на редица условия, изброени в член 5, параграф 1, букви а)—г).
Както следва от тази разпоредба, вещество или предмет, които са резултат на производствен процес, чиято основна цел не е производството на това вещество или продукт, могат да бъдат разглеждани не като „отпадък“ по смисъла на член 3, точка 1 от тази директива, а като „страничен продукт“ единствено ако са изпълнени кумулативно следните условия. Първо, по-нататъшната употреба на веществото или предмета трябва да е сигурна. Второ, веществото или предметът трябва да могат да се използват пряко без по-нататъшна обработка, различна от обичайната промишлена практика. Трето, веществото или предметът трябва да са произведени като неразделна част от производствен процес. Четвърто, по-нататъшната употреба трябва да е законна, т.е. веществото или предметът трябва да отговарят на всички съответни продуктови, екологични и свързани със защитата на човешкото здраве изисквания, съобразени с конкретната им употреба, и няма да доведат до цялостно вредно въздействие върху околната среда или човешкото здраве.
Вещество или предмет, който е „страничен продукт“ по смисъла на член 5, параграф 1 от Директива 2008/98, не се счита за отпадък, попадащ в приложното поле на тази директива. Така съгласно тази разпоредба качеството „страничен продукт“ и статутът на „отпадък“ се изключват взаимно (вж. в този смисъл решение от 14 октомври 2020 г., Sappi Austria Produktion и Wasserverband Region Gratkorn-Gratwein,
C‑629/19
,
EU:C:2020:824
, т.
).
В това отношение Съдът постановява, че нефтеният кокс, произведен съзнателно или в резултат на едновременното производство на други петролни запалими вещества в петролна рафинерия и използван със сигурност като гориво за енергийните нужди на тази рафинерия и на други промишлени предприятия, не представлява отпадък по смисъла на тази директива. При същите условия е възможно отпадните води от животновъдството да не бъдат квалифицирани като „отпадъци“, ако се използват като почвени подобрители при законно разпръскване върху точно определени терени и ако се съхраняват единствено за нуждите на това разпръскване (вж. в този смисъл решение от 8 септември 2005 г., Комисия/Испания,
C‑121/03
,
EU:C:2005:512
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Запитващата юрисдикция, която единствена е компетентна да прецени фактите по делото, с което е сезирана, следва да провери дали с оглед на съображенията, припомнени в точки 32—39 от настоящото решение, Porr Bau действително е имало намерение да се „освободи“ от разглежданите в главното производство изкопани материали, така че те да представляват отпадъци по смисъла на член 3, точка 1 от Директива 2008/98.
Тази юрисдикция трябва по-специално да провери дали посочените изкопани материали представляват тежест, от която строителното предприятие иска да се освободи, така че би съществувал риск то да се освободи от тях по начин, който може да причини вреда на околната среда по-специално като ги изостави, изхвърли или обезвреди по неконтролиран начин.
Въпреки това Съдът трябва да предостави на посочената юрисдикция полезни насоки за разрешаването на поставения на разглеждане пред нея спор (вж. в този смисъл решение от 14 октомври 2020 г., Sappi Austria Produktion и Wasserverband Region Gratkorn-Gratwein,
C‑629/19
,
EU:C:2020:824
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая от представените на Съда доказателства е видно, че още преди изкопаването на разглежданите в главното производство изкопани материали е имало изрично искане от местните земеделски производители за доставка на такива материали. След като са се появили подходящи строителни проекти, въз основа на които поисканите изкопани материали са станали достъпни, това искане е довело до ангажимент от страна на Porr Bau да предостави тези изкопани материални, както и до споразумение, по силата на което това предприятие ще извърши с тях дейности по рекултивиране и подобряване на надлежно идентифицираните земеделски земи и площи. Такива обстоятелства, ако бъдат доказани, което запитващата юрисдикция следва да определи, не изглеждат в състояние да докажат намерението на съответното строително предприятие да се освободи от тези материали.
Ето защо следва да се провери дали разглежданите в главното производство изкопани материали трябва да се квалифицират като „страничен продукт“ по смисъла на член 5, параграф 1 от Директива 2008/98.
Запитващата юрисдикция следва да провери дали са изпълнени всички предвидени в тази разпоредба условия, припомнени в точка 43 от настоящото решение.
