CELEX: 62017CJ0015
Ennakkoratkaisupyyntö
Montego Bayn yleissopimus
220 artiklan 6 kappale
Rantavaltion toimivalta
Unionin tuomioistuimen toimivalta tulkita kansainvälisen oikeuden määräyksiä
Direktiivi 2005/35/EY
Alusten aiheuttama ympäristön pilaantuminen
7 artiklan 2 kohta
Marpol 73/78 ‑yleissopimus
Öljypäästö talousvyöhykkeellä kauttakulussa olevasta ulkomaalaisesta aluksesta
Olosuhteet, joissa rantavaltio voi ryhtyä oikeudellisiin toimiin ulkomaalaista alusta kohtaan
Merenkulun vapaus
Meriympäristön suojelu
Rantaviivalle tai tähän liittyville eduille tai aluemeren tai talousvyöhykkeen luonnonvaroille aiheutuva huomattava vahinko tai sen vaara
Selvät objektiiviset todisteet

Ennakkoratkaisupyyntö koskee Montego Bayssa 10.12.1982 allekirjoitetun Yhdistyneiden Kansakuntien merioikeusyleissopimuksen (Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma, nide 1833, 1834 ja 1835, s. 3; jäljempänä Montego Bayn yleissopimus) 220 artiklan 6 kappaleen sekä alusten aiheuttamasta ympäristön pilaantumisesta ja pilaamisrikoksista määrättävistä seuraamuksista, myös rikosoikeudellisista seuraamuksista, 7.9.2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/35/EY (
EUVL 2005, L 255, s. 11
), sellaisena kuin se on muutettuna 21.10.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/123/EY (
EUVL 2009, L 280, s. 52
) (jäljempänä direktiivi 2005/35), 7 artiklan 2 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Bosphorus Queen Shipping Ltd Corp. (jäljempänä Bosphorus), joka on Panamassa rekisteröidyn Bosphorus Queen ‑kuivalastialuksen omistajayhtiö, ja Rajavartiolaitos (Suomi) ja joka koskee Rajavartiolaitoksen kyseiselle yhtiölle määräämää seuraamusmaksua mainitun aluksen päästettyä öljyä mereen Suomen talousvyöhykkeellä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Kansainvälinen oikeus
Vuoden 1969 yleissopimus
Kansainvälinen yleissopimus väliintulosta öljynsaastuntaonnettomuuksissa aavalla merellä tehtiin Brysselissä 29.11.1969 (Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma, nide 970, s. 211; jäljempänä vuoden 1969 yleissopimus). Euroopan unioni ja useat sen jäsenvaltioista eivät ole tämän yleissopimuksen osapuolia. Suomen tasavalta ja Panama sen sijaan ovat tämän yleissopimuksen osapuolia.
Mainitun yleissopimuksen 1 artiklan 1 kohdan mukaan sen osapuolet ”voivat ryhtyä aavalla merellä sellaisiin toimenpiteisiin, jotka saattavat olla tarpeellisia estämään, lieventämään tai poistamaan niiden rannikkoon tai siihen liittyviin etuihin kohdistuvaa meren öljysaastunnasta tai sellaisen uhasta aiheutuvaa vakavaa vaaraa, joka on johtunut merionnettomuudesta tai sellaiseen onnettomuuteen liittyvistä toimista ja jonka järkevästi arvostellen voidaan otaksua johtavan huomattaviin vahingollisiin seuraamuksiin”.
Vuoden 1969 yleissopimuksen 2 artiklan 4 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Tässä yleissopimuksessa:
– –
4.   ’rannikkoon liittyvillä eduilla’ tarkoitetaan rannikkovaltion etuja, joita merionnettomuus suoranaisesti loukkaa tai uhkaa, kuten:
a)
sellaista toimintaa merenrannikolla, satamassa tai joen suulla, kalastus mukaan luettuna, joka muodostaa olennaisen toimeentulokeinon sitä harjoittaville henkilöille;
b)
asianomaisen alueen matkailutoimintaa;
c)
rannikkoväestön terveyttä ja asianomaisen alueen hyvinvointia, meren elollisten luonnonvarojen ja eläimistön ja kasviston säilyttäminen mukaan luettuna”.
Marpol 73/78 ‑yleissopimus
Alusten aiheuttaman meren pilaantumisen ehkäisemisestä tehdyssä kansainvälisessä yleissopimuksessa, joka allekirjoitettiin Lontoossa 2.11.1973, sellaisena kuin se on täydennettynä 17.2.1978 tehdyllä pöytäkirjalla (jäljempänä Marpol 73/78 ‑yleissopimus), vahvistetaan sääntöjä meriympäristön pilaantumisen ehkäisemiseksi ja torjumiseksi.
Euroopan unioni ei ole sopimuspuoli tässä yleissopimuksessa. Suomen tasavalta sen sijaan on siinä sopimuspuoli, kuten Euroopan unionin kaikki muutkin jäsenvaltiot.
Öljyn aiheuttaman pilaantumisen ehkäisemistä koskevat säännöt vahvistetaan Marpol 73/78 ‑yleissopimuksen I liitteessä.
Saman yleissopimuksen I liitteessä olevan 1 säännön 11 kappaleessa olevan määritelmän mukaan erityisalue tarkoittaa ”merialuetta jossa, tunnustetuista teknisistä syistä, liittyen sen meritieteelliseen ja ekologiseen tilaan sekä liikenteen erikoiseen luonteeseen, erityisten pakollisten menetelmien käyttöönotto on tarpeen öljyn aiheuttaman meren pilaantumisen ehkäisemiseksi”. Kyseisessä liitteessä erityisalueisiin kuuluu Itämeren alue, joka tarkoittaa varsinaista Itämerta sekä Pohjanlahtea, Suomenlahtea ja Itämeren sisääntuloväylää, jonka rajana on Skagenin leveyspiiri 57°44,8’ pohjoista leveyttä Skagerrakissa.
Mainitun yleissopimuksen I liitteessä olevaan C‑osaan, jonka otsikko on ”Öljyn tyhjentämisen valvonta”, sisältyvässä 15 säännössä määrätään seuraavaa:
”1.
Tämän liitteen 4 säännössä sekä tämän säännön 2, 3 ja 6 kappaleessa mainituin poikkeuksin kaikki öljyn tai öljypitoisen seoksen tyhjentäminen mereen aluksesta on kielletty.
– –
B.
Päästöt erityisalueilla
3.
Kaikki öljyn tai öljypitoisen seoksen tyhjentäminen mereen aluksesta, jonka bruttovetoisuus on 400 rekisteritonnia tai enemmän, on kielletty, paitsi jos kaikki seuraavat ehdot ovat täytettyinä:
alus kulkee reitillään;
öljypitoinen seos suodatetaan öljyn suodatuslaitteistolla, joka täyttää tässä liitteessä olevan 14.7 säännön määräykset;
poistoveden öljypitoisuus ilman laimennusta on enintään 15 miljoonasosaa;
öljypitoinen seos ei ole peräisin öljysäiliöalusten lastinsiirtopumpputilojen kuvuista; ja
öljypitoiseen seokseen ei ole sekoittunut öljysäiliöalusten lastin jäämiä.”
