CELEX: 62021CJ0719
Appel
konkurrence
karteller
artikel 101 TEUF
klage til Europa-Kommissionen
Kommissionens afgørelse om afvisning af klagen
annullationssøgsmål
frist for indgivelse af svarskrift

Frédéric Jouvin har med sin appel nedlagt påstand om, at Domstolen ophæver Den Europæiske Unions Rets kendelse af 26. april 2021, Jouvin mod Kommissionen (T-472/20 og T-472/20 AJ II, ikke trykt i Sml., herefter »den appellerede kendelse«,
EU:T:2021:215
), hvorved Retten afviste appellantens søgsmål med påstand om annullation af Kommissionens afgørelse C(2020) 3503 final af 28. maj 2020 om afvisning af hans klage om en angivelig overtrædelse af artikel 101 TEUF (herefter »den omtvistede afgørelse«) som åbenbart ugrundet.
Retsforskrifter
Forordning (EF) nr. 773/2004
Artikel 7 i Kommissionens forordning (EF) nr. 773/2004 af 7. april 2004 om Kommissionens gennemførelse af procedurer i henhold til artikel [101 TEUF] og [102 TEUF] (
EUT 2004, L 123, s. 18
) med overskriften »Afvisning af klager« foreskriver:
»1.   Hvis Kommissionen mener, at der ikke på grundlag af de foreliggende oplysninger er tilstrækkeligt grundlag til at foretage sig yderligere i anledning af en klage, underretter den klageren om grundene hertil og fastsætter en frist for klagerens fremsættelse af skriftlige bemærkninger. Kommissionen har ikke pligt til at tage hensyn til eventuelle yderligere skriftlige indlæg modtaget efter fristens udløb.
2.   Hvis klageren fremsætter bemærkninger inden for den frist, der er fastsat af Kommissionen, og de skriftlige indlæg fra klageren ikke giver anledning til en anden vurdering af klagen, afviser Kommissionen klagen ved en beslutning.
[…]«
Retningslinjerne for horisontale samarbejdsaftaler
Afsnit 7 i Kommissionens retningslinjer for anvendelsen af artikel 101 [TEUF] på horisontale samarbejdsaftaler (
EUT 2011, C 11, s. 1
) (herefter »retningslinjerne for horisontale samarbejdsaftaler«) vedrører »Standardiseringsaftaler«. Dette afsnit indeholder navnlig disse retningslinjers punkt 280-286, der fastsætter de betingelser, hvorunder standardiseringsaftaler, der risikerer at skabe en markedsstyrke, principielt ikke er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 101, stk. 1, TEUF.
Domstolens procesreglement
Artikel 51 i Domstolens procesreglement med overskriften »Afstandsfrist« har følgende ordlyd:
»Procesfristerne forlænges med en fast afstandsfrist på ti dage.«
Procesreglementets artikel 172 med overskriften »Parter, der kan indgive svarskrift« foreskriver:
»Enhver part i den pågældende sag for Retten, som har en interesse i, at appellen tages til følge, eller at den afvises eller forkastes, kan indgive svarskrift inden for en frist på to måneder fra appelskriftets forkyndelse. Fristen kan ikke forlænges.«
Tvistens baggrund og den omtvistede afgørelse
Sagens baggrund er sammenfattet af Retten i den appellerede kendelses præmis 1-12 på følgende måde:
»1
[Appellanten] […] indgav den 27. juni 2001 patenter vedrørende indsamling og fordeling af pakker i en række lande og på [europæisk] plan og forelagde et projekt benævnt Ripost, der anvendte disse patenter, til La Postes koncern den 31. januar 2003.
Den 12. marts 2017 indgav [appellanten] en klage vedrørende La Poste-koncernens tilsidesættelse af artikel 102 TEUF. Denne koncern, som leverer posttjenester i Frankrig, krænkede angiveligt [appellantens] patenter vedrørende indsamling og fordeling af pakker.
I en skrivelse af 31. marts 2017 anførte Kommissionen i det væsentlige, at La Postes adfærd, såfremt den blev bevist, synes at udgøre en krænkelse af patenter snarere end misbrug af en dominerende stilling i henhold til artikel 102 TEUF, og at [appellantens] skrivelse af denne grund ikke ville blive gjort til genstand for en mere udførlig undersøgelse fra Kommissionens side.
