CELEX: 62017CJ0015
Преюдициално запитване
Конвенция от Монтего Бей
Член 220, параграф 6
Обезпечаване на изпълнението от крайбрежните държави
Компетентност на Съда да тълкува разпоредби на международното право
Директива 2005/35/ЕО
Замърсяване от кораби
Член 7, параграф 2
Конвенция Marpol 73/78
Изхвърляне на нефт в изключителната икономическа зона от чуждестранен кораб, преминаващ транзитно
Обстоятелства, при които крайбрежната държава може да заведе дело срещу чуждестранен плавателен съд
Свобода на корабоплаването
Защита на морската среда
Тежки щети или опасност от тежки щети за крайбрежието, свързаните с него интереси или за ресурсите на териториалното море или на изключителната икономическа зона
Явни обективни доказателства

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 220, параграф 6 от Конвенцията на Организацията на обединените нации по морско право, подписана в Монтего Бей на 10 декември 1982 г. (
Recueil des traités des Nations unies
, том 1833, 1834 и 1835, стр. 3, наричана по-нататък „Конвенцията от Монтего Бей“), и на член 7, параграф 2 от Директива 2005/35/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 септември 2005 година относно замърсяването от кораби и относно въвеждането на санкции, включително наказателноправни санкции, за нарушения, свързани със замърсяване (
ОВ L 255, 2005 г., стр. 11
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 15, стр. 158), изменена с Директива 2009/123/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 21 октомври 2009 г. (
ОВ L 280, 2009 г., стр. 52
) (наричана по-нататък „Директива 2005/35“).
Запитването е отправено в рамките на спор между Bosphorus Queen Shipping Ltd Corp. (наричано по-нататък „Bosphorus“), дружеството притежател на кораба за сухи товари „Bosphorus Queen“, регистриран в Панама, и Rajavartiolaitos (Служба за гранична охрана, Финландия) относно глобата, която последната е наложила на това дружество поради изхвърлянето от посочения кораб на нефт в изключителната икономическа зона (ИИЗ) на Финландия.
Правна уредба
Международното право
Конвенцията относно намесата в открито море от 1969 г.
Международната конвенция относно намесата в открито море в случаи на бедствия, водещи до замърсяване на морето с нефт, е сключена в Брюксел на 29 ноември 1969 г. (
Recueil des traités des Nations unies
, том 970, стр. 211, наричана по-нататък „Конвенцията относно намесата в открито море от 1969 г.“). Съюзът и някои от държавите му членки не са страни по тази конвенция. За сметка на това, Република Финландия и Панама са страни по нея.
Съгласно член 1, параграф 1 от посочената конвенция страните по нея „могат да предприемат в открито море такива мерки, каквито са необходими, за да се предотвратят, ограничат, намалят или ликвидират сериозна и предстояща опасност за тяхното крайбрежие или свързани с него интереси от замърсяване или от заплаха за замърсяване на морето с нефт, произтичащи от морско бедствие или действия, свързани с такова бедствие, които биха довели до по-големи и пагубни последици“.
Член 2, точка 4 от Конвенцията относно намесата в открито море от 1969 г. предвижда:
„За целите на тази конвенция:
[…]
4.   „Свързани интереси“ означава интересите на дадена крайбрежна държава, пряко накърнени или заплашени от морското бедствие, като например:
а)
морското крайбрежие, дейност в пристанищата или устията на реките, включително риболова, представляващи жизнено необходими средства за съществуване на засегнатите лица;
б)
туристически атракции в съответния район;
в)
здравословното състояние на крайбрежното население и благополучието на съответния район, включително опазването на живите ресурси на морето и дивеча“.
Конвенция Marpol 73/78
Международната конвенция за предотвратяване на замърсяването от кораби, подписана в Лондон на 2 ноември 1973 г. и допълнена с протокол от 17 февруари 1978 г. (наричана по-нататък „Конвенция Marpol 73/78“), установява правила за предотвратяване и борба със замърсяването на морската среда.
Съюзът не е страна по тази конвенция. За сметка на това, подобно на всички други държави — членки на Съюза, Република Финландия е страна по нея.
Правилата за предотвратяването на замърсяването с нефт се съдържат в анекс I към Конвенция Marpol 73/78.
В правило 1, точка 11 от анекс I към тази конвенция особеният район е определен като „морски район, където по признати технически причини, отнасящи се до неговите океанографски и екологически условия и спецификата на превозите, е необходимо да се вземат особени, задължителни мерки за предпазване на морето от замърсяване с нефт“. За целите на този анекс сред особените райони е и районът на Балтийско море, който включва същинското Балтийско море и Ботническия залив, Финския залив и входа към Балтийско море, ограничен от паралела на Скаген в Скагерак (57°44,8’N).
Част C от анекс I към посочената конвенция се отнася до „контрола над изхвърлянето на нефтопродукти“, като в нея е включено правило 15, което предвижда:
„1
Освен ако не е предвидено друг в правило 4 от този анекс или в параграфи 2, 3 и 6 от това правило, се забранява всякакво изхвърляне в морето на нефт или нефтени смеси от кораби.
[…]
B.
Изхвърляне в особени райони
Всяко изхвърляне в морето на нефт или нефтени смеси от кораби с 400 и повече тона брутотонаж е забранено, освен ако не са спазени следните условия:
корабът продължава по маршрута си;
нефтените смеси преминават през филтриращо оборудване, което отговаря на изискванията по правило 14.7 от този анекс;
нефтеното съдържание на отпадъчния флуид без разреждане не превишава 15 части за милион;
нефтените смеси не произхождат от помпеното помещение в трюма на борда на танкерите, и
при нефтените танкери нефтените смеси не са смесени с остатъци от нефтения товар“.
Конвенцията от Монтего Бей
Конвенцията от Монтего Бей влиза в сила на 16 ноември 1994 г. Тя е одобрена от името на Европейския съюз с Решение 98/392/ЕО на Съвета от 23 март 1998 г. (
ОВ L 179, 1998 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 4, том 4, стр. 103).
Съгласно член 1 от тази конвенция:
„1)   „район“ означава повърхността на морското и океанското дъно и неговите недра отвъд пределите на националната юрисдикция;
[…]
4)   „замърсяване на морската среда“ означава привнасянето от човека, пряко или косвено, на вещества или енергия в морската среда, включително и в устията на реките, което води или би могло да доведе до такива пагубни последици, като увреждане на живите ресурси и живота в морето, опасност за здравето на човека, препятствия за морските дейности, включително за риболова и за всяко друго правомерно използване на морето, неблагоприятна промяна в качеството на морската вода с оглед на нейното използване и влошаване на условията за отдих;
[…]“.
Член 56 от посочената конвенция е озаглавен „Права, юрисдикция и задължения на крайбрежната държава в [ИИЗ]“ и предвижда:
„1.   В [ИИЗ] крайбрежната държава има:
а)
суверенни права за промишлено проучване и експлоатация, съхраняване и стопанисване на природните ресурси — живи и неживи, намиращи се на морското дъно, в неговите недра и в покриващите го води, както и по отношение на други дейности за икономическо разработване и експлоатация на зоната, като получаване на енергия чрез използване на водата, теченията и ветровете;
б)
юрисдикция, както се определя от съответните разпоредби на тази конвенция, по отношение на:
i)
създаването и използването на изкуствени острови, съоръжения и структури;
ii)
морски научни изследвания;
iii)
защита и опазване на морската среда;
в)
други права и задължения, предвидени в тази конвенция“.
Член 58 от Конвенцията от Монтего Бей се отнася до „Права[та] и задължения[та] на други държави в [ИИЗ]“ и гласи:
„1.   В [ИИЗ] всички държави, както крайбрежни, така и без излаз на море, се ползват при условията на съответните разпоредби на тази конвенция, от посочените в член 87 свободи на корабоплаване и прелитане, полагане на подводни кабели и тръбопроводи и от други международно правомерни начини за използване на морето, отнасящи се до тези свободи, като тези, които са свързани с експлоатацията на кораби, въздухоплавателни средства и подводни кабели и тръбопроводи, и съвместими с другите разпоредби на тази конвенция.