Montego Bayn yleissopimus
Montego Bayn yleissopimus on tullut voimaan 16.11.1994. Sen tekeminen hyväksyttiin Euroopan unionin puolesta 23.3.1998 tehdyllä neuvoston päätöksellä 98/392/EY (
EYVL 1998, L 179, s. 1
).
Tämän yleissopimuksen 1 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1)   ’merenpohja-alue’ tarkoittaa kansallisen lainkäyttövallan ulkopuolella sijaitsevaa merenpohjaa sisustoineen;
– –
4)   ’meriympäristön pilaantuminen’ tarkoittaa ihmisen toimesta suoraan tai välillisesti tapahtuvaa aineiden tai energian johtamista meriympäristöön, johon kuuluvat myös jokisuistot, niin että sen seurauksena joko tosiasiallisesti tai todennäköisesti elolliset luonnonvarat ja merellinen elämä vahingoittuisivat, ihmisten terveys vaarantuisi, merellä tapahtuva toiminta kuten kalastus ja muu oikeutettu meren käyttö vaikeutuisi, meriveden käyttöominaisuudet huonontuisivat, viihtyisyys vähenisi tai aiheutuisi muita vastaavia haittoja;
– –”
Mainitun yleissopimuksen 56 artiklassa, jonka otsikko on ”Rantavaltion oikeudet, lainkäyttövalta sekä velvollisuudet talousvyöhykkeellä”, määrätään seuraavaa:
”1.   Rantavaltiolla on talousvyöhykkeellä:
a)
täysivaltaiset oikeudet merenpohjan yläpuolisten vesien ja merenpohjan ja sen sisustan elollisten ja elottomien luonnonvarojen tutkimiseen, hyödyntämiseen, säilyttämiseen ja hoitamiseen sekä muuhun toimintaan, jonka tarkoituksena on vyöhykkeen taloudellinen hyödyntäminen ja tutkiminen, kuten vedestä, merivirroista ja tuulista saatavan energian tuottaminen;
b)
tämän yleissopimuksen asianomaisten määräysten mukainen lainkäyttövalta:
i)
tekosaarten, laitteiden ja rakennelmien rakentamisen ja käytön osalta;
ii)
meritieteellisen tutkimuksen osalta;
iii)
meriympäristön suojelun ja säilyttämisen osalta;
c)
muut tässä yleissopimuksessa määrätyt oikeudet ja velvollisuudet.”
Montego Bayn yleissopimuksen 58 artiklassa, jonka kohteena on ”Muiden valtioiden oikeudet ja velvollisuudet talousvyöhykkeellä”, määrätään seuraavaa:
”1.   Kaikilla sekä ranta- että sisämaavaltioilla on tämän yleissopimuksen asianomaiset määräykset huomioon ottaen talousvyöhykkeellä 87 artiklassa mainitut merenkulun ja ylilennon vapaudet, vapaus laskea merenalaisia kaapeleita ja putkistoja sekä vapaus kaikkeen muuhun näihin vapauksiin liittyvään kansainvälisessä oikeudessa hyväksyttyyn meren käyttöön, joka esimerkiksi koskee alusten, ilma-alusten, merenalaisten kaapeleiden ja putkistojen toimintaa ja joka on sopusoinnussa tämän yleissopimuksen määräysten kanssa.
2.   Talousvyöhykkeeseen sovelletaan 88–115 artiklaa sekä muita asianomaisia kansainvälisen oikeuden sääntöjä sikäli kuin ne eivät ole ristiriidassa tämän osan kanssa.
3.   Harjoittaessaan talousvyöhykkeellä tämän yleissopimuksen mukaisia oikeuksiaan ja täyttäessään sen mukaisia velvollisuuksiaan valtioiden tulee ottaa asianmukaisesti huomioon rantavaltion oikeudet ja velvollisuudet sekä noudattaa niitä lakeja ja määräyksiä, jotka rantavaltio on hyväksynyt tämän yleissopimuksen säännösten mukaisesti, sekä muita kansainvälisen oikeuden sääntöjä sikäli kuin ne eivät ole ristiriidassa tämän osan kanssa.”
Kyseisen yleissopimuksen 61 artiklan, jonka kohteena on ”Elollisten luonnonvarojen säilyttäminen”, 1–4 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”1.   Rantavaltion tulee määritellä sen talousvyöhykkeellä elollisista luonnonvaroista sallittavan saaliin suuruus.
2.   Rantavaltion tulee, ottaen huomioon parhaan käytettävissään olevan tieteellisen näytön, varmistaa asianmukaisilla säilyttämis- ja hoitotoimilla, että elollisten luonnonvarojen säilyminen talousvyöhykkeellä ei vaarannu liiallisen hyödyntämisen vuoksi. Rantavaltioiden ja toimivaltaisten kansainvälisten, joko yleismaailmallisten tai tiettyä aluetta tai sen osaa koskevien järjestöjen tulee toimia yhteistyössä tähän päämäärään pääsemiseksi.
3.   Tällaisten toimien tulee myös olla omiaan pitämään hyödynnettävät kannat sellaisella tasolla tai palauttamaan ne sellaiselle tasolle, että ne pystyvät antamaan suurimman mahdollisen ylläpidettävissä olevan tuoton, jonka ympäristölliset ja taloudelliset seikat, muun muassa rannikolla sijaitsevien kalastusyhdyskuntien taloudelliset tarpeet ja kehitysmaiden erityisvaatimukset, suovat. Tässä yhteydessä otetaan huomioon kalastustavat, kantojen keskinäinen riippuvuus sekä yleiset suositukset kansainvälisiksi, joko yleismaailmallisiksi tai tiettyä aluetta tai sen osaa koskeviksi vähimmäisvaatimuksiksi.
4.   Tällaisiin toimiin ryhtyessään rantavaltion tulee ottaa huomioon niiden vaikutukset hyödynnettäviin lajeihin liittyviin tai niistä riippuvaisiin lajeihin ja pyrkiä pitämään näiden kanta sellaisella tasolla tai palauttamaan se sellaiselle tasolle, että niiden lisääntyminen ei vakavasti vaarannu.”
Mainitun yleissopimuksen 194 artiklan 5 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”Tämän osan määräysten mukaisesti tulee ryhtyä myös tarpeellisiin toimiin, joita tarvitaan harvinaisten tai herkästi vaurioituvien luonnonjärjestelmien sekä harvinaistuneiden, vaarantuneiden tai erittäin uhanalaisten lajien ja muiden merielämän muotojen elinympäristön suojelemiseksi ja säilyttämiseksi.”
Saman yleissopimuksen 211 artiklan, jonka otsikko on ”Alusten aiheuttama meren pilaantuminen”, 1 ja 7 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”1.   Valtiot laativat toimivaltaisen kansainvälisen järjestön tai yleisen diplomaattikonferenssin välityksellä kansainvälisiä sääntöjä ja säännöksiä alusten aiheuttaman meren pilaantumisen ehkäisemiseksi, vähentämiseksi ja valvomiseksi sekä edistävät, milloin tarkoituksenmukaista, samalla tavoin sellaisten reittijärjestelmien käyttöönottoa, joiden tarkoituksena on vähentää sellaisten onnettomuuksien vaaraa, jotka voisivat aiheuttaa meriympäristön, rantaviiva mukaan luettuna, pilaantumista ja rantavaltioiden muille vastaaville eduille mahdollisesti aiheutuvaa pilaantumisvahinkoa. Tarpeen mukaan säännöt ja säännökset tarkistetaan ajoittain samalla tavoin.