Den 4. oktober 2017 fremsendte [appellanten] en skrivelse til Kommissionen, hvori han omformulerede sin klage på grundlag af artikel 101 TEUF vedrørende et transnationalt kartel bestående af postvirksomheder, producenter af frankeringsmaskiner og ‑software og postsorteringsudstyr, e-handelkunder såsom Amazon og internationale standardiseringsorganer […]
En telefonisk konference med Kommissionen fandt sted den 29. november 2017.
Den 1., 12. og 13. december 2017, den 22. januar, den 15. maj og den 20. november 2018 samt den 22. februar 2019 fremsendte [appellanten] skrivelser til Kommissionen, hvori han oplyste, at han arbejdede på en tredje version af sin klage.
Den 5. april 2019 fremsendte [appellanten] en skrivelse til Kommissionen, der indeholdt nye oplysninger.
Ved skrivelse af 30. juli 2019 meddelte Kommissionen [appellanten], at der ikke var tilstrækkeligt grundlag for at iværksætte foranstaltninger som følge af hans klage.
Den 14. september 2019 fremsendte [appellanten] bemærkninger til Kommissionen, som ændrede rækkevidden af hans klage, og anførte, at han frafaldt sine påstande vedrørende La Postes, Amazons og visse postvirksomheders misbrug af en dominerende stilling og kun fastholdt beskyldningerne om tilsidesættelse af artikel 101 TEUF.
Klagen indeholdt fire hævdede overtrædelser af artikel 101 TEUF, nemlig den kriminelle krænkelse af alle [appellantens] patenter, den ulovlige afbrydelse af forhandlinger fra kartelvirksomhedernes side, som [appellanten] forgæves forsøgte at udstede licenser til udnyttelse af sine patenter til, den kollektive boykot af hans patenter gennem samordnede søgsmål om kriminel krænkelse, ulovlig afbrydelse af forhandlinger og andre ulovlige samordnede handlinger og endelig fastlæggelse af standarder foretaget af internationale organer, der krænker [appellantens] patenter.
Den 28. maj 2020 vedtog Kommissionen den [omtvistede] afgørelse.
Ifølge den [omtvistede] afgørelse skyldtes afvisningen af klagen, at sandsynligheden for, at det kunne fastslås, at der forelå en overtrædelse af EU-konkurrenceretten, forekom begrænset i den foreliggende sag. Denne konklusion byggede på to hovedbetragtninger. Kommissionen fandt, at det rejste problem ikke var et konkurrenceretligt problem. I øvrigt gjorde de fremlagte oplysninger det ikke muligt for Kommissionen at udlede eller endog danne grundlag for en begrundet mistanke om hemmelige aftaler mellem de omhandlede virksomheder.«
Sagen for Retten og den appellerede kendelse
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 15. oktober 2020 anlagde appellanten sag med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse.
Til støtte for søgsmålet fremsatte han fem anbringender. Disse anbringender vedrørte henholdsvis, at Kommissionen foretog et åbenbart urigtigt skøn vedrørende Unionens interesse, at Kommissionen ikke foretog en omhyggelig og upartisk undersøgelse af appellantens klage, at Kommissionen begik magtfordrejning ved at befinde sig i en interessekonflikt og ved at gøre brug af forhalingsmanøvrer i forhold til appellanten og hans beskyldninger, at Kommissionen begik en retlig fejl som følge af, at den ikke fandt, at der forelå en forskelsbehandling i forbindelse med adgangen til processen med udarbejdelse af standarder, og endelig, at Kommissionen begik en retlig fejl som følge af, at den ikke havde fundet, at artikel 101, stk. 1, TEUF var blevet tilsidesat.
Retten forkastede alle disse anbringender som åbenbart ugrundede.
Parternes påstande og retsforhandlingerne for Domstolen
Appellanten har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede kendelse ophæves.
–
De for Retten nedlagte påstande tages til følge, og sagen hjemvises til Kommissionen.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og om, at appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Om appellen
Formalitetsindsigelsen om, at Kommissionens svarskrift er indgivet for sent
Appellanten har i sin replik gjort en formalitetsindsigelse gældende vedrørende Kommissionens svarskrift, idet dette er blevet indgivet for sent. Han har gjort gældende, at dette svarskrift, der blev indgivet den 22. februar 2022, er blevet indgivet over to måneder efter den 25. november 2021, som var tidspunktet for indleveringen af appelskriftet. Følgelig bør svarskriftet afvises, idet Kommissionen ikke har ført bevis for, hvornår appellen er blevet forkyndt for den.
Kommissionen har nedlagt påstand om, at denne indsigelse forkastes.