2.   Членовете от 88 до 115 и другите съответни норми на международното право се прилагат по отношение на [ИИЗ] дотолкова, доколкото те не са несъвместими с тази част.
3.   Упражнявайки правата си и изпълнявайки задълженията си в съответствие с тази конвенция в [ИИЗ], държавите надлежно ще зачитат правата и задълженията на крайбрежната държава и ще спазват законите и правилата, приети от крайбрежната държава съгласно разпоредбите на тази конвенция и другите норми на международното право, доколкото те не са несъвместими с тази част“.
Член 61 от тази конвенция се отнася до „съхраняване[то] на живите ресурси“ и параграфи 1—4 от нея предвиждат:
„1.   Крайбрежната държава определя допустимия улов на живи ресурси в своята [ИИЗ].
2.   Крайбрежната държава, отчитайки най-достоверните научни данни, с които разполага, осигурява чрез подходящи мерки за съхраняване и стопанисване поддържането на живите ресурси в [ИИЗ] да не бъде застрашено от прекомерна експлоатация. В зависимост от обстоятелствата крайбрежната държава и компетентните международни организации, били те субрегионални, регионални или световни, си сътрудничат за постигането на тази цел.
3.   Такива мерки са насочени също към поддържането или възстановяването на популациите на видовете за уловни нива, при които може да се постигне максимален устойчив улов, с оглед на съответните екологически и икономически фактори, включително икономическите нужди на крайбрежните риболовни общини и особените изисквания на развиващите се страни, като се отчитат методите, използвани при риболов, взаимната зависимост на запасите и всички общопрепоръчани международни минимални стандарти, било то субрегионални, регионални или световни.
4.   Приемайки такива мерки, крайбрежната държава взема под внимание последиците за видовете, свързани или зависими от видовете, които се ловят, с оглед поддържането или възстановяването на популациите от такива свързани или зависещи видове, над нивата на които тяхното възпроизводство може да бъде сериозно застрашено“.
Съгласно член 194, параграф 5 от посочената конвенция:
„Мерките, които се вземат съгласно тази част, включват мерките, необходими за защита и опазване на редки и неустойчиви екосистеми, а така също и на естествената среда на видовете риби и други форми на морски живот, запасите на които са на изчерпване или изложени на опасност“.
Член 211 от същата конвенция е озаглавен „Замърсяване от плавателни съдове“ и параграфи 1 и 7 от него предвиждат:
„1.   Държавите, действайки чрез компетентна международна организация или световна дипломатическа конференция, установяват международни норми и стандарти за предотвратяване, намаляване и запазване под контрол замърсяването на морската среда от плавателни съдове и съдействат за приемането, по същия начин, където е уместно, на системата от плавателни пътища с цел свеждането до минимум на заплахата от аварии, които могат да предизвикат замърсяване на морската среда, включително и крайбрежието, и да засегнат по този начин свързаните с това интереси на крайбрежните държави. Тези норми и стандарти по същия начин, в зависимост от нуждите, периодично се преразглеждат.
[…]
7.   В международните норми и стандарти, споменати в този член, се включват inter alia и нормите и стандартите, отнасящи се до спешното известяване на крайбрежните държави, чието крайбрежие или свързаните с това интереси могат да бъдат засегнати от произшествия, включително и морските аварии, предизвикващи изхвърляне или вероятност за изхвърляне“.
Член 220 от Конвенцията от Монтего Бей е озаглавен „Обезпечаване на изпълнението от крайбрежните държави“ и в параграфи 3—6 от него са установени правилата за компетентност, съгласно които крайбрежната държава може да предприеме мерки срещу плавателния съд, нарушил международните норми и стандарти във връзка със замърсяването от плавателни съдове в нейната ИИЗ. Тези параграфи гласят следното:
„3.   Ако има явни основания да се смята, че плавателният съд, извършващ плаване в териториалното море или [ИИЗ] на дадена държава, е нарушил в [ИИЗ] приложимите международни норми и стандарти или приетите от нея закони и правила в съответствие с тези международни норми и стандарти и които осигуряват тяхното осъществяване, то тази държава може да изиска от този плавателен съд информация относно наименованието на плавателния съд и пристанището, където е регистриран, относно последното и следващо пристанище, където ще влезне, както и друга имаща отношение към делото информация, необходима за установяването дали е било извършено нарушение.
4.   Държавите на знамето приемат закони, правила и други мерки техните кораби да се подчиняват на изискванията за предоставяне на информация в съответствие с параграф 3.
5.   Ако има явни основания да се смята, че плавателният съд, извършващ плаване в [ИИЗ] или в териториалното море на дадена държава, е извършил нарушение, упоменато в параграф 3, водещо до голямо изхвърляне, предизвикващо значително замърсяване или опасност от значително замърсяване на морската среда, тази държава може да предприеме фактическа инспекция на плавателния съд за изясняване на въпросите, свързани с това нарушение, ако плавателният съд отказва да предостави информация или ако съзнателно е предоставена информация, която противоречи на факти, и такава инспекция е оправдана от обстоятелствата по случая.
6.   Ако има явни обективни доказателства, че плавателният съд, извършващ плаване в [ИИЗ] или териториалното море на дадена държава, е извършил в [ИИЗ] нарушение, упоменато в параграф 3, довело до изхвърляне, което е причинило или заплашва да причини тежки щети на крайбрежието, на свързаните с това интереси на крайбрежната държава или на ресурсите на нейното териториално море или [ИЗЗ], то тази държава може, спазвайки разпоредбите на раздел 7 и при условие че това е придружено с доказателствен материал, да заведе дело, включително и да разпореди задържане на плавателния съд, в съответствие със своите закони“.
Член 221 от тази конвенция е озаглавен „Мерки за избягване на замърсяване, станало в резултат на морски аварии“ и предвижда:
„1.   В съответствие с международното право, както обичайно, така и договорно, нищо в тази част не нарушава правото на държавата да приема мерки и обезпечава изпълнението им отвъд границите на териториалното море, които съответстват на фактическите и евентуалните щети, за защита на крайбрежието си или на свързаните с това интереси, включително риболова, от замърсяване или заплаха от замърсяване, които, разумно предполагайки, могат да доведат до сериозни и опасни последици.
2.   За целите на този член „морска авария“ означава сблъскване на плавателни съдове, засядане на плитчини, друг морски инцидент или друго произшествие на борда на плавателния съд или извън него, довело до материални щети или до неизбежна заплаха от нанасяне на материални щети на плавателния съд или на товара“.
Член 237 от посочената конвенция се отнася до задълженията, произтичащи от други конвенции относно защитата и опазването на морската среда, и предвижда:
„1.   Разпоредбите на тази част не нарушават конкретните задължения, поети от държавата по силата на специални конвенции и споразумения, сключени по-рано, които се отнасят до защитата и опазването на морската среда, и споразуменията, които могат да бъдат сключени, като се развиват основните принципи, установени в тази конвенция.
2.   Конкретните задължения, поети от държавите по силата на специални конвенции, които се отнасят до защитата и опазването на морската среда, се осъществяват по начин, съвместим с основните принципи и цели на тази конвенция“.
Виенската конвенция
Виенската конвенция за правото на договорите е сключена във Виена на 23 май 1969 г. (
Recueil des traités des Nations unies
, том 1155, стр. 331, наричана по-нататък „Виенската конвенция“).
Съгласно член 31 от тази конвенция, озаглавен „Общо правило на тълкуването“:
„1.   Договорът трябва да се тълкува добросъвестно, в съответствие с обикновеното значение, което следва да се дава на термините на договора в техния контекст, а също така в духа на обекта и целите на договора.
[…]
3.   Наред с контекста се вземат под внимание:
[…]
c)
всички съответни норми на международното право, прилагани в отношенията между страните.
[…]“.
Член 32 от посочената конвенция е озаглавен „Допълнителни средства за тълкуване“ и гласи следното:
„Възможно е прибягване към допълнителни средства за тълкуване, в това число към подготвителните материали и към обстоятелствата на сключване на договора, за да се потвърди значението, произтичащо от прилагането на чл. 31, или да се определи значението, когато тълкуването в съответствие с чл. 31:
а)
оставя значението двусмислено или неясно или
б)
води до резултати, които са явно абсурдни или неразумни“.