Що се отнася, на първо място, до условието, посочено в член 5, параграф 1, буква а) от тази директива, съгласно което по-нататъшната употреба на веществото или предмета е сигурна, в случая тази юрисдикция трябва да провери дали съответните земеделски производители са поели твърд ангажимент пред Porr Bau да приемат доставката на разглежданите в главното производство изкопани материали, за да ги използват за извършване на дейности по рекултивиране и подобряване на земеделските земи и площи, но също и дали тези материали и доставените количества действително са били предназначени за извършването на тези дейности и са били строго ограничени до неговите нужди.
В случай че тези материали не са били доставени веднага, следва да се допусне съхранение с разумен срок, позволяващо временното им складиране до извършването на дейностите, за които са предназначени. Както следва от съдебната практика, припомнена в точка 45 от настоящото решение, тази продължителност на съхранение не трябва обаче да надхвърля времето, необходимо на съответното предприятие за изпълнение на договорните му задължения (вж. в този смисъл решение от 3 октомври 2013 г., Brady,
C‑113/12
,
EU:C:2013:627
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася, на второ място, до условието, предвидено в член 5, параграф 1, буква б) от Директива 2008/98, съгласно което веществото или предметът трябва да може да се използва пряко без по-нататъшна обработка, различна от обичайната промишлена практика, следва да се припомни, че съгласно акта за преюдициално запитване разглежданите в главното производство изкопани материали са били подложени на проверка на качеството, която удостоверява, че става въпрос за незамърсени материали от най-високия клас за качество и са признати за такива от националното право. Все пак запитващата юрисдикция трябва да се увери, че тези материали не са се нуждаели от никаква обработка или третиране преди по-нататъшната им употреба.
На трето място, що се отнася до условието по член 5, параграф 1, буква в) от Директива 2008/98 и до въпроса дали тези материали са неразделна част от производствения процес на Porr Bau, следва да се отбележи, както прави генералният адвокат в точки 41 и 47 от заключението си, че изкопаната почва е резултат от една от първите стъпки, които обикновено се предприемат в рамките на строителна операция като икономическа дейност, като резултатът е трансформация на земята.
Що се отнася, на четвърто място, до условието по-нататъшната употреба на веществото или предмета да бъде законна, член 5, параграф 1, буква г) от Директива 2008/98 изисква по-специално веществото или предметът да отговарят на всички съответни продуктови, екологични и свързани със защитата на човешкото здраве изисквания, съобразени с конкретната им употреба, и да не водят до цялостно вредно въздействие върху околната среда или човешкото здраве.
В това отношение следва да се припомни, че според данните, съдържащи се в акта за преюдициално запитване, след анализ на качеството, извършен преди повторната им употреба, разглежданите в главното производство изкопани материали са били класифицирани в най-високия клас за качество на незамърсените изкопани материали, както е определен в австрийското законодателство, по-специално в рамките на федералния план за управление на отпадъците, който предвижда специфични изисквания за намаляване на количеството отпадъци, на техните замърсители и на вредното им въздействие върху околната среда и човешкото здраве. Според посочените данни този план предвижда също, че използването на незамърсени изкопани материали от най-високия клас за качество е подходящо и разрешено за рекултивиране и подобряване на земите.
Това използване съответства по принцип на целите на Директива 2008/98. Всъщност следва да се отбележи, че използването на изрината и изкопана пръст под формата на строителни материали, доколкото те отговарят на строги изисквания за качество, има значително предимство за околната среда, тъй като допринася, както изисква член 11, параграф 2, буква б) от тази директива, за намаляването на отпадъците, за опазването на природните ресурси и за развитието на кръгова икономика.
Освен това, както отбелязва генералният адвокат в точка 73 от заключението си, следва да се приеме, че използването на изкопани материали от най-високия клас за качество за целите на рекултивирането и подобряването на земеделските земи позволява да се спази йерархията на отпадъците, установена в член 4 от посочената директива.
В обратната хипотеза, ако се стигне до извода, че разглежданите в главното производство изкопани материали представляват „отпадъци“ по смисъла на член 3, точка 1 от Директива 2008/98, запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 6, параграф 1 от тази директива трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която статусът за край на отпадъка на такива материали настъпва само когато те се използват пряко като заместители и притежателят им е изпълнил формални критерии, които не са от значение за целите на опазването на околната среда.
