CELEX: 62017TJ0238
EU-tavaramerkki
Mitättömyysmenettely
EU-kuviomerkki GUGLER
Aiempi kansallinen toiminimi Gugler France
Suhteellinen hylkäysperuste
Asetuksen (EY) N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohta (josta on tullut asetuksen (EU) 2017/1001 8 artiklan 4 kohta)
Sekaannusvaara

Asian tausta
Gugler GmbH, kantajan Alexander Gugler edeltäjä, sai 31.8.2005 Euroopan unionin teollisoikeuksien virastolta (EUIPO) rekisteröinnin nro 3324902 seuraavalle EU-kuviomerkille (jäljempänä riidanalainen tavaramerkki):
Rekisteröintiä oli haettu 25.8.2003.
Tavarat ja palvelut, joita varten rekisteröintiä haettiin, kuuluvat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevaan 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, pohjautuvan luokituksen luokkiin 6, 17, 19, 22, 37, 39 ja 42, ja ne vastaavat kunkin luokan osalta seuraavaa kuvausta:
–
Luokka 6: ”Valonsuojat, nimittäin kaihtimet, kierrekaihtimet metallista”;
–
luokka 17: ”[Äänieristysmateriaalit], nimittäin vuorivilla ja solumuovielementit”;
–
luokka 19: ”Ikkunat, katteet, ovet, portit, ikkunaluukut, kierrekaihdinkotelot lasista ja muovista; lasitukset, nimittäin talvipuutarhat, talvipuutarhojen katot; valonsuojat, nimittäin sälekaihtimet ja kierrekaihtimet muovista”;
–
luokka 22: ”Valonsuojat, nimittäin markiisit muovista”;
–
luokka 37: ”Ikkunanrakentajan palvelut, nimittäin ovien, porttien ja ikkunoiden rakentaminen”;
–
luokka 39: ”Kuljetus”;
–
luokka 42: ”Ikkunanrakentajan palvelut, nimittäin ovien, porttien ja ikkunoiden suunnittelu”.
Kantajan Gugler GmbH:lle antama lisenssi käyttää riidanalaista tavaramerkkiä rekisteröitiin EUIPO:ssa 15.12.2009.
Väliintulija Gugler France teki 17.11.2010 vaatimuksen riidanalaisen tavaramerkin mitättömäksi julistamisesta kaikkien tämän tavaramerkin kattamien tavaroiden ja palvelujen osalta. Tämä vaatimus perustui yhtäältä riidanalaisen tavaramerkin haltijan vilpilliseen mieleen tavaramerkin rekisteröintihakemuksen tekemispäivänä Euroopan unionin tavaramerkistä 26.2.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 (
EUVL 2009, L78, s. 1
) 52 artiklan 1 kohdan b alakohdassa (josta on tullut Euroopan unionin tavaramerkistä 14.6.2017 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2017/1001 59 artiklan 1 kohdan b alakohta (
EUVL 2017, L 154, s. 1
)) tarkoitetulla tavalla ja toisaalta väliintulijan toiminimeen, joka antaa sille Ranskan lainsäädännön mukaan oikeuden kieltää riidanalaisen tavaramerkin käyttö asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 1 kohdan c alakohdassa (josta on tullut asetuksen 2017/1001 60 artiklan 1 kohdan c alakohta), luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 8 artiklan 4 kohdan (josta on tullut asetuksen 2017/1001 8 artiklan 4 kohta) kanssa, tarkoitetulla tavalla.
Väliintulija perustettiin tammikuussa 2002 ja se kirjattiin 7.2.2002 Besançonin (Ranska) kauppa- ja yhtiörekisteriin toiminimellä Gugler France. Tämän rekisterin – ja yhtiöjärjestyksensä 2 artiklan – mukaan väliintulijan toimialana on ”rakennusten ovien ja ikkunoiden osto, kauppa, myynti ja asettaminen kaikin keinoin ja menetelmin”.
EUIPO:n mitättömyysosasto hyväksyi 21.12.2011 tekemällään päätöksellä mitättömäksi julistamista koskevan vaatimuksen kaikkien riidanalaisen tavaramerkin kattamien tavaroiden ja palvelujen osalta asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 1 kohdan c alakohdan perusteella.