Правото на Съюза
Съображения 1—4 и 12 от Директива 2005/35 гласят следното:
„1)
Политиката за морска безопасност на Общността има за цел високо ниво на безопасност и защита на околната среда и се базира на разбирането, че всички страни, включени в системата за морски транспорт на стоки, имат отговорност да гарантират, че корабите, плаващи във водите на Общността, спазват приложимите правила и стандарти.
2)
Материалните стандарти във всички държави членки за изхвърляне на замърсяващи вещества от корабите са основани на Конвенцията Марпол 73/78; тези правила обаче се пренебрегват ежедневно от много голям брой кораби, плаващи във водите на Общността, без да се предприемат корективни действия.
3)
Прилагането на Марпол 73/78 показва несъответствия сред държавите членки и следователно е налице необходимост от хармонизиране на нейното прилагане на равнище Общност; по-специално практиките на държавите членки относно налагането на санкции за изхвърляне на замърсяващи вещества от корабите се различават значително.
4)
Възпиращите мерки са част от политиката за морска безопасност на Общността, тъй като те осигуряват връзка между отговорността на всяка от страните, включени в транспорта на замърсяващи стоки по море, и тяхното излагане на санкции; следователно, с оглед постигането на ефективна защита на околната среда, съществува необходимост от ефективни, съразмерни и възпиращи санкции.
[…]
12)
Когато има несъмнено, обективно доказателство за изхвърляне, причинило големи щети или което е заплаха за големи щети, държавите членки следва да отнесат въпроса до техните компетентни органи с оглед започване на съдебни процедури съгласно член 220 от [Конвенцията от Монтего Бей]“.
Член 1 от тази директива предвижда:
„1.   Целта на настоящата директива е да включи в правото на Общността международни стандарти относно замърсяването от кораби и да гарантира, че на лицата, отговорни за изхвърлянето на замърсяващи вещества, се налагат подходящи санкции, включително наказателноправни санкции, с оглед подобряване на морската безопасност и подобряване на опазването на морската среда срещу замърсяване от кораби.
2.   Настоящата директива не възпрепятства държавите членки от приемане на по-строги мерки срещу замърсяване от корабите в съответствие с международното право“.
Член 3, параграф 1, букви б) и г) от посочената директива гласи:
„1.   Настоящата директива се прилага съгласно международното право към изхвърляне на замърсяващи вещества във:
[…]
б)
териториалните морски води на държава членка;
[…]
г)
[ИИЗ] или еквивалентна зона на държава членка, създадена съгласно международното право […]“.
Член 7 от същата директива е озаглавен „Изпълнение на мерките от крайбрежните държави по отношение на транзитните кораби“ и параграф 2 от него предвижда:
„Когато има несъмнено, обективно доказателство, че кораб, плаващ в пространствата по член 3, параграф 1, буква б) или г), е извършил нарушение в пространството по член 3, параграф 1, буква г), което е довело до изхвърляне, причинило големи щети или което е заплаха за големи щети за крайбрежието или свързаните с него интереси на засегнатата държава членка, или заплаха за всякакви ресурси в пространствата по член 3, параграф 1, буква б) или г), тази държава, [без да се засяга] част XII, раздел 7 от Конвенцията [от Монтего бей], и при условие че доказателството дава основания, отнася въпроса до своите компетентни органи с цел започване на съдебни процедури, включително задържане на кораба, съгласно своето национално законодателство“.
Финландското право
Директива 2005/35 е транспонирана във Финландия по-специално с merenkulun ympäristönsuojelulaki (1672/2009) [Закон за опазване на околната среда при морския транспорт (1672/2009)].
Глава 3 от този закон е озаглавена „Глоби в случай на изхвърляне на нефт“; в тази глава се съдържа член 1, алинея първа от който предвижда:
„Нарушенията на уредената по-горе в глава II, член 1 забрана за изхвърляне на нефт или на нефтени смеси в териториалните води или в [ИИЗ] на Финландия се наказват с глоба (
глоба за изхвърляне на нефт
), освен ако количеството изхвърлен нефт или изхвърлена нефтенa смес или последиците от това могат да се считат за незначителни. За нарушения на забраната за изхвърляне, извършени от чуждестранен кораб, транзитно преминаващ в [ИИЗ] на Финландия, се налага глоба само ако изхвърлянето е причинило или има опасност да причини тежки щети на крайбрежието или на свързаните с него интереси на Финландия или на ресурсите на териториалното море или на [ИИЗ] на Финландия“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Според Службата за гранична охрана на 11 юли 2011 г. корабът „Bosphorus Queen“ изхвърля нефт в морето, докато преминава транзитно в ИИЗ на Финландия.
Нефтът е изхвърлен на границата на тази ИИЗ, на около 25—30 километра от финландското крайбрежие. Изхвърленият нефт се разпространява като ивица, широка около 10 метра и обхващаща над 37 километра, като общата площ на замърсяването е оценена на приблизително 0,222 квадратни километра, а обемът му — между 0,898 и 9,050 кубични метра.
Запитващата юрисдикция уточнява, че в този момент финландските органи не са предприели мерки за борба с това изхвърляне на нефт. Също така не е забелязано нефтът да е достигнал до крайбрежието и не е установено изхвърленият нефт да е причинил конкретни щети.
За сметка на това, когато корабът отново минава през финландската ИИЗ на връщане от Санкт Петербург (Русия), с решение от 23 юли 2011 г. Службата за гранична охрана, от една страна, изисква от Bosphorus да представи финансова гаранция в размер на 17112 EUR за обезпечаване на събирането на евентуалната глоба, която може да бъде наложена за изхвърления от кораба нефт, и от друга страна, разпорежда задържането на кораба. След като изискваната гаранция е представена на 25 юли 2011 г., корабът продължава по маршрута си.
На 26 юли 2011 г. Suomen ympäristökeskus (Агенция по околната среда, Финландия) представя на Службата за гранична охрана експертно становище относно рисковете, породени от разглежданото изхвърляне на нефт. Екологичните последици от това изхвърляне на нефт са оценени на базата на прогнозираното минимално количество изхвърлен нефт. От това становище следва следното:
–
нефтът е могъл, поне отчасти, да достигне до крайбрежните райони на Финландия. В случай че нефтът достигне до крайбрежните райони, той ще попречи на използването им с цел отдих,
–
част от нефта има последици за откритото море в близост до мястото на изхвърляне,
–
изхвърленият нефт вреди на благоприятното развитие на състоянието на околната среда в Балтийско море,
–
изхвърленият нефт застрашава птиците, които се хранят и почиват в открито море,
–
нефтът е увредил растителния и животинския планктон. Нефтените съединения се предават по хранителната верига,
–
изхвърленият нефт вероятно пряко е увредил трииглите бодливки, обитаващи повърхностните води в открито море, поради което не може да се изключи възможността за изключително отрицателно въздействие върху рибните запаси,
–
в района утаяването е значително, като има вероятност част от нефтените съединения да проникнат в дънната зона и да нанесат щети на дънната фауна,
–
в близост до мястото на изхвърляне се намират много на брой ценни природни зони, включени в мрежата „Натура 2000“,
–
моментът, в който е изхвърлен нефтът, е особено неблагоприятен за популациите на морските птици, тъй като във водите, разпростиращи се от външния архипелаг на полуостров Ханко (Финландия) до Архипелагово море, птиците имат голям брой малки, които все още не могат да летят, като малките на обикновената гага се движат на голямо разстояние от крайбрежието,
–
към момента, в който е изхвърлен нефтът, в района на полуостров Ханко е имало десетки хиляди обикновени гаги. Изхвърлянето на нефт е породило голяма опасност за популациите на морските птици, обитаващи финландското крайбрежие.
С решение от 16 септември 2011 г. Службата за гранична охрана налага на Bosphorus глоба в размер на 17112 EUR за изхвърлянето на нефт, с мотива че то е причинило или има опасност да причини тежки щети на крайбрежието или свързаните с него интереси на Република Финландия или на ресурсите в териториалното море или ИИЗ на Финландия.