– –
7.   Tässä artiklassa mainittujen sääntöjen ja säännösten tulisi muun muassa koskea pikaista vaaroista ilmoittamista rantavaltioille, joiden rantaviiva tai siihen liittyvät edut saattavat kärsiä sellaisista vahinkotapauksista, esimerkiksi merionnettomuuksista, joihin liittyy tai voi todennäköisesti liittyä päästöjä.”
Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan, jonka otsikko on ”Rantavaltioiden täytäntöönpanotoimet”, 3–6 kappaleessa vahvistetaan toimivaltaperusteet, joiden nojalla rantavaltio voi toteuttaa toimenpiteitä alusten aiheuttamaa ympäristön pilaantumista koskevia kansainvälisiä sääntöjä ja säännöksiä sen talousvyöhykkeellä rikkonutta alusta vastaan. Näissä kappaleissa määrätään seuraavaa:
”3.   Kun on selviä perusteita epäillä, että valtion talousvyöhykkeellä tai aluemerellä purjehtiva alus on talousvyöhykkeellä rikkonut sovellettavia kansainvälisiä sääntöjä ja säännöksiä, joiden tarkoituksena on alusten aiheuttaman pilaantumisen ehkäiseminen, vähentäminen ja valvominen, tai kyseisen valtion lakeja ja määräyksiä, jotka vastaavat ja toimeenpanevat näitä sääntöjä ja säännöksiä, valtio voi vaatia alukselta tietoja siitä, sen rekisteröintisatamasta, satamasta, jossa se on viimeksi käynyt, ja satamasta, jonne se on seuraavaksi matkalla, sekä muita asiaankuuluvia tietoja, joiden avulla voidaan todeta, onko rikkomus tapahtunut.
4.   Valtiot säätävät lakeja ja antavat määräyksiä sekä ryhtyvät muihin toimiin, jotta niiden lippua käyttävät alukset noudattaisivat 3 kappaleen tarkoittamia pyyntöjä tietojen saamiseksi.
5.   Kun on selviä perusteita epäillä, että valtion talousvyöhykkeellä tai aluemerellä purjehtiva alus on talousvyöhykkeellä tehnyt 3 kappaleessa mainitun rikkomuksen, josta seuraa huomattavia päästöjä, jotka aiheuttavat merkittävää meriympäristön pilaantumista tai sen vaaraa, valtio voi tarkastaa aluksen rikkomuksen johdosta, jos alus on kieltäytynyt antamasta tietoja tai jos sen antamat tiedot ovat selvästi ristiriidassa tosiasiallisen tilanteen kanssa ja jos olosuhteet antavat aihetta.
6.   Kun on selviä objektiivisia todisteita siitä, että valtion talousvyöhykkeellä tai aluemerellä purjehtiva alus on tehnyt talousvyöhykkeellä 3 kappaleessa mainitun rikkomuksen, josta rantavaltion rantaviivalle tai tähän liittyville eduille tai sen aluemeren tai talousvyöhykkeen luonnonvaroille aiheutuu huomattavaa vahinkoa tai sen vaaraa, valtio voi, jos todisteet antavat aihetta eikä 7 osaston määräyksistä muuta johdu, ryhtyä lainsäädäntönsä mukaisiin oikeudellisiin toimenpiteisiin, muun muassa pidättää aluksen.”
Kyseisen yleissopimuksen 221 artiklassa, jonka otsikko on ”Toimet merenkulkuonnettomuuksista johtuvan pilaantumisen ehkäisemiseksi”, määrätään seuraavaa:
”1.   Mikään tämän osan määräys ei heikennä valtioiden oikeutta ryhtyä aluemeren ulkopuolella tavanomaisen kansainvälisen oikeuden tai kansainvälisen sopimusoikeuden mukaisesti todellista tai uhkaavaa vahinkoa vastaaviin toimiin rantaviivansa tai siihen liittyvien etujensa, muun muassa kalastuksen, suojelemiseksi sellaiselta pilaantumiselta tai pilaantumisen uhalta, joka johtuu merenkulkuonnettomuudesta tai siihen liittyvästä toiminnasta ja jonka voidaan aiheellisesti olettaa johtavan huomattaviin vahingollisiin seurauksiin.
2.   Tässä artiklassa ’merenkulkuonnettomuus’ tarkoittaa alusten yhteentörmäystä, karilleajoa tai muuta sellaista merenkulkuvahinkoa tai tapahtumaa aluksella tai sen ulkopuolella, joka aiheuttaa tai uhkaa välittömästi aiheuttaa alukselle tai lastille aineellista vahinkoa.”
Mainitun yleissopimuksen 237 artiklassa, joka koskee muiden meriympäristön suojelemista ja säilyttämistä käsittelevien yleissopimusten sisältämiä velvoitteita, määrätään seuraavaa:
”1.   Tämän osan määräykset eivät heikennä nimenomaisia velvoitteita, joita valtioilla on aiemmin tehtyjen erityisten yleissopimusten ja muiden sopimusten perusteella ja jotka koskevat meriympäristön suojelua ja säilyttämistä, tai sopimuksia, joita saatetaan tehdä tämän yleissopimuksen yleisten periaatteiden edistämiseksi.
2.   Nimenomaiset velvoitteet meriympäristön suojelemiseksi ja säilyttämiseksi, joita valtioilla on erityisten yleissopimusten perusteella, tulee täyttää tämän yleissopimuksen yleisten periaatteiden ja tavoitteiden mukaisesti.”
Wienin yleissopimus
Valtiosopimusoikeutta koskeva Wienin yleissopimus (Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma, nide 1155, s. 331; jäljempänä Wienin yleissopimus) tehtiin Wienissä 23.5.1969.
Tämän yleissopimuksen 31 artiklassa, jonka otsikko on ”Yleinen tulkintasääntö”, määrätään seuraavaa:
”1.   Valtiosopimusta on tulkittava vilpittömässä mielessä ja antamalla valtiosopimuksessa käytetyille sanonnoille niille kuuluvassa yhteydessä niiden tavallinen merkitys, sekä valtiosopimuksen tarkoituksen ja päämäärän valossa.
– –
3.   Yhteyden lisäksi tulee ottaa huomioon:
– –
c)
kaikki osapuolten välisissä suhteissa sovellettavissa olevan kansainvälisen oikeuden asiaan vaikuttavat säännöt.
– –”
Mainitun yleissopimuksen 32 artiklassa, jonka otsikko on ”Täydentäviä tulkintakeinoja”, määrätään seuraavaa:
”Täydentäviä tulkintakeinoja, erityisesti valtiosopimuksen valmistelutöitä ja valtiosopimusta tehtäessä vallinneita olosuhteita, voidaan käyttää apuna pyrittäessä vahvistamaan se merkitys, johon 31 artiklaa soveltamalla on päädytty tai määrittelemään merkitys, kun 31 artiklan mukainen tulkinta:
a)
jättää merkityksen epäselväksi tai hämäräksi; tai
b)
johtaa tulokseen, joka on selvästi mahdoton tai kohtuuton.”