I henhold til procesreglementets artikel 172 kan enhver part i den pågældende sag for Retten, som har en interesse i, at appellen tages til følge, eller at den afvises eller forkastes, indgive svarskrift inden for en frist på to måneder »fra appelskriftets forkyndelse«. I henhold til procesreglementets artikel 51 forlænges procesfristerne med en fast afstandsfrist på ti dage. Følgelig regnes svarskriftets frist på to måneder og ti dage fra appelskriftets forkyndelse.
I det foreliggende tilfælde blev appelskriftet, således som det fremgår af Kommissionens skriftlige indlæg, forkyndt for Kommissionen den 13. december 2021. Fristen for at indgive svarskrift på to måneder og ti dage, der løb fra denne dato, udløb derfor den 23. februar 2022.
Da Kommissionens svarskrift blev indleveret den 22. februar 2022, kan formalitetsindsigelsen om, at det er indleveret for sent, ikke tages til følge.
Realiteten
Appellanten har til støtte for appellen fremsat tre anbringender. Det første anbringende vedrører i det væsentlige en fejlagtig kvalificering af de faktiske omstændigheder, en retlig fejl med hensyn til det krævede bevisniveau og en urigtig gengivelse af beviserne samt tilsidesættelse af begrundelsespligten for så vidt angår Rettens konstatering af antallet af påståede patentkrænkere. Det andet anbringende vedrører i det væsentlige en urigtig gengivelse af beviserne vedrørende den hævdede opdeling af markedet. Det tredje anbringende vedrører i det væsentlige en retlig fejl og en tilsidesættelse af begrundelsespligten for så vidt angår kvalificeringen af appellantens argumenter vedrørende standardiseringsaftalerne.
Det første anbringende vedrørende i det væsentlige en fejlagtig kvalificering af de faktiske omstændigheder, en retlig fejl med hensyn til det krævede bevisniveau og en urigtig gengivelse af beviserne samt tilsidesættelse af begrundelsespligten for så vidt angår Rettens konstatering af antallet af påståede patentkrænkere
–
Parternes argumentation
Med det første anbringende har appellanten for det første gjort gældende, at Retten i den appellerede kendelses præmis 37 med urette fastslog, at han ikke havde godtgjort, at Kommissionen havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn, da den forkastede appellantens påstande om, at der forelå hemmelige aftaler mellem virksomheder. Appellanten har gjort gældende, at han i første instans fremførte et argument om, at Kommissionen havde foretaget et åbenbart urigtigt skøn vedrørende Unionens interesse ved ikke at anse de hemmelige aftaler for at være bevist, og idet den ikke fandt, at disse hemmelige aftaler havde gjort det muligt at indføre en international standard i strid med appellantens intellektuelle ejendomsrettigheder.
Appellanten har i replikken tilføjet, at i modsætning til, hvad Kommissionen har anført i sit svarskrift, udgør den omstændighed, at deltagerne i standardiseringsprocessen ikke overholdt forpligtelsen til at anmelde deres intellektuelle ejendomsrettigheder, og eventuelle rettigheder, som indehaves af tredjeparter, herunder i det foreliggende tilfælde appellantens patenter, ikke en individuel undladelse fra hver enkelt berørt virksomheds side, men en konkurrencebegrænsende samordning mellem disse virksomheder. Retten begik en retlig fejl, da den i den appellerede kendelses præmis 38 fastslog, at Kommissionen med føje kunne antage, at det af de oplysninger, som appellanten havde fremlagt, var umuligt at udlede, at der forelå en »begrundet mistanke« om hemmelige aftaler mellem de virksomheder, der var omfattet af klagen.
For det andet har appellanten gjort gældende, at Retten ved i kendelsens præmis 38 at kræve, at han skulle godtgøre, at det meget høje antal patentkrænkere kunne rejse tvivl om Kommissionens vurdering med hensyn til, at der ikke forelå bevis for hemmelige aftaler mellem de af hans klage omfattede virksomheder, har begået en retlig fejl og tilsidesat forpligtelsen til at begrunde sin afgørelse.