Вследствие на това Bosphorus и стопанисващият кораба подават жалба пред Helsingin käräjäoikeus (Първоинстанционен съд Хелзинки, Финландия), действащ като съд по морско право, за отмяна на решенията от 23 юли и 16 септември 2011 г., съответно за представяне на гаранция и за налагане на глоба във връзка с изхвърлянето на нефт. Те твърдят по-специално че изхвърлянето на нефт не е причинило тежки щети на околната среда и че единствено съдилищата на държавата, под чието знаме плава корабът, а именно Панама, са компетентни да разгледат този спор.
С решение от 30 януари 2012 г. Helsingin käräjäoikeus (Първоинстанционен съд Хелзинки) приема за установено, че въпросният кораб е изхвърлил в морето нефт с минимален обем от около 900 литра. В хода на производството, в което е постановено това решение, Helsingin käräjäoikeus (Първоинстанционен съд Хелзинки) изслушва показанията на вещо лице от финландската Агенция по околната среда. След това той приема, с оглед на представените пред него доказателства, че има опасност изхвърленият нефт да причини тежки щети по смисъла на член 1 от глава 3 от Закон (1672/2009). Поради това Helsingin käräjäoikeus (Първоинстанционен съд Хелзинки) отхвърля жалбата.
Bosphorus подава въззивна жалба пред Helsingin hovioikeus (Апелативен съд Хелзинки, Финландия), вследствие на което този съд освобождава посоченото дружество от задължението да плати глобата за изхвърлянето на нефт, с мотива че това е задължение на стопанисващия кораба, който не е неизвестен.
При това положение Службата за гранична охрана подава касационна жалба пред Korkein oikeus (Върховен съд, Финландия), който отменя последното решение и връща делото на Helsingin hovioikeus (Апелативен съд Хелзинки) за проверка дали е налице основание по смисъла на член 1 от глава 3 от Закона за опазване на околната среда да бъде наложена глоба за изхвърлянето на нефт.
С решение от 18 ноември 2014 г. въззивният съд приема за установено, че видно от представените пред него доказателства, има опасност разглежданото изхвърляне на нефт да причини тежки щети на крайбрежието или на свързаните с него интереси на Република Финландия или на ресурсите в териториалното море или в ИИЗ на Финландия. Поради това той отхвърля жалбата срещу решението на Helsingin käräjäoikeus (Първоинстанционен съд Хелзинки).
При това положение Bosphorus подава касационна жалба пред Korkein oikeus (Върховен съд) с молба да бъдат отменени решението на Helsingin hovioikeus (Апелативен съд Хелзинки), решението на Helsingin käräjäoikeus (Първоинстанционен съд Хелзинки), решенията от 23 юли и 16 септември 2011 г., както и глобата, наложена за изхвърлянето на нефт.
При тези обстоятелства Korkein oikeus (Върховен съд, Финландия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли изразът „на крайбрежието, на свързаните с това интереси“ в член 220, параграф 6 от Конвенцията от [Монтего Бей], съответно изразът „за крайбрежието или свързаните с него интереси“ в член 7, параграф 2 от Директива 2005/35, да се тълкува с оглед на определението на израза „свързани интереси“, съдържащо се в член 2, точка 4 от [Конвенцията относно намесата в открито море от 1969 г.]?
2)
Съгласно определението, съдържащо се в член 2, точка 4, буква в) от Конвенцията относно намесата в открито море от 1969 г., посочена в първия преюдициален въпрос, изразът „свързани интереси“ означава наред с друго благополучието на съответния район, включително опазването на живите ресурси на морето, на флората и фауната. Прилага ли се тази разпоредба и по отношение на опазването на живите ресурси на морето и на флората и фауната в ИИЗ или тази разпоредба от Конвенцията се отнася само до опазването на интересите на крайбрежния район?
3)
При отрицателен отговор на първия въпрос: какво се има предвид под израза „на крайбрежието, на свързаните с това интереси“ в член 220, параграф 6 от Конвенцията от [Монтего Бей], съответно под израза „за крайбрежието или свързаните с него интереси“ в член 7, параграф 2 от Директива 2005/35?
4)
Какво означава изразът „ресурсите на нейното териториално море или [ИИЗ]“ в член 220, параграф 6 от Конвенцията от [Монтего Бей], съответно изразът „ресурси в [териториалните морски води или ИИЗ на] тази държава“ в член 7, параграф 2 от Директива 2005/35? Трябва ли под понятието „живи ресурси“ да се разбират само подлежащите на улов видове или в обхвата на това понятие попадат и видовете, свързани или зависими от подлежащите на улов видове по смисъла на член 61, параграф 4 от Конвенцията от [Монтего Бей], като например растителни и животински видове, използвани за храна от подлежащите на улов видове?
5)
Как следва да се тълкува изразът „заплашва да причини“ в член 220, параграф 6 от Конвенцията от [Монтего Бей], респ. „е заплаха“ в член 7, параграф 2 от Директива 2005/35? Следва ли опасността от причиняване на щети да се определи с оглед на понятието за абстрактна или конкретна опасност или по друг начин?
6)
Трябва ли при преценката за наличие на условията за упражняване на правомощието от крайбрежната държава, предвидени в член 220, параграф 6 от Конвенцията от [Монтего Бей] и в член 7, параграф 2 от Директива 2005/35, определящият критерий да е обстоятелството, че причинените тежки щети или опасността от тежки щети представляват последица, която е по-тежка от причиненото значително замърсяване или опасността от значително замърсяване на морската среда по смисъла на член 220, параграф 5? Как следва да се определи значителното замърсяване на морската среда и как това замърсяване следва да се вземе предвид при оценката на причинените тежки щети или на опасността от тежки щети?
7)
Кои обстоятелства трябва да се вземат предвид при оценката на тежестта на причинените щети или на щетите, за които съществува опасност да бъдат причинени? Трябва ли при оценката да се вземат предвид например продължителността и географският обхват на отрицателните последици, изразяващи се в щети? Ако това е така, как следва да се оценят продължителността и размерът на щетите?
8)
Директива 2005/35 установява минимални стандарти и не възпрепятства държавите членки да приемат по-строги мерки срещу замърсяване от корабите в съответствие с международното право (член 1, параграф 2). Съществува ли възможността за прилагане на по-строги правила и по отношение на член 7, параграф 2 от Директивата, в който е уредено правомощието на крайбрежната държава да предприема действия срещу транзитно преминаващ кораб?
9)
Може ли при тълкуването на условията за упражняването на правомощието на крайбрежната държава, установени в член 220, параграф 6 от Конвенцията от [Монтего Бей] и в член 7, параграф 2 от Директива 2005/35, да се придаде значение на конкретните географски и екологични особености, както и на уязвимостта на района на Балтийско море?
10)
Имат ли се предвид под израза „явни обективни доказателства“ в член 220, параграф 6 от Конвенцията от [Монтего Бей], съответно „несъмнено, обективно доказателство“ в член 7, параграф 2 от Директива 2005/35, наред с доказателствата, че даден кораб е извършил нарушенията, до които се отнасят посочените разпоредби, също и доказателствата за последиците от изхвърлянето? Какви доказателства трябва да се изискват за това, че е налице опасност от тежки щети за крайбрежието, за свързаните с него интереси или за ресурсите на териториалното море или на [ИИЗ], например за популациите на птиците и за рибните запаси, както и за морската среда в района? Означава ли изискването за наличие на явни обективни доказателства, съответно на несъмнено, обективно доказателство, че например оценката на отрицателното въздействие на изхвърления нефт върху морската среда винаги трябва да се основава на конкретно разследване и проучване на отрицателното въздействие на извършеното изхвърляне на нефт върху морската среда?“.
По преюдициалните въпроси
Предварителни бележки
За да отговори на въпросите, поставени от запитващата юрисдикция по настоящото дело, Съдът трябва да разгледа Конвенцията от Монтего Бей, Конвенция Marpol 73/78 и Конвенцията относно намесата в открито море от 1969 г. Поради това следва да бъде припомнен статутът на тези конвенции с оглед на правото на Съюза.
На първо място, Конвенцията от Монтего Бей е подписана и одобрена от Съюза, поради което разпоредбите ѝ са неразделна част от правния ред на Съюза и са задължителни за него. Следователно Съдът е компетентен да тълкува тези разпоредби. Освен това тази конвенция се ползва с предимство пред актовете от вторичното право на Съюза (вж. в този смисъл решение от 3 юни 2008 г., Intertanko и др.,
C‑308/06
,
EU:C:2008:312
, т.