Unionin oikeus
Direktiivin 2005/35 johdanto-osan 1–4 ja 12 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(1)
Yhteisön meriturvallisuuspolitiikan tavoitteena on turvallisuuden ja ympäristönsuojelun korkea taso, ja se perustuu käsitykselle, jonka mukaan kaikilla tavaroiden merikuljetuksiin osallistuvilla osapuolilla on velvollisuus varmistaa, että yhteisön vesillä käytettävät alukset noudattavat sovellettavia sääntöjä ja normeja.
(2)
Aluksista peräisin oleviin ympäristöä pilaavien aineiden päästöihin kaikissa jäsenvaltioissa sovellettavat aineelliset vaatimukset perustuvat Marpol 73/78 ‑yleissopimukseen; hyvin monet yhteisön vesillä purjehtivat alukset laiminlyövät näitä sääntöjä kuitenkin päivittäin ilman, että korjaavia toimenpiteitä toteutetaan.
(3)
Marpol 73/78 ‑yleissopimuksen täytäntöönpano on erilaista yhteisön eri jäsenvaltioissa, joten täytäntöönpanoa on syytä yhdenmukaistaa yhteisön tasolla. Erityisesti aluksista peräisin olevista ympäristöä pilaavien aineiden päästöistä määrättäviin seuraamuksiin liittyvät jäsenvaltioiden käytännöt poikkeavat merkittävästi toisistaan.
(4)
Luonteeltaan varoittavat toimenpiteet ovat olennainen osa yhteisön meriturvallisuuspolitiikkaa, sillä ne varmistavat yhteyden kunkin ympäristöä pilaavien aineiden merikuljetuksiin osallistuvan osapuolen vastuun ja tälle mahdollisesti määrättävien seuraamusten välillä. Jotta ympäristönsuojelu olisi tehokasta, tarvitaan siis tehokkaita, varoittavia ja oikeasuhteisia seuraamuksia.
– –
(12)
Kun on olemassa selviä objektiivisia todisteita siitä, että päästö aiheuttaa tai uhkaa aiheuttaa huomattavia vahinkoja, jäsenvaltioiden olisi saatettava asia toimivaltaisten viranomaistensa käsiteltäväksi oikeudellisten toimenpiteiden toteuttamiseksi [Montego Bayn yleissopimuksen] 220 artiklan mukaisesti.”
Tämän direktiivin 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tämän direktiivin tarkoituksena on saattaa alusten aiheuttamaa ympäristön pilaantumista koskevat kansainväliset normit osaksi yhteisön lainsäädäntöä ja varmistaa, että ympäristöä pilaavien aineiden päästöistä vastuussa oleville henkilöille määrätään riittäviä seuraamuksia, myös rikosoikeudellisia seuraamuksia, jotta parannetaan merenkulun turvallisuutta ja meriympäristön suojelua alusten aiheuttamalta pilaantumiselta.
2.   Tämä direktiivi ei estä jäsenvaltioita toteuttamasta tiukempia kansainvälisen oikeuden mukaisia toimenpiteitä alusten aiheuttamaa ympäristön pilaantumista vastaan.”
Mainitun direktiivin 3 artiklan 1 kohdan b ja d alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tätä direktiiviä sovelletaan kansainvälisen oikeuden mukaisesti ympäristöä pilaavien aineiden päästöihin
– –
b)
jäsenvaltion aluemerellä;
– –
d)
kansainvälisen oikeuden mukaisesti määritellyllä jäsenvaltion talousvyöhykkeellä tai muulla vastaavalla vyöhykkeellä – –”
Saman direktiivin 7 artiklan, jonka otsikko on ”Rantavaltioiden täytäntöönpanotoimet kauttakulkumatkalla olevien alusten osalta”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kun on selviä objektiivisia todisteita siitä, että 3 artiklan 1 kohdan b tai d alakohdassa tarkoitetuilla alueilla purjehtiva alus on syyllistynyt 3 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitetulla alueella säännösten rikkomiseen ja siitä seuranneesta päästöstä aiheutuu tai uhkaa aiheutua huomattavaa vahinkoa asianomaisen jäsenvaltion rantaviivalle tai tähän liittyville eduille tai 3 artiklan 1 kohdan b tai d alakohdassa tarkoitettujen alueiden luonnonvaroille, kyseisen valtion on saatettava asia toimivaltaisten viranomaistensa käsiteltäväksi, jotta voidaan toteuttaa tämän valtion lainsäädännön mukaisia oikeudellisia toimenpiteitä, mukaan luettuna aluksen pidättäminen, jos todisteet antavat siihen aihetta eikä [Montego Bayn yleissopimuksen] XII osan 7 osaston määräyksistä muuta johdu.”
Suomen oikeus
Direktiivi 2005/35 on saatettu osaksi Suomen oikeusjärjestystä muun muassa merenkulun ympäristönsuojelulailla (1672/2009).
Tämän lain 3 luvun, jonka otsikko on ”Öljypäästömaksu”, 1 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Edellä 2 luvun 1 §:ssä tarkoitetun öljyn tai öljypitoisen seoksen päästökiellon rikkomisesta aluevesillä tai Suomen talousvyöhykkeellä määrätään seuraamusmaksu (
öljypäästömaksu
), jollei päästöä ole pidettävä määrältään ja vaikutuksiltaan vähäisenä. Kauttakulussa olevalta ulkomaiselta alukselta Suomen talousvyöhykkeellä tehdystä päästökiellon rikkomisesta määrätään öljypäästömaksu kuitenkin vain, jos päästöstä aiheutuu Suomen rantaviivalle tai siihen liittyville eduille taikka Suomen aluemeren tai talousvyöhykkeen luonnonvaroille huomattavaa vahinkoa tai sen vaaraa.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Rajavartiolaitoksen mukaan Bosphorus Queen ‑aluksesta oli 11.7.2011 päästetty öljyä mereen aluksen ollessa kauttakulussa Suomen talousvyöhykkeellä.
Öljypäästö oli tapahtunut Suomen talousvyöhykkeen ulkoreunalla noin 25–30 kilometrin etäisyydellä Suomen rannikosta. Öljypäästö oli levinnyt noin 37 kilometrin matkalle noin 10 metriä leveänä vanana ja päästön laajuudeksi oli arvioitu noin 0,222 neliökilometriä ja määräksi 0,898–9,050 kuutiometriä.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, että Suomen viranomaiset eivät olleet tuolloin ryhtyneet öljypäästön johdosta torjuntatoimenpiteisiin. Öljyä ei myöskään ollut havaittu kulkeutuneen rantaan eikä öljypäästöstä ollut osoitettu aiheutuneen konkreettista vahinkoa.
Kun alus oli Pietarista (Venäjä) tullessaan jälleen matkalla Suomen talousvyöhykkeen kautta, Rajavartiolaitos 23.7.2011 tekemällään turvaamistoimipäätöksellä yhtäältä määräsi Bosphoruksen asettamaan 17112 euron suuruisen rahavakuuden aluksen aiheuttamasta öljypäästöstä sen maksettavaksi mahdollisesti määrättävän öljypäästömaksun maksuvelvollisuuden täyttämiseksi ja toisaalta pidätti aluksen. Vakuus oli asetettu 25.7.2011, minkä jälkeen alus oli jatkanut matkaa.