По статуса за край на отпадъка на изкопаните материали
Съгласно член 6, параграф 1 от Директива 2008/98 някои определени отпадъци престават да бъдат отпадъци, когато са преминали през процес на оползотворяване или рециклиране. Статусът за край на отпадъка зависи и от специфични критерии, които трябва да бъдат определени при спазването на няколко условия. Първо, трябва да съществува обичайна практика за използването на разглежданото вещество или предмет за специфични цели. Второ, за това вещество или предмет трябва да съществува пазар или търсене. Трето, веществото или предметът трябва да отговарят на техническите изисквания за специфичните цели и да са в съответствие със съществуващите закони и стандарти, приложими към продуктите. Четвърто, употребата на веществото или предмета не трябва да доведе до цялостно вредно въздействие върху околната среда или човешкото здраве.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че член 5, параграф 1 от Федералния закон за управление на отпадъците от 2002 г. предвижда, че за използваните вещества или получените от тях вещества статутът за край на отпадъка настъпва, когато тези вещества се използват пряко като заместители на суровини или продукти, получени от първични суровини, или след подготовката им за повторна употреба.
Що се отнася обаче до изкопаните материали, тази юрисдикция подчертава, че статусът за край на отпадъка настъпва само когато тези материали са използвани като заместители на суровини или на продукти, получени от първични суровини.
Освен това посочената юрисдикция отбелязва, от една страна, че оползотворяването чрез подготовка за повторна употреба не води до статус за край на отпадъка по отношение на такива материали. От друга страна, за да настъпи този статус за край на отпадъка, съгласно Федералния план за управление на отпадъците трябва да бъдат изпълнени формални изисквания, като например задължения в областта на регистрацията и документирането, които не са от значение за целите на опазването на околната среда.
Ето защо следва да се провери дали член 6, параграф 1 от Директива 2008/98 допуска национална правна уредба, по силата на която статусът за край на отпадъка на незамърсени изкопани материали, попадащи съгласно националното право в най-високия клас за качество, настъпва единствено когато те са използвани като заместител на суровини и след като са изпълнени такива формални изисквания.
На първо място, следва да се отбележи, че макар сред изброените в приложение II към Директива 2008/98 дейности по оползотворяване да фигурира тази по „[о]бработване на земната повърхност, водещо до подобрения за земеделието или околната среда“, от съображение 22 от тази директива следва, че за да се достигне до статуса за край на отпадъка, дейността по оползотворяване може да бъде сведена до проверка на отпадъците с цел удостоверяване, че те отговарят на критериите за статус на край на отпадъка.
Както отбелязва генералният адвокат в точка 65 от заключението си, това съображение намира израз в член 3, точка 16 от Директива 2008/98, където е дадено определение за „подготовката за повторна употреба“ като дейности по оползотворяване, представляващи „проверка, почистване или ремонт“, посредством които продуктите или компонентите на продукти, които са станали отпадък, се подготвят, за да могат да бъдат използвани повторно без каквато и да е друга предварителна обработка. Същата разпоредба изрично определя дейностите по „подготовка за повторна употреба“ като оползотворяване.
Поради това следва да се приеме, че проверката за установяване на качеството и наличието на замърсяване на изкопаните материали може да се квалифицира като „проверка“, попадаща в обхвата на понятието „подготовка за повторна употреба“, както е определено в член 3, точка 16 от Директива 2008/98. Следователно отпадъци, които са обект на такава дейност по „подготовка за повторна употреба“, могат да се считат за преминали през процес на оползотворяване по смисъла на член 6, параграф 1 от тази директива, ако за повторното им използване не е необходима каквато и да е друга предварителна обработка.
На второ място, запитващата юрисдикция следва да прецени дали в главното производство специфичните критерии, определени при спазване на условията по член 6, параграф 1, са спазени след приключване на проверката.