и
), които трябва, доколкото е възможно, да се тълкуват в съответствие с тези споразумения.
На второ място, що се отнася до Конвенция Marpol 73/78, по която Съюзът не е страна, но която е задължителна за всичките му държави членки, тя може да бъде от значение за тълкуването както на Конвенцията от Монтего Бей, така и на разпоредбите от вторичното право, попадащи в приложното поле на Конвенция Marpol 73/78, каквито са тези на Директива 2005/35. Всъщност предвид обичайния принцип за добросъвестност, който е част от общото международно право, и член 4, параграф 3 ДЕС Съдът е компетентен да даде тълкуване на тези разпоредби, вземайки предвид Конвенция Marpol 73/78 (вж. в този смисъл решение от 3 юни 2008 г., Intertanko и др.,
C‑308/06
,
EU:C:2008:312
, т.
и
).
На трето място, колкото до Конвенцията относно намесата в открито море от 1969 г., следва да се отбележи, от една страна, че Съюзът не е страна по нея, и от друга, че не може да се приеме, че той е встъпил в правата и задълженията на своите държави членки, било то защото те не всички са страни по тази конвенция. От това следва, че посочената конвенция не обвързва Съюза и че Съдът няма правомощие да я тълкува като такава в производство по преюдициално запитване (вж. по аналогия решение от 24 юни 2008 г., Commune de Mesquer,
C‑188/07
,
EU:C:2008:359
, т.
).
След като обаче по настоящото дело Съдът трябва да тълкува Конвенцията от Монтего Бей, той следва да взема предвид Конвенцията относно намесата в открито море от 1969 г., доколкото тя е част от правилата, релевантни за тълкуването на Конвенцията от Монтего Бей.
Всъщност, видно по-конкретно от член 237 от Конвенцията от Монтего Бей, който урежда отношенията между последната и специалните конвенции относно защитата и опазването на морската среда, сред които е и Конвенцията относно намесата в открито море от 1969 г., Конвенцията от Монтего Бей не нарушава конкретните задължения, поети от държавите по силата на тези конвенции.
На четвърто място, предвид констатацията в точка 44 от настоящото решение член 7, параграф 2 от Директива 2005/35, който въвежда в правото на Съюза разпоредбите на член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей и по същество възпроизвежда неговия текст, трябва да се тълкува в съответствие с този член. Ето защо трябва се приеме, че по принцип тълкуването на член 220, параграф 6 е приложимо за член 7, параграф 2 от Директива 2005/35.
По първото изречение от десетия въпрос
С първото изречение от десетия въпрос, което следва да бъде разгледано на първо място, запитващата юрисдикция иска да установи дали член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей и член 7, параграф 2 от Директива 2005/35 трябва да се тълкуват в смисъл, че съответно употребените в тези разпоредби изрази „явни обективни доказателства“ и „несъмнено, обективно доказателство“ се отнасят не само до извършването на нарушение, но и до доказателствата за последиците от него.
Съгласно член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей, ако има явни обективни доказателства, че плавателен съд, плаващ в ИИЗ или териториалното море на дадена държава, е извършил в ИИЗ нарушение, упоменато в точка 3 от този член, довело до изхвърляне, което е причинило или има опасност да причини тежки щети на крайбрежието, на свързаните с това интереси на крайбрежната държава или на ресурсите на нейното териториално море или ИИЗ, то тази държава може, спазвайки разпоредбите на раздел 7 и при условие че това е придружено с доказателствен материал, да заведе дело, включително и да разпореди задържане на кораба в съответствие със своите закони.
Следва да се констатира, че текстът на член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей не позволява да се определи дали трябва да има „явни обективни доказателства“ по смисъла на тази разпоредба само за извършеното нарушение или и за последиците от него.
При това положение следва да се разгледа контекстът, в който се вписва употребеният в тази разпоредба израз „явни обективни доказателства“, както и преследваните с член 220 от Конвенцията от Монтего Бей цели.
В това отношение следва да се отбележи, че в член 220, параграфи 3, 5 и 6 от Конвенцията от Монтего Бей са уредени набор от степенувани мерки, които крайбрежната държава може да предприеме по отношение на кораб, за който се подозира или е установено, че е извършил нарушение в ИИЗ на тази държава.
На първо място, член 220, параграф 3 от тази конвенция се отнася до нарушение на приложимите международни правила и стандарти за предотвратяване, намаляване и запазване под контрол на замърсяването от плавателни съдове или на законите и правилата, които съответната държава е приела в съответствие с тези международни правила и стандарти и които осигуряват тяхното осъществяване, като се има предвид, че такива нарушения се определят предимно в Конвенция Marpol 73/78.
Следователно съгласно тази разпоредба, ако има сериозни основания да се смята, че е извършено такова нарушение, крайбрежната държава може да изиска от съответния плавателен съд информация относно неговото наименование и пристанището, в което е регистриран, относно последното и следващото пристанище, в което има престой, както и други релевантни сведения, необходими за установяване дали е било извършено нарушение.
На следващо място, член 220, параграф 5 от Конвенцията от Монтего Бей оправомощава крайбрежната държава да извърши физическа проверка на плавателния съд. За тази цел посочената разпоредба изисква не само да има сериозни основания да се смята, че плавателният съд е извършил нарушение, както е определено в член 220, параграф 3 от разглежданата конвенция, но и това нарушение да е съществено от гледна точка на неговите последици (наричано по-нататък „нарушение със съществени последици“). Всъщност посоченото нарушение трябва да е довело до значително изхвърляне на нефт в морската среда, което е причинило или има опасност да причини сериозно замърсяване.
Ето защо наличието на нарушение със съществени последици като предвиденото в член 220, параграф 5 от Конвенцията от Монтего Бей видимо е причината, поради която авторите на тази конвенция са оправомощили крайбрежната държава да предприеме мярка, предполагаща по-голяма намеса от мярката в член 220, параграф 3.
На последно място, член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей е сходен с член 220, параграф 5 от нея, доколкото се отнася до нарушение със съществени последици. Всъщност нарушението по смисъла на тази разпоредба трябва да е довело до изхвърляне на нефт, което да е причинило или да има опасност да причини тежки щети на крайбрежието или свързаните с него интереси на крайбрежната държава или на ресурсите на териториалното море или ИИЗ на тази държава (наричани по-нататък „благата и свързаните с тях интереси на крайбрежната държава“).
Тези две разпоредби обаче се различават, доколкото член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей обуславя упражняването на правомощието за намеса на крайбрежната държава с наличието на „явни обективни доказателства“ за действителното извършване на нарушение със съществени последици, а не само с наличието на сериозни основания да се смята, че е извършено такова нарушение. Освен това, когато са изпълнени условията за прилагане на член 220, параграф 6, крайбрежната държава може да предприеме особено строга мярка, тъй като може да разпореди задържането на съответния плавателен съд в съответствие с вътрешното си право.
Следователно волята на авторите на Конвенцията от Монтего Бей видимо е крайбрежната държава да бъде оправомощена да предприема такава особено строга мярка, когато, от една страна, извършеното от плавателния съд нарушение е причинило или има опасност да причини тежки щети на тази държава, и от друга, е доказано, че именно съответният плавателен съд е извършил такова нарушение.
Тъй като тези две, равностойни по значение условия са кумулативно предвидени, член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей следва да се тълкува в смисъл, че съгласно тази разпоредба крайбрежната държава може да упражни правомощието си за намеса, ако има явни обективни доказателства както за това, че съответният плавателен съд е извършил нарушение по смисъла на член 220, параграф 3 от тази конвенция, така и за това, че то е причинило или има опасност да причини тежки щети на крайбрежната държава.
В подкрепа на подобно тълкуване на тази разпоредба е целта на Конвенцията от Монтего Бей, която е за всички морски пространства да се установи справедливо равновесие между интересите на държавите в качеството им на крайбрежни държави и на интересите на държавите в качеството им на държави на знамето, които могат да бъдат противоречиви (решение от 3 юни 2008 г., Intertanko и др.,
C‑308/06
,
EU:C:2008:312
, т.