Kantaja teki 16.2.2012 valituksen mitättömyysosaston ratkaisusta.
Kantajan pyynnöstä riidanalainen tavaramerkki uudistettiin osittain 26.8.2013 ja se rajoitettiin koskemaan edellä 3 kohdassa mainittuja luokkiin 19, 37 ja 42 kuuluvia tavaroita ja palveluja. Osittainen uudistaminen julkaistiin 4.9.2013 Yhteisön tavaramerkkilehdessä nro 167/2013.
EUIPO:n neljäs valituslautakunta kumosi 16.10.2013 asiassa R 356/2012-4 antamallaan päätöksellä mitättömyysosaston päätöksen ja hylkäsi mitättömyysvaatimuksen.
Väliintulija nosti 18.12.2013 unionin yleisessä tuomioistuimessa kanteen EUIPO:n neljännen valituslautakunnan päätöksestä.
Unionin yleinen tuomioistuin kumosi tämän päätöksen 28.1.2016 antamallaan tuomiolla Gugler France v. SMHV – Gugler (GUGLER) (
T‑674/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:44
). Se totesi, että valituslautakunta oli loukannut asetuksen N:o 207/2009 75 artiklassa (josta on tullut asetuksen 2017/1001 94 artikla) säädettyä perusteluvelvollisuutta yhtäältä lausuessaan asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 1 kohdan c alakohtaan, luettuna yhdessä saman asetuksen 8 artiklan 4 kohdan kanssa, perustuvasta mitättömyysperusteesta ja toisaalta lausuessaan asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohtaan perustuvasta mitättömyysperusteesta.
EUIPO:n valituslautakuntien puheenjohtajisto palautti asian 6.6.2016 tekemällään päätöksellä ensimmäiseen valituslautakuntaan viitenumerolla R 1008/2016–1, jotta tämä antaisi uuden päätöksen asetuksen N:o 207/2009 65 artiklan 6 kohdan (josta on tullut asetuksen N:o 2017/1001 72 artiklan 6 kohta) mukaisesti.
EUIPO:n ensimmäinen valituslautakunta hylkäsi 31.1.2017 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös) valituksen mitättömyysosaston päätöksestä ja totesi, että riidanalaista tavaramerkkiä koskeva mitättömyysvaatimus on hyväksyttävä asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 1 kohdan c alakohdan, luettuna yhdessä saman asetuksen 8 artiklan 4 kohdan kanssa, perusteella.
Valituslautakunta totesi, että aiempi merkki, johon mitättömyysvaatimus perustuu, on väliintulijan toiminimi Gugler France. Aluksi se totesi, että asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät. Ensinnäkin se nimittäin katsoi, että aiempaa merkkiä käytetään elinkeinotoiminnassa sellaisella vaikutusalueella, joka on laajempi kuin paikallinen. Valituslautakunta katsoi tältä osin, että väliintulijan toimittamat todisteet – muun muassa jäljennökset sen vuosikertomuksesta vuosilta 2002 ja 2003 ja laskut – osoittavat riittävällä tavalla, että tämä harjoitti ennen riidanalaisen tavaramerkin rekisteröintihakemuksen tekemispäivää toiminimellään toimintoja, joita varten se oli perustettu ja joiden vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen. Toiseksi se katsoi, että väliintulija on saanut oikeudet merkkiin päivänä, jona se rekisteröitiin kauppa- ja yhtiörekisteriin – mikä on merkityksellinen ajankohta Ranskan kauppalain (code de commerce) L. 210–6 §:n soveltamisen kannalta – ja joka on tässä tapauksessa 7.2.2002, eli ennen riidanalaisen tavaramerkin rekisteröintihakemuksen tekemispäivää. Kolmanneksi se totesi, että immateriaalioikeuksista annetun Ranskan lain (code de la propriété intellectuelle) L. 711–4 §:n, johon mitättömyysvaatimus perustui, mukaan väliintulijan toiminimi antaa tälle oikeuden kieltää myöhemmän tavaramerkin käyttö, jos yleisön mielessä on sekaannusvaara.