Suomen ympäristökeskus oli 26.7.2011 antanut Rajavartiolaitokselle lausunnon tämän öljypäästön aiheuttamista riskeistä. Ympäristövaikutukset oli arvioitu öljypäästön arvioidun vähimmäismäärän perusteella. Lausunnosta ilmenee seuraavaa:
–
Öljy voi päätyä ainakin osittain Suomen rannikkoalueelle. Rannikkoalueille päätyessään öljy haittaa virkistyskäyttöä.
–
Osa öljystä on jäänyt vaikuttamaan päästöalueen läheisyydessä avomerellä.
–
Päästö haittaa suotuista ympäristön tilan kehityskulkua Itämerellä.
–
Päästö aiheutti vaaraa avomerellä ruokaileville ja levähtäville linnuille.
–
Öljy vaurioitti kasvi- ja eläinplanktonia. Öljy-yhdisteet siirtyvät ravintoketjussa eteenpäin.
–
Avomeren pintaveden kolmipiikit ovat todennäköisesti kärsineet välittömästi öljypäästöstä, joten akuutteja negatiivisia kalastovaikutuksia ei voida sulkea pois.
–
Alueella on voimakas sedimentaatio ja on todennäköistä, että osa öljy-yhdisteistä päätyy pohjaympäristöön ja vaurioittaa pohjaeläinyhteisöjä.
–
Päästöalueen läheisyydessä sijaitsee useita Natura 2000 ‑verkostoon kuuluvia arvokkaita luontoalueita.
–
Öljypäästön ajankohta on merilinnustolle erityisen haitallinen, koska linnuilla on vielä lentokyvyttömiä poikueita suurina parvina Hankoniemen (Suomi) ulkosaaristosta Saaristomerelle olevalla merialueella ja haahkan poikueet liikkuvat kaukana rannikosta.
–
Öljypäästön ajankohtana Hankoniemen edustan alueella on ollut kymmeniä tuhansia haahkoja. Päästö aiheutti suuren riskin Suomen rannikon merilinnustolle.
Rajavartiolaitos oli 16.9.2011 määrännyt Bosphorukselle 17112 euron öljypäästömaksun, koska päästöstä oli aiheutunut Suomen tasavallan rantaviivalle tai siihen liittyville eduille taikka Suomen aluemeren tai talousvyöhykkeen luonnonvaroille huomattavaa vahinkoa tai sen vaaraa.
Bosphorus ja aluksen laivanisäntä tekivät sen jälkeen merioikeutena toimivalle Helsingin käräjäoikeudelle valituksen, jossa ne vaativat, että vakuuden asettamista koskeva 23.7.2011 tehty päätös ja öljypäästömaksun määräämistä koskeva 16.9.2011 tehty päätös kumotaan. Ne vetosivat erityisesti siihen, ettei tästä päästöstä ollut aiheutunut huomattavia ympäristövahinkoja ja että ainoastaan aluksen lippuvaltion eli Panaman tuomioistuimet olivat toimivaltaisia tutkimaan asian.
Helsingin käräjäoikeus katsoi 30.1.2012 antamassaan tuomiossa selvitetyksi, että kyseinen alus oli päästänyt mereen vähintään noin 900 litraa öljyä. Oikeudenkäynnissä, joka päättyi tämän tuomion julistamiseen, Helsingin käräjäoikeus oli kuullut todistajana Suomen ympäristökeskuksen erikoistutkijaa. Helsingin käräjäoikeus katsoi käytettävissään olleen selvityksen perusteella, että öljypäästö oli aiheuttanut merenkulun ympäristönsuojelulain 3 luvun 1 §:ssä tarkoitettua huomattavaa vahingon vaaraa. Näillä perusteilla merioikeus hylkäsi valituksen.
Bosphorus haki muutosta Helsingin hovioikeudessa, joka vapautti yhtiön velvollisuudesta maksaa öljypäästömaksu, koska maksuvelvollisuus kuului laivanisännälle, joka oli tiedossa.
Rajavartiolaitos haki muutosta korkeimmassa oikeudessa, joka kumosi Helsingin hovioikeuden ratkaisun ja palautti asian hovioikeuteen sen arvioimiseksi, oliko öljypäästömaksun määräämiseen ollut merenkulun ympäristönsuojelulain 3 luvun 1 §:n mukaiset perusteet.
Hovioikeus totesi 18.11.2014 antamassaan päätöksessä, että sille esitetystä selvityksestä ilmeni, että oli olemassa vaara siitä, että kyseessä oleva öljypäästö aiheuttaa Suomen tasavallan rantaviivalle, siihen liittyville eduille taikka Suomen aluemeren tai talousvyöhykkeen luonnonvaroille huomattavaa vahinkoa. Tämän vuoksi hovioikeus hylkäsi Helsingin käräjäoikeuden päätöksestä tehdyn valituksen.
Tämän jälkeen Bosphorus haki muutosta korkeimmassa oikeudessa ja vaati sitä kumoamaan Helsingin hovioikeuden päätöksen, Helsingin käräjäoikeuden tuomion sekä 23.7.2011 tehdyn päätöksen ja 16.9.2011 tehdyn päätöksen ja poistamaan öljypäästömaksun.
Tässä tilanteessa korkein oikeus päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [Montego Bayn yleissopimuksen] 220 artiklan 6 kappaleen ja [direktiivin 2005/35] 7 artiklan 2 kohdan käsitettä ’rantaviiva ja tähän liittyvä etu’ tulkittava [vuoden 1969 yleissopimuksen] 2 artiklan 4 kohdassa määritellyn käsitteen ’rannikkoon liittyvä etu’ määritelmän mukaisesti?
2)
Ennakkoratkaisukysymyksessä 1 mainitun vuonna 1969 tehdyn yleissopimuksen 2 artiklan 4 kohdan määritelmän c alakohdan mukaan ’rannikkoon liittyvillä eduilla’ tarkoitetaan muun muassa asianomaisen alueen hyvinvointia, meren elollisten luonnonvarojen ja eläimistön ja kasviston säilyttäminen mukaan luettuna. Koskeeko mainittu säännös elollisten luonnonvarojen, eläimistön ja kasviston säilyttämistä myös talousvyöhykkeen alueella vai onko sopimuskohdassa kyse vain rannikkoalueen etujen säilyttämisestä?
3)
Mikäli vastaus kohdassa 1 esitettyyn kysymykseen on kielteinen, mitä [Montego Bayn yleissopimuksen] 220 artiklan 6 kappaleessa ja [direktiivin 2005/35] 7 artiklan 2 kohdassa käsitteellä ’rantaviiva ja tähän liittyvä etu’ tarkoitetaan?
4)
Mitä merioikeusyleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleessa ja [direktiivin 2005/35] 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitetaan käsitteellä ’aluemeren tai talousvyöhykkeen luonnonvarat’? Pidetäänkö elollisina luonnonvaroina vain hyödynnettäviä lajeja vai kuuluvatko elollisiin luonnonvaroihin myös [Montego Bayn yleissopimuksen] 61 artiklan 4 kappaleessa mainittuihin hyödynnettäviin lajeihin liittyvät tai niistä riippuvaiset lajit kuten esimerkiksi hyödynnettävien lajien ravintonaan käyttämät kasvi- ja eläinlajit?
5)
Miten [Montego Bayn yleissopimuksen] 220 artiklan 6 kappaleen käsite ’vaara’ ja [direktiivin 2005/35] käsite ’uhkaa aiheutua’ tulee määritellä? Onko vaaran ja uhan luonne määriteltävissä abstraktin tai konkreettisen vaaran käsitteen avulla tai jollain muulla tavalla?