Ifølge appellanten tilsigter den omstændighed, at der foreligger et meget højt antal patentkrænkere, ikke at rejse tvivl om denne vurdering, men godtgør alene, at det er fysisk umuligt at indlede retsforfølgning mod hver enkelt påstået patentkrænker. Den omstændighed, at der var et højt antal patentkrænkere, har således ikke til formål at styrke beviset for, at der er tale om hemmelige aftaler, hvilket i øvrigt allerede var blevet godtgjort under den administrative procedure og gentaget i stævningen i første instans. Rettens begrundelse i den appellerede kendelses præmis 38 er således uden genstand, eftersom appellanten ikke har støttet påvisningen af hemmelige aftaler på den omstændighed, at der findes et betydeligt antal påståede patentkrænkere, men på den omstændighed, at flere virksomheder, der deltog i standardiseringsprocessen, var informeret om eksistensen af appellantens portefølje af patenter inden påbegyndelsen af denne proces, og at de tilsidesatte deres anmeldelsespligt. Henvisningen til det meget høje antal patentkrænkere udgør derfor en urigtig gengivelse af de beviser, der er bragt til Rettens kendskab.
Kommissionen har gjort gældende, at det første appelanbringende skal afvises, for så vidt som appellanten har gjort gældende, at beviserne eller de faktiske omstændigheder er gengivet urigtigt, og at det er irrelevant eller åbenbart ugrundet for så vidt angår de øvrige argumenter, som han har fremført.
–
Domstolens bemærkninger
Det skal bemærkes, at det første anbringende i sagen for Retten vedrørte Kommissionens åbenbart urigtige skøn vedrørende Unionens interesse. Med dette anbringende gjorde appellanten gældende, at denne institution ikke tog hensyn til omfanget og grovheden af den påståede overtrædelse af artikel 101 TEUF.
Det skal i denne forbindelse fastslås, at Retten efter i den appellerede kendelses præmis 30-34 at have henvist til Kommissionens kompetence til at behandle de klager, den modtager, og klagerens rolle forkastede appellantens argumentation i kendelsens præmis 36-38 med følgende ordlyd:
»36
[…] det bemærkes, at Kommissionen i 36., 40., 43. og 46. betragtning til [den omtvistede afgørelse] anførte, at de oplysninger, som [appellanten] havde fremlagt, ikke gjorde det muligt for den at udlede eller endog danne grundlag for en begrundet mistanke om hemmelige aftaler mellem de virksomheder, der var omfattet af hans klage. Kommissionen fandt ligeledes i det væsentlige i 36., 39. og 46. betragtning til [den omtvistede afgørelse], at den påklagede adfærd var omfattet af immaterialretten og ikke af konkurrenceretten, idet [appellantens] intellektuelle ejendomsrettigheder ikke var blevet taget i betragtning ved fastsættelsen af den nævnte standard. Det er bl.a. med denne grund, at Kommissionen har begrundet sin konklusion om, at sandsynligheden for, at det kan fastslås, at der foreligger en overtrædelse af EU-konkurrenceretten, forekommer begrænset i den foreliggende sag og herved begrundet sin afvisning af at fortsætte behandlingen af appellantens klage.
Da [appellanten] ikke har godtgjort, at denne konklusion var baseret på et åbenbart urigtigt skøn fra Kommissionens side, var det derfor med rette, at Kommissionen fastslog, at Unionen ikke havde tilstrækkelig interesse i at fortsætte undersøgelsen af de faktiske omstændigheder, som [appellanten] har påtalt.
Den omstændighed, som [appellanten] har gjort gældende, at den påtalte praksis vedrørte et meget betydeligt antal påståede patentkrænkere, kan ikke rejse tvivl om denne konklusion, idet han ikke har godtgjort, at dette forhold – selv om det godtgøres – rejser tvivl om Kommissionens konstatering af, at der ikke foreligger bevis for hemmelige aftaler mellem de af hans klage omfattede virksomheder, eller om, at den påtalte adfærd først og fremmest henhørte under immaterialretten.«
Det fremgår af den appellerede kendelses præmis 36 og 37, at Retten i overensstemmelse med den retspraksis, som den nævnte i denne kendelses præmis 30-34, undersøgte, om Kommissionen havde udøvet sin skønsbeføjelse til behandling af klager ved bl.a. at afveje arten af den påståede overtrædelse, sandsynligheden for, at den kunne godtgøres, og Unionens interesse.
Det bemærkes for det første, at appellanten med sin argumentation rettet mod den appellerede kendelses præmis 36 og 37 ikke har påberåbt sig en retlig fejl, som Rettens ræsonnement er behæftet med, men i realiteten søger at opnå, at Domstolen foretager en ny vurdering af beviserne, idet appellanten har anmodet Domstolen om at fastslå, at Retten »ikke for sit vedkommende kunne overtage« – medmindre den gjorde sig skyldig i den »samme fejl« som Kommissionen – den bedømmelse af de faktiske omstændigheder i forhold til, at der ikke forelå hemmelige aftaler mellem de af appellantens klage omfattede virksomheder, som bl.a. havde ledt Kommissionen til at vedtage den omtvistede afgørelse.