Tämän jälkeen valituslautakunta totesi, että kohdeyleisö koostuu ranskalaisista loppukäyttäjistä, jotka ovat ammattilaisia ja joiden tarkkaavaisuustaso on korkea. Se katsoi ensinnäkin yhtäältä, että riidanalaisen tavaramerkin kattamat tavarat ja palvelut ja aiemman merkin suojaamat toiminnat ovat samoja tai samankaltaisia, ja toisaalta, että riidanalaisen tavaramerkin ja aiemman merkin samankaltaisuuden aste on korkea. Valituslautakunta totesi, että sekaannusvaara on olemassa, ja päätteli tästä, että Ranskan lainsäädännön mukaiset riidanalaisen tavaramerkin käytön kieltämisen edellytykset täyttyvät.
Lopuksi valituslautakunta katsoi, että käytön sallimisesta johtuvien rajoitusten soveltamisen edellytys – josta säädetään asetuksen N:o 207/2009 54 artiklan 2 kohdassa (josta on tullut asetuksen N:o 2017/1001 61 artiklan 2 kohta) –, jonka mukaan väliintulija oli tiennyt riidanalaisen tavaramerkin käytöstä Ranskassa viiden vuoden ajan ja sallinut tämän käytön, ei täyttynyt.
Asianosaisten vaatimukset
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen
–
velvoittaa EUIPO:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
EUIPO ja väliintulija vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Kantaja vetoaa kanteensa tueksi kolmeen kanneperusteeseen. Ensimmäinen kanneperuste liittyy hyvän hallinnon periaatteen loukkaamiseen. Toinen kanneperuste liittyy asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdan rikkomiseen ja jakautuu kahteen osaan, joista ensimmäinen koskee valituslautakunnan virheellistä arviointia asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdan soveltamisedellytyksistä ja toinen sekaannusvaaran virheellistä arviointia. Kolmas kanneperuste liittyy saman asetuksen 54 artiklan 2 kohdan rikkomiseen.
Prosessiekonomisista syistä ja kun otetaan huomioon tapauksen erityisolosuhteet unionin yleinen tuomioistuin tutkii ensin toisen kanneperusteen toisen osan, joka liittyy sekaannusvaaran virheelliseen arviointiin.
Aluksi on huomattava, että asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan EU-tavaramerkki julistetaan mitättömäksi EUIPO:lle tehdyllä vaatimuksella, jos on olemassa tämän asetuksen 8 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu aiempi oikeus ja jos viimeksi mainitussa kohdassa esitetyt edellytykset täytetään. Asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdan mukaan rekisteröimättömän tavaramerkin tai muun liike-elämässä käytetyn merkin, jonka vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen, haltijan vastustuksesta tavaramerkille haettua rekisteröintiä ei myönnetä, jos ja siltä osin kuin tähän merkkiin sovellettavan jäsenvaltion oikeuden mukaan oikeus merkkiin on saatu ennen päivää, jona EU-tavaramerkin rekisteröintihakemus on tehty ja jos merkin haltijalla on oikeus kieltää myöhemmän tavaramerkin käyttäminen.
Kaksi ensimmäistä edellytystä eli ne, jotka liittyvät kyseisen merkin käyttöön ja vaikutusalueeseen, jonka on oltava laajempi kuin paikallinen, seuraavat asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdan sanamuodosta itsestään, ja niitä on näin ollen tulkittava unionin oikeuden valossa. Asetuksessa N:o 207/2009 näin ollen vahvistetaan yhtenäiset standardit, jotka koskevat merkkien käyttöä ja niiden vaikutusaluetta ja jotka ovat tällä asetuksella toimeenpannun järjestelmän perustana olevien periaatteiden mukaisia (tuomio 24.3.2009, Moreira da Fonseca v. SMHV – General Óptica (GENERAL OPTICA),
T‑318/06–T‑321/06
,
EU:T:2009:77
,
kohta).