).
Всъщност, упражнявайки правомощието си за намеса в ИИЗ, по-специално правомощието да разпореди задържането на кораба, плаващ под знамето на друга държава, крайбрежната държава временно го възпрепятства да упражнява свободата си на корабоплаване, която при все това е гарантирана в тази зона от международното морско право, поради което, за да се осигури справедливо равновесие между интересите на държавата на знамето и на крайбрежната държава, последната трябва не само да има сериозни подозрения, а да разполага с достатъчно доказателства, че корабът е извършил нарушение, което е причинило или има опасност да причини тежки щети.
Ето защо на първото изречение от десетия въпрос следва да се отговори, че член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей и член 7, параграф 2 от Директива 2005/35 трябва да се тълкуват в смисъл, че съответно употребените в тези разпоредби изрази „явни обективни доказателства“ и „несъмнено доказателство“ се отнасят не само до извършването на нарушение, но и до доказателствата за последиците от него.
По първи, втори и трети въпрос
С първия, втория и третия въпрос, които трябва да бъдат разгледани заедно и на второ място, запитващата юрисдикция иска по същество да установи как следва да се тълкуват изразът „на крайбрежието, на свързаните с това интереси“ в член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей, съответно изразът „за крайбрежието или свързаните с него интереси“ в член 7, параграф 2 от Директива 2005/35, предвид разпоредбите на Конвенцията относно намесата в открито море от 1969 г.
За да бъдат тълкувани разпоредбите на Конвенцията от Монтего Бей, следва да се вземат предвид нормите на международното обичайно право, отразени в разпоредбите на член 31, параграф 1 от Виенската конвенция, които са задължителни за институциите на Съюза и са част от правния ред на последния (вж. в този смисъл решение от 27 февруари 2018 г., Western Sahara Campaign UK,
C‑266/16
,
EU:C:2018:118
, т.
и цитираната съдебна практика), като съгласно член 31, параграф 1 договорът трябва да се тълкува добросъвестно, в съответствие с обикновеното значение, което следва да се дава на термините на договора в техния контекст, а също така в духа на обекта и целите на договора.
Най-напред следва да се констатира, че изразът „на крайбрежието, на свързаните с това интереси на крайбрежната държава“ в член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей не е определен в тази конвенция.
Що се отнася до Конвенцията относно намесата в открито море от 1969 г., в нея се използва изразът „крайбрежие или свързани с него интереси на крайбрежната държава“ и се уточнява смисълът, който следва да се влага в понятието „свързани интереси“.
По-конкретно съгласно член 1, параграф 1 от тази конвенция страните по нея „могат да предприемат в открито море такива мерки, каквито са необходими, за да се предотвратят, ограничат, намалят или ликвидират сериозна и предстояща опасност за тяхното крайбрежие или свързани с него интереси от замърсяване или от заплаха за замърсяване на морето с нефт, произтичащи от морско бедствие или действия, свързани с такова бедствие, които биха довели до по-големи и пагубни последици“.
Освен това съгласно член 2, точка 4 от посочената конвенция „свързани интереси“ означава „интересите на дадена крайбрежна държава, пряко накърнени или заплашени от морското бедствие, като например[, първо,] морското крайбрежие, дейност в пристанищата или устията на реките, включително риболова, представляващи жизнено необходими средства за съществуване на засегнатите лица[, второ,] туристически атракции в съответния район[и, трето,] здравословното състояние на крайбрежното население и благополучието на съответния район, включително опазването на живите ресурси на морето и дивеча“.
Следва да се отбележи, че изразът „крайбрежие или свързани с него интереси на крайбрежната държава“ в Конвенцията относно намесата в открито море от 1969 г. е аналогичен на израза „на крайбрежието, на свързаните с това интереси на крайбрежната държава“ в член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей.
Вярно е, че в текста на член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей на френски език е използвана думата „littoral“ (крайбрежие), а в текста на член 1, параграф 1 от Конвенцията относно намесата в открито море от 1969 г. е използвана думата „côtes“ (брегове). Въпреки това с тези две думи съгласно обичайното им значение в говоримия език се означава мястото, където се срещат морето и сушата. Освен това тези две разпоредби са формулирани по един и същ начин в текста на английски език, като за обозначаване на това място се използва една и съща дума, а именно „coastline“.
Освен това в текста на член 220, параграф 6 на френски език се използва изразът „État côtier“ (крайбрежна държава), а в член 2, точка 4 от Конвенцията относно намесата в открито море от 1969 г. се използва изразът „État riverain“ (крайморска държава). Въпреки това с тези два израза съгласно обичайното им значение в говоримия език се означава държавата, чиято сухоземна територия се намира в непосредствена близост до морското пространство.
Освен това, както отбелязва генералният адвокат в точка 70 от заключението си, от законодателната история на член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей е видно, че при приемането на разпоредбите, съгласно които крайбрежните държави също са компетентни да приемат мерки срещу чуждестранните плавателни съдове, извършили нарушение в ИИЗ в пределите на тяхната юрисдикция, договарящите страни са се ръководили от Конвенцията относно намесата в открито море от 1969 г. Ето защо следва да се приеме, че на израза „на крайбрежието, на свързаните с това интереси“ в член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей трябва по принцип да се придава същият смисъл както този, който следва от член 1, параграф 1 и член 2, точка 4 от Конвенцията относно намесата в открито море от 1969 г.
При все това следва също да се припомни, че към датата на приемане на Конвенцията относно намесата в открито море от 1969 г. режимът на ИИЗ все още не е бил част от международното право.
С Конвенцията от Монтего Бей изрично се уреждат институтът на ИИЗ и правният режим на последната. В този контекст от член 220, параграф 6 от тази конвенция ясно личи, че той се отнася и до живите или неживите „ресурси на ИИЗ“, които, както се предвижда в член 56, параграф 1, букви а) и б) от посочената конвенция, са в юрисдикцията на крайбрежната държава.
Освен това понятието „ресурсите“ на териториалното море на крайбрежната държава, употребено в член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей, следва да се разбира в смисъл, че обхваща неживите ресурси на териториалното море.
Предвид всички изложени по-горе съображения на първия, втория и третия въпрос следва да се отговори, че изразът „на крайбрежието, на свързаните с това интереси“ в член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей, съответно изразът „за крайбрежието или свързаните с него интереси“ в член 7, параграф 2 от Директива 2005/35, трябва да се тълкуват в смисъл, че по принцип имат същото значение като израза „за тяхното крайбрежие или свързани с него интереси“ в член 1, параграф 1 и член 2, точка 4 от Конвенцията относно намесата в открито море от 1969 г., като се има предвид, че член 220, параграф 6 се прилага и за неживите ресурси на териториалното море на крайбрежната държава и за всички ресурси на ИИЗ на последната.
По четвъртия въпрос
С четвъртия въпрос, който следва да бъде разгледан на трето място, запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей и член 7, параграф 2 от Директива 2005/35 трябва да се тълкуват в смисъл, че употребеното в тези разпоредби понятие за ресурси на териториалното море или ИИЗ на крайбрежната държава обхваща единствено подлежащите на улов видове или в обхвата му попадат и видовете, свързани или зависими от подлежащите на улов видове, като например растителните и животинските видове, използвани за храна от подлежащите на улов видове.
Следва да се отбележи, че член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей се отнася до щетите, които са причинени или има опасност да бъдат причинени на „ресурсите“ на териториалното море или на ИИЗ на крайбрежната държава. Поради това тази разпоредба трябва да се тълкува разширително в това отношение, както следва от самия ѝ текст, и да не се тълкува в смисъл, че някои ресурси не попадат в обхвата ѝ.
Следователно ресурсите на териториалното море или на ИИЗ на крайбрежната държава по смисъла на член 220, параграф 6 трябва да се тълкуват в смисъл, че обхващат подлежащите на улов видове, но и видовете, свързани или зависими от подлежащите на улов видове.
Впрочем взаимозависимостта между различните видове изрично е взета предвид в Конвенцията от Монтего Бей. Всъщност в рамките на опазването на живите ресурси, предвидено в член 61 от тази конвенция, крайбрежната държава трябва при приемане на мерките по параграф 3 от този член, чиято цел е поддържането или възстановяването на популациите на подлежащите на улов видове, в съответствие с параграф 4 от посочения член да взема изрично предвид и последиците от тях за видовете, свързани или зависими от подлежащите на улов видове.