En sådan argumentation kan ikke antages til realitetsbehandling. Det følger nemlig af fast retspraksis, at det alene er Retten, der har kompetence til at fastlægge de faktiske omstændigheder i sagen, når bortses fra tilfælde, hvor den indholdsmæssige urigtighed af dens konstateringer følger af akterne i den sag, den har behandlet, og til at tage stilling til beviserne. Fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder og bedømmelsen af beviserne er således ikke et retsspørgsmål, der som sådan er undergivet Domstolens prøvelsesret, medmindre de er gengivet urigtigt (dom af 20.9.2018, Agria Polska m.fl. mod Kommissionen,
C-373/17 P
,
EU:C:2018:756
, præmis
, og af 30.6.2022, Fakro mod Kommissionen,
C-149/21 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2022:517
, præmis
), idet Domstolen ikke inden for rammerne af en appelsag har kompetence til at foretage en fornyet undersøgelse af de faktiske omstændigheder og beviserne.
Desuden er den omstændighed, at appellanten for Retten »gjorde et anbringende gældende« om et åbenbart urigtigt skøn, klart ikke tilstrækkelig til at underbygge hans klagepunkt om, at Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede kendelses præmis 37 at fastslå, at appellanten ikke havde »godtgjort«, at den konklusion, som Kommissionen nåede frem til i den omtvistede afgørelse, var baseret på et åbenbart urigtigt skøn.
Hvad for det andet angår appellantens argumentation vedrørende den appellerede kendelses præmis 38 bemærkes for det første, at der hvad angår Rettens påståede tilsidesættelse af begrundelsespligten skal sondres mellem denne forpligtelse, som udgør en væsentlig formforskrift, og spørgsmålet om, hvorvidt begrundelsen er materielt rigtig, hvilket henhører under realiteten for så vidt angår den omtvistede retsakts lovlighed (jf. i denne retning dom af 30.11.2016, Kommissionen mod France og Orange,
C-486/15 P
,
EU:C:2016:912
, præmis
, og af 30.6.2022, Fakro mod Kommissionen,
C-149/21 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2022:517
, præmis
).
Appellantens klagepunkt om, at Rettens begrundelse i den appellerede kendelses præmis 38 er »uden genstand«, vedrører imidlertid ikke en manglende eller utilstrækkelig begrundelse, men spørgsmålet om, hvorvidt denne begrundelse er passende eller korrekt.
Hvad for det andet angår appellantens klagepunkt rettet mod rigtigheden af den vurdering, der fremgår af denne præmis i den appellerede kendelse, skal det fastslås, at det er baseret på en fejlagtig læsning af denne kendelse.
Det er korrekt, at Retten i den nævnte kendelses præmis 38 bemærkede, at appellanten ikke havde godtgjort, at det meget høje antal påståede patentkrænkere, såfremt det måtte anses for godtgjort, rejste tvivl om Kommissionens skøn med hensyn til, at Unionen ikke havde en tilstrækkelig interesse i at fortsætte undersøgelsen af de af ham påtalte faktiske omstændigheder. Det fremgår imidlertid af samme kendelses præmis 36 og 37, med hensyn til hvilke appellanten ikke har godtgjort, at de er behæftet med en retlig fejl, at Retten ikke støttede sig på antallet af patentkrænkere med henblik på at bekræfte Kommissionens skøn, men på den omstændighed, at den adfærd, som appellanten havde påtalt, henhører under immaterialretten og ikke under konkurrenceretten.
Idet appellanten ved sin argumentation i denne henseende ikke har godtgjort, at Retten foretog en urigtig gengivelse af beviserne, må denne argumentation forkastes.
Det første anbringende skal derfor delvis afvises, delvis forkastes som ugrundet.
Det andet anbringende vedrørende i det væsentlige en urigtig gengivelse af beviserne vedrørende den hævdede opdeling af markedet
–
Parternes argumentation
Med det andet anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten i den appellerede kendelses præmis 41 begik en fejl vedrørende de faktiske omstændigheder ved at fastslå, at appellanten ikke havde fremsat argumenter vedrørende en opdeling af markedet under den administrative procedure. Appellanten har imidlertid anført, at han under denne procedure gjorde gældende, at der forelå en sådan opdeling af markederne ved skrivelse af 15. maj 2018, som havde til formål at supplere de to allerede indgivne klager. Retten undlod at omtale denne skrivelse, selv om den også var vedlagt stævningen i første instans. Rettens vurdering af de beviser, som den er blevet gjort bekendt med, er derfor urigtig, idet Retten undlod at fastslå det reelle indhold af et af disse beviser, idet den således foretog en urigtig gengivelse heraf og tilsidesatte begrundelsespligten. Retten fastslog derfor med urette i den appellerede kendelses præmis 42, at Kommissionen ikke kunne kritiseres for ikke at have taget hensyn til denne skrivelse, da den vedtog den omtvistede afgørelse.