Sitä vastoin sanamuodosta ”jos ja siltä osin kuin tähän merkkiin sovellettavan jäsenvaltion oikeuden mukaan” seuraa, että kaksi muuta asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdan a ja b alakohdassa mainittua edellytystä ovat sellaisia asetuksessa vahvistettuja edellytyksiä, joita edeltävistä poiketen arvioidaan kyseiseen merkkiin sovellettavassa oikeudessa vahvistettujen arviointiperusteiden mukaan. Tämä viittaus kyseiseen merkkiin sovellettavaan oikeuteen on täysin asianmukainen, koska asetuksessa N:o 207/2009 annetaan mahdollisuus vedota Euroopan unionin tavaramerkkijärjestelmään kuulumattomiin merkkeihin EU-tavaramerkkiä vastaan. Näin ollen vain kyseiseen merkkiin sovellettavassa oikeudessa voidaan vahvistaa, onko se aiempi kuin EU-tavaramerkki ja voidaanko sen perusteella kieltää myöhemmän tavaramerkin käyttö (tuomio 24.3.2009, GENERAL OPTICA,
T‑318/06–T‑321/06
,
EU:T:2009:77
,
kohta ja tuomio 18.9.2015, Federación Nacional de Cafeteros de Colombia v. SMHV – Accelerate (COLOMBIANO COFFEE HOUSE),
T‑359/14
, ei julkaistu,
EU:T:2015:651
,
kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa valituslautakunta totesi, että väliintulija vetosi immateriaalioikeuksista annetun Ranskan lain L. 711–4 §:ään ja todisteisiin siitä, miten tätä lainsäädäntöä on sovellettu. Se ilmoitti, että väliintulija esitti jäljennöksen cour d’appel de Paris’n (Pariisin ylioikeus, Ranska) 24.11.1999 antamasta tuomiosta, joka koskee ristiriitaa yhtäältä ranskalaisen toiminimen ja toisaalta myöhemmän toiminimen ja myöhempien tavaramerkkien välillä. Kyseisessä tuomiossa cour d’appel de Paris totesi, että toiminimen väärinkäyttö tai haitan aiheuttaminen sille jäljentämällä tai jäljittelemällä on vilpillistä kilpailua, jos osoitetaan, että on olemassa sekaannusvaara, ja että immateriaalioikeuksista annetun Ranskan lain L 711–4 §:n mukainen suoja edellyttää sekaannusvaaran olemassaoloa. Valituslautakunta totesi, että kyseisestä säännöksestä ja sen soveltamistavasta ilmenee, että edellytyksenä sille, että väliintulija voi kieltää riidanalaisen tavaramerkin käytön toiminimensä perusteella, on sekaannusvaaran olemassaolo.
Valituslautakunta katsoi, ettei sekaannusvaaran käsite ole Ranskan oikeudessa erilainen kuin unionin oikeudessa siltä osin kuin sen edellytyksenä on, että yhtäältä riidanalaisen tavaramerkin kattamat tavarat ja palvelut ja aiemman merkin suojaamat toiminnot ja toisaalta kyseiset merkit ovat samankaltaisia. Se oli siis perustellusti voinut soveltaa analogisesti asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan (josta on tullut asetuksen 2017/1001 8 artiklan 1 kohta) soveltamiselle vahvistettuja arviointiperusteita.
Asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan aiemman tavaramerkin haltijan vastustuksesta tavaramerkkiä ei rekisteröidä, jos sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin aiempi, samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, sen alueen yleisön keskuudessa, jolla aiempi tavaramerkki on suojattu, on sekaannusvaara.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sekaannusvaara on olemassa, jos yleisö saattaa luulla, että kyseiset tavarat tai palvelut ovat peräisin samasta yrityksestä tai taloudellisesti keskenään sidoksissa olevista yrityksistä. Saman oikeuskäytännön mukaan sekaannusvaaraa on arvioitava kokonaisuutena sen mukaan, mikä käsitys kohdeyleisöllä on asianomaisista merkeistä ja tavaroista tai palveluista, ja huomioon on otettava kaikki tekijät, joilla on merkitystä kyseisessä yksittäistapauksessa, ja etenkin merkkien samankaltaisuuden ja niiden tavaroiden tai palvelujen samankaltaisuuden, jotka ne kattavat, välinen keskinäinen riippuvuus (ks. tuomio 9.7.2003, Laboratorios RTB v. SMHV – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS),
T‑162/01
,
EU:T:2003:199
,
–
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kantaja esittää, että hän harjoitti lokakuuhun 2009 asti toimintaansa läheisessä kaupallisessa suhteessa väliintulijaan ja että tämän myyntiin saattamat tavarat olivat peräisin riidanalaisen tavaramerkin haltijan yrityksestä ja myöhemmin yrityksestä, jolla on kyseistä tavaramerkkiä koskeva lisenssi, eli molemmissa tapauksissa Gugler GmbH:lta. Väliintulija mainosti ikkunoita, jotka oli sen mukaan valmistettu Maxdorfissa (Saksa), jossa Gugler GmbH:lla on kotipaikka. Kantajan mukaan väliintulija ilmoitti sillä ajanjaksolla, jonka aikana se myi Gugler GmbH:n tavaroita Ranskassa, näiden tavaroiden alkuperäksi Saksan. Kohdeyleisöä ei näin ole voitu johtaa harhaan niiden alkuperästä, eikä sekaannusvaaraa ollut.