Що се отнася до формалните критерии, предвидени във федералния план за управление на отпадъците, които се прилагат за разглежданите в главното производство изкопани материали, следва да се отбележи, че съгласно член 6, параграф 1, втора алинея от Директива 2008/98 критериите относно статуса за край на отпадъка включват пределни допустими стойности за замърсителите, когато това е необходимо, и отчитат вероятни вредни въздействия на веществото или предмета върху околната среда. Освен това в рамките, предвидени в член 6, параграф 4 от тази директива, държавите членки разполагат със свобода на преценка при определянето на тези критерии.
Ето защо, макар да е възможно формални критерии като посочените от запитващата юрисдикция да се окажат необходими по-специално за да се гарантира качеството и безвредността на разглежданото вещество, те трябва да бъдат определени така, че да постигнат целите си, без да се застрашава постигането на целите на Директива 2008/98.
В случая от преписката, с която разполага Съдът, е видно, че съгласно решението, посочено в точка 17 от настоящото съдебно решение, преценката, че статусът за край на отпадъка по отношение на разглежданите в главното производство изкопани материали не е настъпил, се дължи главно на неспазването на формални критерии, които не са от значение за целите на опазването на околната среда.
Съществува обаче риск целите на Директива 2008/98 да не бъдат спазени, ако въпреки спазването на специфичните критерии, определени в съответствие с условията по член 6, параграф 1 от тази директива, незамърсените изкопани материали от най-високия клас за качество, чиито свойства могат да служат за подобряване на селскостопанските структури, не се считат за загубили статуса на отпадък след контрол на качеството, позволяващ да се гарантира, че тяхното използване няма да окаже вредно въздействие върху околната среда или човешкото здраве.
Всъщност, ако, както отбелязва запитващата юрисдикция, повторната употреба на такива изкопани материали е възпрепятствано от формални критерии, които не са от значение за целите на опазването на околната среда, би трябвало да се счита, че последните противоречат на целите на Директива 2008/98, които, както следва от съображения 6, 8 и 29 от нея, се изразяват в насърчаване на прилагането на предвидената в член 4 от тази директива йерархия на отпадъците, както и на оползотворяването на отпадъците и използването оползотворени материали с оглед на опазването на природните ресурси и създаването на кръгова икономика. Такива мерки евентуално биха засегнали полезното действие на тази директива.
Не може да се допусне такива формални критерии да застрашават постигането на целите на Директива 2008/98. Запитващата юрисдикция, която единствена е компетентна да тълкува разпоредбите на националното си право, следва да провери дали настоящият случай е такъв.
От тези съображения следва, че ако разглежданите в главното производство изкопани материали са били предмет на дейност по оползотворяване и отговарят на всички специфични критерии, определени при спазване на условията по член 6, параграф 1, букви а)—г) от Директива 2008/98, което запитващата юрисдикция трябва да провери, следва да се приеме, че е бил достигнат статусът за край на отпадъка по отношение на тези материали.
С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че член 3, точка 1 и член 6, параграф 1 от Директива 2008/98 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, съгласно която незамърсени изкопани материали, попадащи съгласно националното право в най-високия клас за качество:
–
трябва да се квалифицират като „отпадъци“, въпреки че притежателят им няма нито намерение, нито задължение да се освободи от тях и тези материали отговарят на условията, предвидени в член 5, параграф 1 от тази директива, за да бъдат квалифицирани като „странични продукти“, и
–
губят този статус на отпадък само когато се използват пряко като заместители и притежателят им е изпълнил формални критерии, които не са от значение за целите на опазването на околната среда, ако в резултат на тези критерии се застрашава постигането на целите на посочената директива.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

Член 3, точка 1 и член 6, параграф 1 от Директива 2008/98/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 19 ноември 2008 година относно отпадъците и за отмяна на определени директиви

трябва да се тълкуват в смисъл, че:

не допускат национална правна уредба, съгласно която незамърсени изкопани материали, попадащи съгласно националното право в най-високия клас за качество:

–
трябва да се квалифицират като „отпадъци“, въпреки че притежателят им няма нито намерение, нито задължение да се освободи от тях и тези материали отговарят на условията, предвидени в член 5, параграф 1 от тази директива, за да бъдат квалифицирани като „странични продукти“, и

–
губят този статус на отпадък само когато се използват пряко като заместители и притежателят им е изпълнил формални критерии, които не са от значение за целите на опазването на околната среда, ако в резултат на тези критерии се застрашава постигането на целите на посочената директива.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.