Ето защо на четвъртия въпрос следва да се отговори, че член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей и член 7, параграф 2 от Директива 2005/35 трябва да се тълкуват в смисъл, че употребеното в тези разпоредби понятие за ресурси на териториалното море или ИИЗ на крайбрежната държава обхваща подлежащите на улов видове, но и видовете, свързани или зависими от подлежащите на улов видове, като например растителните и животинските видове, използвани за храна от подлежащите на улов видове.
По шестия въпрос
С шестия въпрос, който следва да бъде разгледан на четвърто място, запитващата юрисдикция иска да установи дали и евентуално как понятието „значително замърсяване“, употребено в член 220, параграф 5 от Конвенцията от Монтего Бей, следва да се взема предвид при прилагане на член 220, параграф 6 от тази конвенция и на член 7, параграф 2 от Директива 2005/35, и по-специално при преценка на последиците от нарушението, както са определени в тези разпоредби.
В това отношение, макар в член 220, параграф 5 от Конвенцията от Монтего Бей да не е определено понятието „замърсяване“, видно от член 1, точка 4 от тази конвенция, „замърсяване на морската среда“ означава „привнасянето от човека, пряко или косвено, на вещества или енергия в морската среда, включително и в устията на реките, което води или би могло да доведе до такива пагубни последици, като увреждане на живите ресурси и живота в морето, опасност за здравето на човека, препятствия за морските дейности, включително за риболова и за всяко друго правомерно използване на морето, неблагоприятна промяна в качеството на морската вода с оглед на нейното използване и влошаване на условията за отдих“.
От друга страна, в член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей се използва по-специално понятието „свързани интереси“ на крайбрежната държава, на което, както следва от точка 75 от настоящото решение, по принцип трябва да се придава същият смисъл като уточнения в член 2, точка 4 от Конвенцията относно намесата в открито море от 1969 г.
При все това, макар защитата на „свързаните интереси“ на крайбрежната държава обикновено да е релевантна в случай на замърсяване, следва да се констатира, че член 2, точка 4 от Конвенцията относно намесата в открито море от 1969 г. все пак се отнася конкретно до вредоносните икономически и социални последици от такова замърсяване за крайбрежната държава и последиците за здравето, а именно по-специално до обстоятелството, че са причинени или има опасност да бъдат причинени тежки щети, най-напред, на различните професионални дейности на населението в крайбрежния район, свързани с използването на морето, които са основното средство за препитание на това население, на следващо място, на туристическата дейност в крайбрежните райони и накрая, на здравето и благосъстоянието на посоченото население.
От това сравнение следва, че между член 220, параграф 5 и член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей има съществени разлики.
Всъщност, от една страна, член 220, параграф 5, тълкуван във връзка с член 1, параграф 4 от Конвенцията от Монтего Бей, не цели конкретно защитата на благата и свързаните с тях интереси на крайбрежната държава, и от друга страна, тази държава не следва да доказва, че са причинени „тежки щети“ на посочените интереси.
Поради това, след като тези две разпоредби имат различна цел, по принцип не следва при прилагане на член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей да се взема предвид понятието „сериозно замърсяване“, употребено в член 220, параграф 5 от тази конвенция.
Ето защо на шестия въпрос трябва да се отговори, че по принцип понятието „значително замърсяване“, употребено в член 220, параграф 5 от Конвенцията от Монтего Бей, не следва да се взема предвид при прилагане на член 220, параграф 6 от тази конвенция и на член 7, параграф 2 от Директива 2005/35, и по-специално при преценка на последиците от нарушението, както са определени в тези разпоредби.
По петия и седмия въпрос и последните две изречения от десетия въпрос
С петия и седмия въпрос и последните две изречения от десетия въпрос, които следва да бъдат разгледани заедно и на пето място, запитващата юрисдикция иска по същество да установи как следва да се преценяват последиците от нарушението, както са определени в член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей и член 7, параграф 2 от Директива 2005/35.
Както следва от точка 65 от настоящото решение, член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей трябва да се тълкува в смисъл, че се отнася не само до извършването на нарушение, но и до доказателствата за последиците от него.
Тази разпоредба предвижда също, че за да бъде приложена, извършеното от плавателния съд нарушение трябва да е довело до изхвърляне на нефт, което е причинило или има опасност да причини, както бе посочено в точка 59 от настоящото решение, тежки щети на определени блага и свързаните с тях интереси на крайбрежната държава.
Това предполага в даден случай да се вземат предвид всички доказателства, че са причинени или има опасност да бъдат причинени щети на тези блага и интереси, както и да се оцени размерът на щетите, които са причинени или има опасност да бъдат причинени на посочените блага и интереси, без априори да се отдава предимство на определен вид доказателства.
В този контекст следва да се отбележи, че благата и свързаните с тях интереси на крайбрежната държава, защитени с член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей, образуват хетерогенна група.
От това следва, че трябва да бъдат установени засегнатите блага и интереси и да бъде оценена тежестта на посегателството върху всяко благо или интерес поотделно или дори в тяхната съвкупност.
Трябва също така да се вземат предвид характерните особености на благото или свързания с него интерес, на което са нанесени щети. Всъщност уязвимостта на крайбрежната държава от вредоносното действие на изхвърлянето на нефт е различна в зависимост от естеството на съответните блага или свързани с тях интереси. Така например опасността за здравето на населението в крайбрежния район по принцип засяга в по-голяма степен крайбрежната държава от чисто икономическите щети.
Освен това следва да се установят последиците от съответното изхвърляне на нефт за благата и свързаните с тях интереси на крайбрежната държава.
В това отношение, като се има предвид, от една страна, евентуалната неотложност при приемане на защитна мярка, и от друга, релевантността, както следва от текста на член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей, дори само на опасността от причиняване на щети, за да има крайбрежната държава правомощие да предприеме такава мярка, е достатъчно с оглед на наличните научни данни да се установят естеството и обхватът на щетите, които изхвърлянето на нефт може да причини на различните блага и свързани с тях интереси на крайбрежната държава. За тази цел трябва по-специално да се вземат предвид, в рамките на възможното, естеството на вредното вещество или вещества, съдържащи се в изхвърления нефт, както и обемът на изхвърления нефт, посоката, скоростта и продължителността на неговото разпространение.
Предвид всички изложени по-горе съображения на петия и седмия въпрос и последните две изречения от десетия въпрос следва да се отговори, че за да се преценят последиците от нарушението, както са определени в член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей и в член 7, параграф 2 от Директива 2005/35, следва да се вземат предвид всички доказателства, че са причинени или има опасност да бъдат причинени щети на благата и свързаните с тях интереси на крайбрежната държава, както и да се оцени размерът на щетите, които са причинени или има опасност да бъдат причинени на посочените блага или интереси, като се отчитат по-специално:
–
едновременното засягане на няколко или дори на всички тези блага и свързани с тях интереси и различната степен на уязвимост на крайбрежната държава с оглед на различните засегнати блага и свързани с тях интереси,
–
предвидимите неблагоприятни последици от изхвърлянето на нефт за посочените блага и свързани с тях интереси с оглед не само на наличните научни данни, но и на естеството на вредното вещество или вещества, съдържащи се в изхвърления нефт, както и обемът на изхвърления нефт, посоката, скоростта и продължителността на неговото разпространение.
По деветия въпрос
С деветия въпрос, който следва да бъде разгледан на шесто място, запитващата юрисдикция иска да установи дали за условията за прилагане на член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей и на член 7, параграф 2 от Директива 2005/35 имат значение конкретните географски и екологични особености и уязвимостта на района на Балтийско море и евентуално какво е това значение.
В това отношение, както отбелязва генералният адвокат в точка 105 от заключението си, Балтийско море е международно признато за особен район, който се характеризира с географски особености и особено уязвима екосистема, която се нуждае от специална закрила.