Lopuksi kantaja toteaa, ettei sekaannusvaaraa ollut olemassa myöskään sen jälkeen, kun liikesuhde Gugler GmbH:n ja väliintulijan välillä päättyi vuonna 2010, koska väliintulija oli muuttanut toiminimensä, tilasi tavarat toiselta saksalaiselta ikkunoiden valmistajalta eikä myynyt enää tavaraa tavaramerkillä GUGLER.
On syytä muistaa, että päivämäärä, joka on otettava huomioon sekaannusvaaran arvioinnissa, on riidanalaisen tavaramerkin rekisteröintihakemuksen tekemispäivä eli 25.8.2003.
Näin ollen kantajan väitteet, jonka mukaan sekaannusvaaraa ei ollut sen jälkeen, kun Gugler GmbH:n ja väliintulijan liikesuhde päättyi vuonna 2010, on hylättävä tehottomina.
On kuitenkin tutkittava, onko taloudellisten siteiden olemassaolo riidanalaisen tavaramerkin rekisteröintihakemuksen tekemispäivänä riidanalaisen tavaramerkin haltijan ja mitättömyysvaatimuksen tekijän välillä esteenä sekaannusvaaran olemassaolon toteamiselle.
Valituslautakunta totesi, että vaikka kohdeyleisön tarkkaavaisuuden tason oletetaan olevan korkea, kyseisten merkkien sama erottamiskykyinen osatekijä neutralisoi tiettyjen riidanalaisen tavaramerkin kattamien tavaroiden ja palvelujen ja aiemman merkin kattamien toimintojen heikon samankaltaisuuden. Se katsoi, että kuluttajat, jotka ovat havainneet toiminimen ikkunoiden ja ovien alalla, voivat kohtuudella ajatella, että samankaltaisilla ikkunoilla ja ovilla sekä niihin liittyvillä eristystuotteilla, joita myydään Ranskassa tavaramerkillä GUGLER, on sama kaupallinen alkuperä, ja totesi näin ollen, että sekaannusvaara on olemassa.
Riidanalaisessa päätöksessä valituslautakunta hylkäsi kantajan väitteen, jonka mukaan väliintulija ja Gugler GmbH ovat osa jakeluverkkoa. Se katsoi, ettei ole näyttöä siitä, että yleisö tunsi jakelusopimuksen olemassaolon, ja ettei se, että Saksassa valmistettuja tavaroita myydään Ranskassa tavaramerkillä GUGLER, anna Gugler GmbH:lle oikeutta tähän tavaramerkkiin Ranskassa, koska Ranskan lainsäädännön mukaan tavaramerkin käyttö ei luo yksinoikeutta siihen.
On muistutettava siitä, että riidanalaisen tavaramerkin rekisteröintihakemuksen tekemispäivänä 25.8.2003 väliintulijan ja Gugler GmbH:n eli riidanalaisen tavaramerkin haltijan välillä oli kaupallinen suhde. Väliintulija oli nimittäin Gugler GmbH:n tuotteiden jakelija Ranskassa. Niiden liikesuhteet ovat peräisin vuodelta 2000, kun väliintulijan nimi oli vielä PK Fermetures. Heinäkuusta 2002 lähtien Gugler GmbH omisti 498 osuutta väliintulijan pääomasta.