Kommissionen har heroverfor anført, at dette anbringende enten skal afvises eller forkastes som åbenbart ugrundet.
–
Domstolens bemærkninger
Det bemærkes, at appellanten med sit første anbringende i annullationssøgsmålet gjorde gældende, at postvirksomhederne havde opdelt det relevante marked ved at vælge ikke at tilbyde den patenterede teknologi ved skranken, dvs. til offentligheden, men udelukkende til virksomhederne inden for e-handel.
Retten forkastede denne argumentation i den appellerede kendelses præmis 41 og 42 som følger:
»41
[…] det skal bemærkes, at det fremgår af [appellantens] skrivelser af 4. oktober 2017 og 14. september 2019 samt af 12. og 24. betragtning til den [omtvistede] afgørelse, at [appellantens] argumenter vedrørende en opdeling af markedet ikke blev fremført under den administrative procedure.
I overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i [den appellerede kendelses] præmis 34, kan Kommissionen derfor ikke kritiseres for ikke at have analyseret disse argumenter i den [omtvistede] afgørelse.«
Som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 27, udgør Rettens fastlæggelse af de faktiske omstændigheder og bedømmelse af beviserne ikke et retsspørgsmål, der som sådan er undergivet Domstolens prøvelsesret under appelsagen, medmindre disse omstændigheder er gengivet urigtigt.
Selv om appellanten i den foreliggende sag formelt har henvist til en tilsidesættelse af begrundelsespligten og til en urigtig gengivelse eller materiel unøjagtighed med hensyn til Rettens konstateringer i den appellerede kendelses præmis 41, synes appellantens argumentation, således som det fremgår af denne doms præmis 35, udelukkende at konstatere, at beviserne et urigtigt gengivet. Denne argumentation har imidlertid reelt til formål under appellen at gøre en vurdering af det »reelle indhold« af skrivelsen af 15. maj 2018 gældende og at opnå en undersøgelse af dens bevisværdi i forhold til de beviser, som Retten undersøgte, og som er nævnt i samme præmis i den appellerede kendelse.
Ifølge Domstolens faste praksis skal en urigtig gengivelse af omstændighederne fremgå på åbenbar vis af sagsakterne, uden at det skal være fornødent at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne (dom af 6.11.2018, Scuola Elementare Maria Montessori mod Kommissionen, Kommissionen mod Scuola Elementare Maria Montessori og Kommissionen mod Ferracci,
C-622/16 P – C-624/16 P
,
EU:C:2018:873
, præmis
, og den deri nævnte retspraksis), hvilket ikke er tilfældet i den foreliggende sag.
Det andet anbringende skal følgelig afvises.
Det tredje anbringende vedrørende i det væsentlige en retlig fejl og en tilsidesættelse af begrundelsespligten for så vidt angår kvalificeringen af appellantens argumenter vedrørende standardiseringsaftalerne
–
Parternes argumentation
Med det tredje anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten ved i den appellerede kendelses præmis 87 og 88 at forkaste det fjerde og det femte anbringende i annullationssøgsmålet med den begrundelse, at appellanten i det væsentlige havde anmodet Retten om at fastslå, at konkurrencereglerne var overtrådt, uden at fremføre noget argument med henblik på at godtgøre, at den omtvistede afgørelse var behæftet med en retlig fejl, et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning, begik en retlig fejl ved konstateringen af indholdet af et bevis.
Appellanten har indledningsvis gjort gældende, at han i modsætning til, hvad Retten fastslog, ikke havde anmodet Retten om direkte at fastslå en overtrædelse af artikel 101 TEUF. Appellanten havde derimod godtgjort, at hvis Kommissionen i tilstrækkeligt omfang havde taget hensyn til de beviser, der var blevet fremlagt for den under den administrative procedure, kunne den ikke have undgået at fastslå, at der forelå hemmelige aftaler mellem de af klagen omfattede virksomheder og dermed en overtrædelse af artikel 101 TEUF. Appellanten har i denne forbindelse anført, at det fjerde og det femte anbringende i hans annullationssøgsmål kun udgjorde »en udvikling og præcisering af de faktiske omstændigheder, der allerede var blevet fremlagt under den administrative procedure«.