Подобни особености оказват пряко влияние върху определянето и квалификацията на нарушението по смисъла на член 220, параграф 3 от Конвенцията от Монтего Бей, а оттам и върху прилагането на член 220, параграф 6 от тази конвенция. Всъщност правило 15, буква B от част C на глава 3 от анекс I към Конвенция Marpol L 73/78 определя нарушението, извършено в особен район, по-строго отколкото изхвърлянето на нефт извън особен район.
Въпреки това следва да се припомни, че конкретната цел на член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей е не да се гарантира специална закрила на особените райони, а да бъдат защитени определени блага и интереси на крайбрежната държава, независимо дали морето, на което тя се намира, е особен район или не.
Следователно, макар да е възможно особеностите на Балтийско море евентуално да бъдат взети предвид при оценка на размера на причинените на крайбрежната държава щети, тези особености не биха могли автоматично да се отразят на тази преценка.
Предвид тези съображения на деветия въпрос следва да се отговори, че конкретните географски и екологични особености и уязвимостта на района на Балтийско море имат значение за условията за прилагане на член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей и на член 7, параграф 2 от Директива 2005/35, що се отнася до определянето и квалификацията на нарушението, и макар и не автоматично, за оценката на размера на щетите, които с това нарушение са причинени на благата и свързаните с тях интереси на крайбрежната държава.
По осмия въпрос
С осмия въпрос, който следва да бъде разгледан на последно място, запитващата юрисдикция иска да установи дали член 1, параграф 2 от Директива 2005/35 трябва да се тълкува в смисъл, че позволява на държавите членки да налагат по-строги мерки, в съответствие с международното право, от предвидените в член 7, параграф 2 от тази директива, когато той е приложим.
В това отношение, както следва от самия текст на член 1, параграф 2 от Директива 2005/35, последната не възпрепятства държавите членки да приемат по-строги мерки срещу замърсяване от корабите в съответствие с международното право.
Следва също да се отбележи, че от нито една разпоредба от посочената директива не следва, че предоставената с член 1, параграф 2 възможност на държавите членки трябва да бъде ограничавана до някои разпоредби от Директивата.
Следователно тази възможност трябва по принцип да съществува и по отношение на член 7, параграф 2 от Директива 2005/35, който урежда правомощието на крайбрежните държави да инициират съдебни производства срещу транзитните кораби.
В член 1, параграф 2 от Директива 2005/35 се уточнява обаче, че тези евентуално по-строги мерки следва да бъдат в съответствие с международното право.
В това отношение следва да се отбележи, че видно от точка 49 от настоящото решение, член 7, параграф 2 от Директива 2005/35 трябва да се тълкува в съответствие с член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей.
Както обаче следва от точка 63 от настоящото решение, член 220, параграф 6 отразява залегналия в Конвенцията от Монтего Бей стремеж за всички морски пространства да бъде установено справедливо равновесие между интересите на държавите в качеството им на крайбрежни държави и интересите на държавите в качеството им на държави на знамето.
Следователно член 7, параграф 2 от Директива 2005/35 не може да се тълкува в смисъл, че позволява на крайбрежната държава да приема по-строги мерки от предвидените в член 220, параграф 6 от Конвенцията от Монтего Бей, тъй като в противен случай има опасност да бъде нарушено справедливото равновесие между интересите на крайбрежната държава и на държавата на знамето, което последната разпоредба цели да постигне.
При все това подобно тълкуване не би могло да възпрепятства крайбрежната държава да приема мерки с обхват, равностоен на този на мерките по член 220, параграф 6, тъй като посочената разпоредба не съдържа изчерпателен списък на разрешените мерки, както е видно от употребата на израза „включително и“.
Предвид посочените по-горе съображения на осмия въпрос следва да се отговори, че член 1, параграф 2 от Директива 2005/35 трябва да се тълкува в смисъл, че не позволява на държавите членки да налагат по-строги мерки, в съответствие с международното право, от предвидените в член 7, параграф 2 от тази директива, когато той е приложим, като държавите членки могат да приемат други мерки с обхват, равностоен на този на мерките по член 220, параграф 6.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

1)
Член 220, параграф 6 от Конвенцията на Организацията на обединените нации по морско право, подписана в Монтего Бей на 10 декември 1982 г., и член 7, параграф 2 от Директива 2005/35/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 септември 2005 година относно замърсяването от кораби и относно въвеждането на санкции, включително наказателноправни санкции, за нарушения, свързани със замърсяване, изменена с Директива 2009/123/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 21 октомври 2009 г., трябва да се тълкуват в смисъл, че съответно употребените в тези разпоредби изрази „явни обективни доказателства“ и „несъмнено доказателство“ се отнасят не само до извършването на нарушение, но и до доказателствата за последиците от това нарушение.

2)
Изразът „на крайбрежието, на свързаните с това интереси“ в член 220, параграф 6 от Конвенцията на Организацията на обединените нации по морско право, съответно изразът „за крайбрежието или свързаните с него интереси“ в член 7, параграф 2 от Директива 2005/35, изменена с Директива 2009/123, трябва да се тълкуват в смисъл, че по принцип имат същото значение като израза „за тяхното крайбрежие или свързани с него интереси“ в член 1, параграф 1 и член 2, точка 4 от Международната конвенция относно намесата в открито море в случаи на бедствия, водещи до замърсяване на морето с нефт, сключена в Брюксел на 29 ноември 1969 г., като се има предвид, че член 220, параграф 6 се прилага и за неживите ресурси на териториалното море на крайбрежната държава и за всички ресурси на изключителната икономическа зона на последната.

3)
Член 220, параграф 6 от Конвенцията на Организацията на обединените нации по морско право и член 7, параграф 2 от Директива 2005/35, изменена с Директива 2009/123, трябва да се тълкуват в смисъл, че употребеното в тези разпоредби понятие за ресурси на териториалното море или изключителната икономическа зона на крайбрежната държава обхваща подлежащите на улов видове, но и видовете, свързани или зависими от подлежащите на улов видове, като например растителните и животинските видове, използвани за храна от подлежащите на улов видове.

4)
По принцип понятието „значително замърсяване“, употребено в член 220, параграф 5 от Конвенцията на Организацията на обединените нации по морско право, не следва да се взема предвид при прилагане на член 220, параграф 6 от тази конвенция и на член 7, параграф 2 от Директива 2005/35, изменена с Директива 2009/123, и по-специално при преценка на последиците от нарушението, както са определени в тези разпоредби.

5)
За да се преценят последиците от нарушението, както са определени в член 220, параграф 6 от Конвенцията на Организацията на обединените нации по морско право и в член 7, параграф 2 от Директива 2005/35, изменена с Директива 2009/123, следва да се вземат предвид всички доказателства, че са причинени или има опасност да бъдат причинени щети на благата и свързаните с тях интереси на крайбрежната държава, както и да се оцени размерът на щетите, които са причинени или има опасност да бъдат причинени на посочените блага или интереси, като се отчитат по-специално:
–
едновременното засягане на няколко или дори на всички тези блага и свързани с тях интереси и различната степен на уязвимост на крайбрежната държава с оглед на различните засегнати блага и свързани с тях интереси,
–
предвидимите неблагоприятни последици от изхвърлянето на нефт за посочените блага и свързани с тях интереси с оглед не само на наличните научни данни, но и на естеството на вредното вещество или вещества, съдържащи се в изхвърления нефт, както и обемът на изхвърления нефт, посоката, скоростта и продължителността на неговото разпространение.

6)
Конкретните географски и екологични особености и уязвимостта на района на Балтийско море имат значение за условията за прилагане на член 220, параграф 6 от Конвенцията на Организацията на обединените нации по морско право и на член 7, параграф 2 от Директива 2005/35, изменена с Директива 2009/123, що се отнася до определянето и квалификацията на нарушението, и макар и не автоматично, за оценката на размера на щетите, които с това нарушение са причинени на благата и свързаните с тях интереси на крайбрежната държава.

7)
Член 1, параграф 2 от Директива 2005/35, изменена с Директива 2009/123, трябва да се тълкува в смисъл, че не позволява на държавите членки да налагат по-строги мерки, в съответствие с международното право, от предвидените в член 7, параграф 2 от тази директива, когато той е приложим, като държавите членки могат да приемат други мерки с обхват, равностоен на този на мерките по член 220, параграф 6.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: фински.