Lisäksi Gugler GmbH perusti vuonna 2003 ranskalaisten kumppaneiden, joihin väliintulijan perustajat kuuluivat, kanssa Gugler Europe ‑nimisen yhtiön, joka on ollut 28.8.2003 alkaen ranskalaisen kuviomerkin GUGLER haltija. Gugler Europe antoi väliintulijalle tätä tavaramerkkiä koskevan lisenssin.
Käsiteltävänä olevassa asiassa on pohdittava, onko se, että riidanalaisen tavaramerkin rekisteröintihakemuksen tekemispäivänä riidanalaisen tavaramerkin haltijan ja mitättömyyden vaatijan välillä oli taloudellinen side, esteenä sille, että voidaan todeta sekaannusvaara, joka on määritelty ”vaaraksi siitä, että yleisö saattaa luulla, että kyseiset tavarat tai palvelut ovat peräisin samasta yrityksestä tai taloudellisesti keskenään sidoksissa olevista yrityksistä”.
Tältä osin on huomattava, että sekaannusvaaran toteamisen tarkoituksena on suojata tavaramerkin tehtävää osoittaa alkuperä mahdollistamalla tavaramerkin rekisteröinnin vastustaminen tai sen mitättömäksi julistamisen vaatiminen, jos on olemassa vaara siitä, että kuluttajaa saatetaan johtaa harhaan kyseisten tavaroiden tai palvelujen alkuperästä, jolloin he olettavat virheellisesti, että kyseisten merkkien kattamat tavarat ja palvelut ovat peräisin samasta yrityksestä tai taloudellisesti keskenään sidoksissa olevista yrityksistä.
Tavaramerkin keskeisenä tehtävänä on taata kuluttajalle tai loppukäyttäjälle se, että tavaramerkillä varustetulla tavaralla tai palvelulla on tietty alkuperä, jolloin kuluttaja tai loppukäyttäjä voi tavaramerkin perusteella erottaa ilman sekaannusvaaraa kyseisen tavaran tai palvelun muista tavaroista ja palveluista, joilla on toinen alkuperä. Tavaramerkin on nimittäin oltava takeena siitä, että kaikki tavaramerkillä varustetut tavarat tai palvelut on tuotettu tai jaeltu yhden ja saman, niiden laadusta vastaavan yrityksen valvonnassa, jotta tavaramerkki voisi täyttää keskeisen tehtävänsä siinä vääristymättömän kilpailun järjestelmässä, jonka luominen ja ylläpitäminen on EUT‑sopimuksen tavoitteena (ks. tuomio 12.11.2002, Arsenal Football Club,
C‑206/01
,
EU:C:2002:651
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 8.6.2017, W. F. Gözze Frottierweberei ja Gözze,
C‑689/15
,
EU:C:2017:434
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Jotta tavaramerkki voisi tällä tavoin taata alkuperän eli täyttää tavaramerkin keskeisen tehtävän, tavaramerkin haltijaa on suojattava sellaisilta kilpailijoilta, jotka haluaisivat käyttää väärin tavaramerkin asemaa ja mainetta myymällä tuotteita, jotka on asiattomasti varustettu tällaisella tavaramerkillä (tuomio 12.11.2002, Arsenal Football Club,
C‑206/01
,
EU:C:2002:651
,
kohta).
Nyt esillä olevassa asiassa sekaannusvaaran olemassaolo riidanalaisen tavaramerkin kattamien tavaroiden ja palvelujen alkuperän osalta edellyttää, että kohdeyleisö saattaa luulla, että tämän tavaramerkin kattamat tavarat ja palvelut ja aiemmalla merkillä suojatut toiminnat ovat peräisin keskenään taloudellisesti sidoksissa olevista yrityksistä.
Nyt käsiteltävässä asiassa riidanalaisen tavaramerkin kattamat tavarat on valmistanut Gugler GmbH ja aiemman toiminimen haltija on näiden tavaroiden jakelija. Näin ollen on kyse tapauksesta, jossa se, että kuluttaja saattaa luulla, että kyseiset tavarat ja palvelut ovat peräisin keskenään taloudellisesti sidoksissa olevista yrityksistä, ei merkitse erehtymistä niiden alkuperästä.