6)
Onko [Montego Bayn yleissopimuksen] 220 artiklan 6 kappaleessa ja [direktiivin 2005/35] 7 artiklan 2 kohdassa säädettyjen rantavaltion toimivallan edellytysten arvioinnissa otettava lähtökohdaksi se, että huomattava vahinko tai sen vaara on vakavampi seuraus kuin [Montego Bayn yleissopimuksen] 220 artiklan 5 kappaleessa tarkoitettu meriympäristön merkittävä pilaantuminen tai sen vaara? Miten meriympäristön merkittävä pilaantuminen on määriteltävä ja miten se tulee ottaa huomioon huomattavan vahingon tai sen vaaran arvioinnissa?
7)
Mitä seikkoja vahingon tai sen vaaran huomattavuutta arvioitaessa on otettava huomioon? Onko arvioinnissa kiinnitettävä huomiota esimerkiksi vahinkona ilmenevien haitallisten vaikutusten kestoon ja maantieteelliseen laajuuteen? Mikäli vastaus on myöntävä, miten vahingon kestoa ja laajuutta on arvioitava?
8)
[Direktiivi 2005/35] on minimidirektiivi eikä se estä jäsenvaltioita toteuttamasta tiukempia kansainvälisen oikeuden mukaisia toimenpiteitä alusten aiheuttamaa ympäristön pilaantumista vastaan ([1 artiklan 2 kohta]). Koskeeko mahdollisuus toteuttaa ankarampia säännöksiä direktiivin 7 artiklan 2 kohtaa, jossa säädetään rantavaltion toimivallasta puuttua kauttakulussa olevaan alukseen?
9)
Voidaanko Itämeren alueen maantieteellisille ja ekologisille erityisolosuhteille ja herkkyydelle antaa merkitystä tulkittaessa [Montego Bayn yleissopimuksen] 220 artiklan 6 kappaleessa ja direktiivin [2005/35] 7 artiklan 2 kohdassa määriteltyjä rantavaltion toimivallan edellytyksiä?
10)
Tarkoitetaanko [Montego Bayn yleissopimuksen] 220 artiklan 6 [kappaleessa] ja [direktiivin 2005/35] 7 artiklan 2 kohdassa viitatuilla ’selvillä objektiivisilla todisteilla’ paitsi näyttöä aluksen syyllistymisestä mainituissa säännöksissä tarkoitettuihin rikkomuksiin, myös näyttöä päästöstä aiheutuvista seuraamuksista? Millaista näyttöä rantaviivalle tai siihen liittyville eduille tai aluemeren tai talousvyöhykkeen luonnonvaroille aiheutuvasta huomattavan vahingon vaarasta eli huomattavan vahingon vaarasta esimerkiksi alueen linnustolle, kalastolle ja meriympäristölle tulee edellyttää? Tarkoittaako vaatimus selvistä objektiivisista todisteista sitä, että esimerkiksi arvion öljypäästön haitallisista vaikutuksista meriympäristöön on aina perustuttava konkreettisiin selvityksiin ja tutkimuksiin tapahtuneen öljypäästön vaikutuksista?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Alustavat huomautukset
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen nyt käsiteltävässä asiassa esittämiin kysymyksiin vastaamiseksi unionin tuomioistuimen on tutkittava Montego Bayn yleissopimusta, Marpol 73/78 ‑yleissopimusta ja vuoden 1969 yleissopimusta. Näin ollen on muistutettava siitä, mikä asema näillä yleissopimuksilla on unionin oikeuden kannalta.
Ensinnäkin Montego Bayn yleissopimus on unionin allekirjoittama ja hyväksymä, joten sen määräykset ovat erottamaton osa unionin oikeusjärjestystä ja sitovat unionia. Unionin tuomioistuin on siten toimivaltainen tulkitsemaan sen määräyksiä. Lisäksi kyseinen yleissopimus on ensisijainen unionin johdetun oikeuden toimiin nähden (ks. vastaavasti tuomio 3.6.2008, Intertanko ym.,
C‑308/06
,
EU:C:2008:312
,
ja
kohta), joita on mahdollisuuksien mukaan tulkittava kyseisten yleissopimusten mukaisella tavalla.
Toiseksi Marpol 73/78 ‑yleissopimuksella, johon unioni ei ole liittynyt mutta joka sitoo sen kaikkia jäsenvaltioita, voi olla vaikutusta sekä Montego Bayn yleissopimuksen että direktiivin 2005/35 säännösten kaltaisten johdetun oikeuden säännösten, jotka kuuluvat Marpol 73/78 ‑yleissopimuksen soveltamisalaan, tulkintaan. Kun nimittäin otetaan huomioon tapaoikeuden lojaliteettiperiaate, joka on osa yleistä kansainvälistä oikeutta, ja SEU 4 artiklan 3 kohta, unionin tuomioistuimen on tulkittava näitä säännöksiä ottamalla huomioon Marpol 73/78 ‑yleissopimus (ks. vastaavasti tuomio 3.6.2008, Intertanko ym.,
C‑308/06
,
EU:C:2008:312
,
ja
kohta).
Kolmanneksi vuoden 1969 yleissopimuksesta on todettava yhtäältä, ettei unioni ole liittynyt siihen, ja toisaalta, ettei unionin voida katsoa tulleen jäsenvaltioidensa tilalle senkään vuoksi, etteivät sen kaikki jäsenvaltiot ole osapuolina tässä yleissopimuksessa. Tästä seuraa, ettei mainittu yleissopimus sido unionia eikä unionin tuomioistuimella ole ennakkoratkaisumenettelyssä toimivaltaa tulkita sitä sellaisenaan (ks. analogisesti tuomio 24.6.2008, Commune de Mesquer,
C‑188/07
,
EU:C:2008:359
,
kohta).
Koska unionin tuomioistuimen on nyt käsiteltävässä asiassa kuitenkin tulkittava Montego Bayn yleissopimusta, vuoden 1969 yleissopimus on otettava huomioon, koska se kuuluu Montego Bayn yleissopimuksen tulkitsemisen kannalta merkityksellisiin oikeussääntöihin.
Montego Bayn yleissopimuksen 237 artiklasta, jolla järjestetään tämän yleissopimuksen ja meriympäristön suojelemista ja säilyttämistä käsittelevien erityisten yleissopimusten, joihin vuoden 1969 yleissopimus kuuluu, välinen suhde, nimittäin ilmenee, ettei Montego Bayn yleissopimus heikennä valtioille näiden erityisten yleissopimusten mukaan kuuluvia nimenomaisia velvoitteita.
Neljänneksi direktiivin 2005/35 7 artiklan 2 kohtaa, jolla Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleen määräykset sisällytetään unionin oikeuteen ja jonka sanamuoto on pääosin yhtäpitävä kyseisen kappaleen sanamuodon kanssa, on tämän tuomion 44 kohdassa esitetyn toteamuksen mukaisesti tulkittava yleissopimuksen mainitun määräyksen mukaisesti. Yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleen tulkinnan on siten lähtökohtaisesti katsottava olevan sovellettavissa direktiivin 2005/35 7 artiklan 2 kohtaan.