Dernæst har appellanten gjort gældende, at Retten ved i den appellerede kendelses præmis 83 at anføre, at appellanten med sit fjerde og femte anbringende »uddybe[de] sin teori om, at [Global Standards 1]-standardiseringsaftalen og dens medlemmers adfærd var konkurrencebegrænsende, uden at fremsætte noget argument, der specifikt vedrørte den [omtvistede] afgørelse«, tilsidesatte forpligtelsen til at begrunde sine afgørelser. Det fremgår imidlertid af appellantens samlede argumentation for Retten, og navnlig af overskriften til det fjerde anbringende, at han søgte at godtgøre, at Kommissionen havde begået en retlig fejl ved at undlade at fastslå, at han havde været udsat for forskelsbehandling i forbindelse med adgang til processen med udarbejdelse af standarderne samt resultaterne og referaterne af disse processer.
Hvad endelig angår forkastelsen af det femte anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten ved at fastslå, at Kommissionen efter at have undersøgt de af appellanten fremlagte oplysninger med rette kunne vedtage den omtvistede afgørelse, ligeledes begik en retlig fejl og tilsidesatte forpligtelsen til at begrunde sine afgørelser. Appellanten har præciseret, at han med det femte anbringende blot redegjorde for de forhold, der skulle gøre det muligt for Kommissionen at foretage den vurdering, der er nævnt i 42. betragtning til den omtvistede afgørelse, med henblik på at afgøre, om den omhandlede aftale var omfattet af artikel 101, stk. 1, TEUF, og i bekræftende fald, om betingelserne i artikel 101, stk. 3, TEUF var opfyldt. Appellanten har tilføjet, at han med dette anbringende foretog en udførlig vurdering af betingelserne for anvendelse af artikel 101 TEUF på standardiseringsaftalerne med henblik på at godtgøre, at Kommissionen ikke kunne afvise hans klage.
Kommissionen har gjort gældende, at det tredje anbringende skal forkastes som ugrundet.
–
Domstolens bemærkninger
Det skal først bemærkes, at det fjerde og det femte anbringende i annullationssøgsmålet vedrørte henholdsvis en retlig fejl som følge af, at Kommissionen ikke havde fundet, at der forelå forskelsbehandling i forbindelse med adgangen til processen med udarbejdelse af standarder samt resultatet af og referaterne af disse processer samt en retlig fejl som følge af, at Kommissionen ikke havde fundet, at artikel 101 TEUF var blevet tilsidesat.
Appellanten har nærmere bestemt gjort gældende, at han var blevet forhindret i at få adgang til standardiseringsprocessen, navnlig i standardiseringsorganet Global Standards 1 (herefter »GS1«), og at de påståede patentkrænkere havde tilsidesat deres forpligtelser i henhold til retningslinjerne for horisontale samarbejdsaftaler og havde nægtet appellanten adgang til resultatet af standardiseringsprocessen på markedet for forsendelse og tracking af pakker i Unionen, hvilket er uforeneligt med artikel 101, stk. 1, TEUF.
Retten forkastede denne argumentation i den appellerede kendelses præmis 83-87 som følger:
»83
Med det fjerde og det femte anbringende har [appellanten] udviklet sin teori om, at GS1-standardiseringsaftalen og dens medlemmers adfærd er konkurrencebegrænsende, uden at fremføre noget argument, der specifikt vedrører [den omtvistede afgørelse].