Lisäksi olisi pohdittava, onko – kuten valituslautakunta katsoi – kuluttajan oltava sekaannusvaaran poissulkemiseksi tietoinen aiemman merkin haltijan ja riidanalaisen tavaramerkin haltijan välisestä taloudellisesta siteestä.
Kuten EUIPO huomauttaa, ranskalainen yleisö ei todennäköisesti tiedä Gugler GmbH:n olemassaolosta eikä siitä, että kyseinen yritys valmistaa väliintulijan jakelemia tavaroita, koska väliintulija ei esiinny nimenomaisesti Gugler GmbH:n jakelijana. EUIPO toteaa, että pelkästään se, että väliintulija esittää tavaroidensa olevan valmistettu Maxdorfissa Saksassa, ei ole riittävää ilmoittamaan ranskalaiselle yleisölle, että on kyse paikasta, jossa Gugler GmbH:n kotipaikka sijaitsee.
Sekaannusvaaran arviointi on objektiivista. Ei erityisesti edellytetä, että kuluttaja tietäisi, että hän tekee virheen luullessaan, että kyseiset tavarat tai palvelut ovat peräisin samasta yrityksestä tai taloudellisesti keskenään sidoksissa olevista yrityksistä. Ei siis voida myöskään vaatia, että hän tietäisi, ettei hän erehdy tavaroiden alkuperästä, koska hän tietää kyseisten merkkien haltijoiden välisen taloudellisen siteen olemassaolosta.
Oikeuskäytännöstä ilmenee, että täsmällisellä kaupallisella alkuperällä, jonka kohdeyleisö yhdistää kummankin riidanalaisen tavaramerkin kattamiin tavaroihin tai palveluihin, on vain vähän merkitystä, kun ratkaistaan, onko riidanalaisten tavaramerkkien välillä sekaannusvaaraa. Merkitystä on nimenomaan sillä, voiko kohdeyleisö mieltää tämän kaupallisen alkuperän samaksi molemmissa tapauksissa (tuomio 9.6.2010, Muñoz Arraiza v. SMHV – Consejo Regulador de la Denominación de Origen Calificada Rioja (RIOJAVINA),
T‑138/09
,
EU:T:2010:226
,
kohta).
Näin ollen on todettava, että toisin kuin valituslautakunta totesi, sekaannusvaaran poissulkemiseksi ei ole tarpeen, että kun kyseisten merkkien haltijat ovat taloudellisesti sidoksissa toisiinsa, kuluttaja olisi tietoinen tästä taloudellisesta siteestä.
Tästä ilmenee, että väliintulijan eli aiemman toiminimen haltijan ja Gugler GmbH:n, joka oli riidanalaisen tavaramerkin haltija rekisteröintihakemuksen tekemispäivänä, välinen taloudellinen side on esteenä sekaannusvaaran olemassaolon toteamiselle.
Valituslautakunta siis päätteli virheellisesti, että on olemassa sekaannusvaara, ja näin ollen toisen kanneperusteen toinen osa on hyväksyttävä.
Riidanalainen päätös on näin ollen kumottava ilman, että olisi tarpeen tutkia toisen kanneperusteen ensimmäisen osan yhteydessä sitä, sovelsiko valituslautakunta virheellisesti asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdan soveltamisedellytyksiä. Täten ei ole myöskään tarpeen lausua ensimmäisestä ja kolmannesta kanneperusteesta eikä EUIPO:n väitteistä, jotka liittyvät kannekirjelmän tiettyjen liitteiden tutkittavaksi ottamiseen.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska EUIPO on hävinnyt asian, se on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan kantajan oikeudenkäyntikulut tämän vaatimusten mukaisesti.
Koska väliintulija on hävinnyt asian, se vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kahdeksas jaosto),
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Euroopan unionin teollisoikeuksien viraston (EUIPO) ensimmäisen valituslautakunnan 31.1.2017 tekemä päätös (asia R 1008/2016-1) kumotaan.

2)
EUIPO vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan ja se velvoitetaan korvaamaan Alexander Guglerin oikeudenkäyntikulut.

3)
Gugler France vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Collins
Kancheva
De Baere
Julistettiin Luxemburgissa 25 päivänä syyskuuta 2018.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.