Kymmenennen kysymyksen ensimmäinen virke
Kymmenennen kysymyksensä ensimmäisellä virkkeellä, joka on syytä tutkia ensimmäiseksi, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaletta ja direktiivin 2005/35 7 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että niihin sisältyvällä ilmaisulla ”selviä objektiivisia todisteita” tarkoitetaan paitsi todisteita syyllistymisestä rikkomukseen myös todisteita tämän rikkomuksen seurauksista.
Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleessa määrätään, että kun on selviä objektiivisia todisteita siitä, että valtion talousvyöhykkeellä tai aluemerellä purjehtiva alus on tehnyt talousvyöhykkeellä kyseisen 220 artiklan 3 kappaleessa mainitun rikkomuksen, josta rantavaltion rantaviivalle tai tähän liittyville eduille tai sen aluemeren tai talousvyöhykkeen luonnonvaroille aiheutuu huomattavaa vahinkoa tai sen vaaraa, valtio voi, jos todisteet antavat aihetta eikä kyseisen yleissopimuksen 7 osaston määräyksistä muuta johdu, ryhtyä lainsäädäntönsä mukaisiin oikeudellisiin toimenpiteisiin, muun muassa pidättää aluksen.
On todettava, ettei Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleen sanamuodon perusteella ole mahdollista määrittää, liittyykö tähän määräykseen sisältyvä ilmaisu ”selviä objektiivisia todisteita” pelkästään tehtyyn rikkomukseen vai myös sen seurauksiin.
Näin ollen on käytettävä apuna sitä asiayhteyttä, johon kyseiseen määräykseen sisältyvä ilmaisu ”selviä objektiivisia todisteita” liittyy, sekä niitä tavoitteita, joihin Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklalla pyritään.
Tältä osin on syytä todeta, että Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 3, 5 ja 6 kappale muodostavat niiden porrastettujen toimenpiteiden kokonaisuuden, joihin jäsenvaltio voi ryhtyä sellaista alusta kohtaan, jonka epäillään tai jonka on todettu tehneen rikkomuksen tämän valtion talousvyöhykkeellä.
Ensinnäkin tämän yleissopimuksen 220 artiklan 3 kappaleessa viitataan niiden sovellettavien kansainvälisten sääntöjen ja säännösten, joiden tarkoituksena on alusten aiheuttaman pilaantumisen ehkäiseminen, vähentäminen ja valvominen, tai kyseisen valtion lakien ja määräysten, jotka vastaavat ja toimeenpanevat näitä sääntöjä ja säännöksiä, rikkomiseen, ja tässä yhteydessä tällaiset rikkomukset määritellään erityisesti Marpol 73/78 ‑yleissopimuksessa.
Kyseisessä määräyksessä määrätäänkin, että kun on selviä perusteita epäillä, että tällainen rikkomus on tehty, rantavaltio voi vaatia alukselta tietoja siitä, sen rekisteröintisatamasta, satamasta, jossa se on viimeksi käynyt, ja satamasta, jonne se on seuraavaksi matkalla, sekä muita asiaankuuluvia tietoja, joiden avulla voidaan todeta, onko rikkomus tapahtunut.
Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 5 kappaleessa oikeutetaan sitten rantavaltio tarkastamaan alus. Tällöin tässä määräyksessä ei edellytetä pelkästään selviä perusteita epäillä, että alus on tehnyt tämän yleissopimuksen 220 artiklan 3 kappaleessa määritellyn rikkomuksen, vaan myös, että tämä rikkomus on seurauksiltaan erityisen vakava (jäljempänä seurauksiltaan vakava rikkomus). Mainitusta rikkomuksesta on nimittäin täytynyt seurata huomattavia päästöjä, jotka aiheuttavat merkittävää meriympäristön pilaantumista tai sen vaaraa.
Näin ollen on ilmeistä, että Montego Bayn yleissopimuksen laatijat ovat nimenomaan 220 artiklan 5 kappaleessa tarkoitetun seurauksiltaan vakavan rikkomuksen olemassaolon vuoksi antaneet rantavaltiolle oikeuden ryhtyä toimenpiteeseen, joka menee pitemmälle kuin 220 artiklan 3 kappaleessa tarkoitettu toimenpide.
Lopuksi Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappale on verrattavissa tämän yleissopimuksen 220 artiklan 5 kappaleeseen, koska siinä viitataan seurauksiltaan vakavaan rikkomukseen. Tässä määräyksessä tarkoitetusta rikkomuksesta on nimittäin täytynyt seurata päästöjä, joista rantavaltion rantaviivalle tai tähän liittyville eduille tai sen aluemeren tai talousvyöhykkeen luonnonvaroille (jäljempänä rantavaltion oikeushyvät ja niihin liittyvät edut) aiheutuu huomattavaa vahinkoa tai sen vaaraa.
Nämä kaksi määräystä eroavat kuitenkin toisistaan siten, että Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleessa asetetaan sen edellytykseksi, että rantavaltiolla on oikeus toimenpiteisiin, se, että on ”selviä objektiivisia todisteita” siitä, että seurauksiltaan vakava rikkomus on todella tehty, eikä vain selviä perusteita epäillä, että tällainen rikkomus on tehty. Kun kyseisen 220 artiklan 6 kappaleen soveltamisen edellytykset täyttyvät, rantavaltio voi lisäksi ryhtyä erityisen ankaraan toimenpiteeseen, koska se voi kansallisen oikeutensa mukaisesti pidättää kyseessä olevan aluksen.
Näin ollen on ilmeistä, että Montego Bayn yleissopimuksen laatijoiden tarkoituksena on ollut antaa rantavaltiolle oikeus ryhtyä tällaiseen erityisen ankaraan toimenpiteeseen silloin, kun yhtäältä aluksen tekemä rikkomus aiheuttaa rantavaltiolle huomattavaa vahinkoa tai sen vaaraa ja toisaalta kyseessä oleva alus on osoittautunut tällaisen rikkomuksen tekijäksi.
Koska nämä kaksi edellytystä ovat samanarvoisia ja kumulatiivisia, Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaletta on tulkittava siten, että siinä määrätään, että rantavaltion oikeus toimenpiteisiin edellyttää selvien objektiivisten todisteiden olemassaoloa sekä siitä, että kyseessä oleva alus on tehnyt tämän yleissopimuksen 220 artiklan 3 kappaleessa tarkoitetun rikkomuksen, että tästä rikkomuksesta asianomaiselle rantavaltiolle aiheutuvasta huomattavasta vahingosta tai huomattavan vahingon vaarasta.
Tämän määräyksen tällaista tulkintaa tukee Montego Bayn yleissopimuksen tarkoitus, joka on luoda kaikilla merialueilla oikea tasapaino rantavaltioiden ja lippuvaltioiden intressien, jotka voivat olla keskenään ristiriidassa, välillä (tuomio 3.6.2008, Intertanko ym.,
C‑308/06
,
EU:C:2008:312
,
kohta).
Se, että rantavaltio käyttää oikeutta toimenpiteisiin talousvyöhykkeellään, ja erityisesti oikeus pidättää toisen valtion lipun alla purjehtiva alus, millä kyseistä alusta tilapäisesti estetään käyttämästä oikeuttaan vapaaseen merenkulkuun, joka kansainvälisessä merioikeudessa kuitenkin taataan kyseessä olevalla alueella, edellyttää nimittäin rantavaltion ja lippuvaltion intressien oikean tasapainon takaamiseksi sitä, että rantavaltiolla on riittävät todisteet eikä vain perusteltua epäilyä siitä, että alus on tehnyt rikkomuksen, josta aiheutuu vakavaa vahinkoa tai sen vaaraa.