Desuden er [appellantens] argumenter i vidt omfang nye i forhold til dem, der blev fremsat under den administrative procedure i [appellantens] skrivelse af 14. september 2019, som Kommissionen besvarede i 38. betragtning ff. til den [omtvistede] afgørelse. Kommissionen konkluderede i henholdsvis 40. og 43. betragtning til [den omtvistede afgørelse] for det første, at »de [fremlagte] oplysninger [ikke gjorde] det muligt for [den] at udlede eller endog danne grundlag for en begrundet mistanke om hemmelige aftaler mellem de [omhandlede] virksomheder«, og for det andet, at »selv hvis det antages, at det [var] godtgjort, at reglerne for GS1’s funktionsmåde udgør en standardiseringsaftale, der risikerer at skabe en markedsstyrke og ikke overholder de betingelser, der er beskrevet i punkt 270-286 i retningslinjerne [for horisontale samarbejdsaftaler], har [appellanten] ikke anført på hvilken måde disse regler for funktionsmåden medfører en begrænsning af konkurrencen.«
Det skal bemærkes, at domstolsprøvelsen af afgørelser om afvisning af klager ifølge retspraksis ikke må foranledige Retten til at sætte sin egen bedømmelse af Unionens interesse i stedet for Kommissionens, men har til formål at kontrollere, at den anfægtede afgørelse ikke hviler på materielt urigtige omstændigheder, og at den hverken er behæftet med en retlig fejl, et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning ([…] dom af 11.1.2017, Topps Europe mod Kommissionen,
T-699/14
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:2
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Som Kommissionen med rette har gjort gældende, påhviler det i den foreliggende sag ikke Retten direkte at undersøge spørgsmålet om, hvorvidt GS1-standardiseringsaftalen og dens medlemmers adfærd er konkurrencebegrænsende, men at afgøre, om det standpunkt, der er anført i 38. betragtning ff. til [den omtvistede afgørelse] som svar på de argumenter, som [appellanten] har fremført under den administrative procedure, er behæftet med en retlig fejl, et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning.
Med det fjerde og det femte anbringende har [appellanten] i det væsentlige nedlagt påstand om, at Retten fastslår, at konkurrencereglerne er overtrådt, uden at fremføre noget argument med henblik på at godtgøre, at [den omtvistede afgørelse] er behæftet med en retlig fejl, et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning.«
Med det tredje anbringende har appellanten i det væsentlige gjort gældende, at Rettens ræsonnement er behæftet med en retlig fejl og tilsidesatte dens begrundelsespligt for så vidt angår kvalificeringen af appellantens argumenter vedrørende standardiseringsaftalerne.
Dette argument skal forkastes.
Det skal nemlig for det første fastslås, at appellanten ikke har identificeret nogen retlig fejl, som den appellerede kendelses præmis 83, 87 og 88 skulle være behæftet med, men blot har gentaget redegørelsen for de faktiske omstændigheder, som burde have foranlediget Retten til at fastslå, at der forelå hemmelige aftaler mellem de virksomheder, der var omfattet af appellantens klage. I overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 27, er det tilstrækkeligt at bemærke, at Domstolen i forbindelse med en appel – uden at det gøres gældende, at de faktiske omstændigheder er gengivet urigtigt – hverken kan efterprøve Rettens vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne eller foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne.
Det skal dernæst bemærkes, at appellanten i sit appelskrift har medgivet, at det var som svar på 42. betragtning til den omtvistede afgørelse, at han fremførte sin argumentation vedrørende en udførlig vurdering af anvendelsen af artikel 101 TEUF på standardiseringsaftalerne med henblik på at godtgøre, at det var med urette, at Kommissionen afviste hans klage. Det var derfor med rette, at Retten i den appellerede kendelses præmis 84 fastslog, at appellantens argumenter i vidt omfang var nye i forhold til dem, der blev fremsat under den administrative procedure.
Det følger heraf, at det var uden at begå en retlig fejl, at Retten i den appellerede kendelses præmis 83, 87 og 88 kunne fastslå, at appellanten med det fjerde og det femte anbringende anmodede Retten om at fastslå en overtrædelse af konkurrencereglerne uden at fremføre noget argument med henblik på at godtgøre, at den omtvistede afgørelse var behæftet med et åbenbart urigtigt skøn eller en retlig fejl, og forkaste disse anbringender.
Hvad endelig angår den af appellanten påståede tilsidesættelse af begrundelsespligten skal denne forkastes. Idet Retten i den appellerede kendelses præmis 84-87 fastlagde grundene til, at den forkastede appellantens fjerde og femte anbringende, er den omstændighed, at disse grunde og Kommissionens argumentation er identiske, uden betydning for vurderingen af, om denne forpligtelse er overholdt.
Det følger heraf, at det tredje anbringende skal forkastes, idet det delvis skal afvises, delvis er ugrundet.
Da ingen af de tre appelanbringender er taget til følge, skal appellen forkastes i sin helhed.
Sagsomkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 184, stk. 2, træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge. Samme reglements artikel 138, stk. 1, der i medfør af reglementets artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, fastsætter, at det pålægges den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da denne har tabt sagen, bør appellanten pålægges at bære sine egne omkostninger og betale de af Kommissionen afholdte omkostninger.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Niende Afdeling):

1)
Appellen forkastes.

2)
Frédéric Jouvin bærer sine egne omkostninger og betaler de af Europa-Kommissionen afholdte omkostninger.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.