Kymmenennen kysymyksen ensimmäiseen virkkeeseen on siten vastattava, että Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaletta ja direktiivin 2005/35 7 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että niihin sisältyvällä ilmaisulla ”selviä objektiivisia todisteita” tarkoitetaan paitsi todisteita syyllistymisestä rikkomukseen myös todisteita tämän rikkomuksen seurauksista.
Ensimmäinen, toinen ja kolmas kysymys
Ensimmäisellä, toisella ja kolmannella kysymyksellään, jotka on syytä tutkia yhdessä ja toiseksi, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii lähinnä Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleeseen ja direktiivin 2005/35 7 artiklan 2 kohtaan sisältyvän käsitteen ”rantaviiva ja tähän liittyvät edut” tulkitsemista vuoden 1969 yleissopimuksen määräysten mukaisesti.
Montego Bayn yleissopimuksen määräysten tulkitsemiseksi on viitattava Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 1 kappaleen määräyksissä ilmaistuihin kansainvälisen tapaoikeuden sääntöihin, jotka sitovat unionin toimielimiä ja ovat osa unionin oikeusjärjestystä (ks. vastaavasti tuomio 27.2.2018, Western Sahara Campaign UK,
C‑266/16
,
EU:C:2018:118
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja joista ilmenee, että valtiosopimusta on tulkittava vilpittömässä mielessä ja antamalla valtiosopimuksessa käytetyille sanonnoille niille kuuluvassa yhteydessä niiden tavallinen merkitys sekä valtiosopimuksen tarkoituksen ja päämäärän valossa.
Aluksi on syytä todeta, ettei Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleeseen sisältyvää käsitettä ”rantavaltion rantaviiva tai tähän liittyvät edut” määritellä tässä yleissopimuksessa.
Vuoden 1969 yleissopimuksessa käytetään ilmaisua ”rannikkovaltion rannikko tai rannikkoon liittyvät edut” ja täsmennetään, mikä merkitys käsitteelle ”rannikkoon liittyvät edut” on annettava.
Tarkemmin sanottuna kyseisen yleissopimuksen mukaan sopimuspuolet ”voivat ryhtyä aavalla merellä sellaisiin toimenpiteisiin, jotka saattavat olla tarpeellisia estämään, lieventämään tai poistamaan niiden rannikkoon tai siihen liittyviin etuihin kohdistuvaa meren öljysaastunnasta tai sellaisen uhasta aiheutuvaa vakavaa vaaraa, joka on johtunut merionnettomuudesta tai sellaiseen onnettomuuteen liittyvistä toimista ja jonka järkevästi arvostellen voidaan otaksua johtavan huomattaviin vahingollisiin seuraamuksiin”.
Lisäksi mainitun yleissopimuksen 2 artiklan 4 kohdassa olevan määritelmän mukaan ”rannikkoon liittyvillä eduilla” tarkoitetaan ”rannikkovaltion etuja, joita merionnettomuus suoranaisesti loukkaa tai uhkaa, kuten [ensinnäkin] sellaista toimintaa merenrannikolla, satamassa tai joen suulla, kalastus mukaan luettuna, joka muodostaa olennaisen toimeentulokeinon sitä harjoittaville henkilöille; [toiseksi] asianomaisen alueen matkailutoimintaa; [ja kolmanneksi] rannikkoväestön terveyttä ja asianomaisen alueen hyvinvointia, meren elollisten luonnonvarojen ja eläimistön ja kasviston säilyttäminen mukaan luettuna”.
On syytä todeta, että vuoden 1969 yleissopimukseen sisältyvä käsite ”rannikkovaltion rannikko tai siihen liittyvät edut” on analoginen suhteessa Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleessa käytettyyn käsitteeseen ”rantavaltion rantaviiva tai tähän liittyvät edut”.
Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleessa tosin käytetään sanaa ”rantaviiva” mutta vuoden 1969 yleissopimuksen 1 artiklan 1 kohdassa sanaa ”rannikko”. Kumpikin sana kuitenkin tarkoittaa yleiskielisessä merkityksessään meren ja mantereen välistä reuna-aluetta. Lisäksi molempien määräysten englanninkieliset versiot on laadittu samalla tavalla siten, että tästä reuna-alueesta käytetään samaa nimitystä ”coastline”.
Tässä 220 artiklan 6 kappaleessa käytetään myös sanaa ”rantavaltio” mutta vuoden 1969 yleissopimuksen 2 artiklan 4 kohdassa sanaa ”rannikkovaltio”. Kumpikin sana kuitenkin tarkoittaa yleiskielisessä merkityksessään valtiota, jonka maa-alue sijaitsee merialueen reunalla.
Kuten julkisasiamies on lisäksi huomauttanut ratkaisuehdotuksensa 70 kohdassa, Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleen syntyhistorian perusteella on selvää, että sopimuspuolet saivat vaikutteita vuoden 1969 yleissopimuksesta määrätessään, että rantavaltioilla pitäisi olla toimivalta toteuttaa toimenpiteitä myös rantavaltion lainkäyttövaltaan kuuluvalla talousvyöhykkeellä sääntöjä rikkoneita ulkomaalaisia aluksia vastaan. Näin ollen on katsottava, että Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleeseen sisältyvälle käsitteelle ”rantaviiva tai tähän liittyvät edut” on lähtökohtaisesti annettava vuoden 1969 yleissopimuksen 1 artiklan 1 kohdan ja 2 artiklan 4 kohdan mukainen merkitys.
On tosin myös syytä muistuttaa, että vuoden 1969 yleissopimuksen hyväksymisen ajankohtana talousvyöhykettä koskevat säännöt eivät vielä sisältyneet kansainväliseen oikeuteen.
Montego Bayn yleissopimuksessa on kuitenkin vahvistettu talousvyöhykkeen tunnustaminen, ja siinä vahvistetaan nykyisin talousvyöhykettä koskevat oikeussäännöt. Tässä yhteydessä jo tämän yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleen sanamuodosta ilmenee selvästi, että nämä säännöt ulottuvat myös sen talousvyöhykkeen niin elollisiin kuin elottomiin luonnonvaroihin, jotka mainitun yleissopimuksen 56 artiklan 1 kappaleen a ja b kohdan määräysten mukaisesti kuuluvat rantavaltion lainkäyttövaltaan.
Lisäksi Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleeseen sisältyvä käsite rantavaltion aluemeren ”luonnonvarat” on käsitettävä siten, että ilmaisu tarkoittaa myös aluemeren elottomia luonnonvaroja.
Ensimmäiseen, toiseen ja kolmanteen kysymykseen on kaiken edellä todetun perusteella vastattava, että Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleeseen ja direktiivin 2005/35 7 artiklan 2 kohtaan sisältyvää käsitettä ”rantaviiva tai tähän liittyvät edut” on tulkittava siten, että sillä on lähtökohtaisesti sama merkitys kuin vuoden 1969 yleissopimuksen 1 artiklan 1 kohtaan ja 2 artiklan 4 kohtaan sisältyvällä käsitteellä ”rannikko tai rannikkoon liittyvät edut” ja että kyseistä 220 artiklan 6 kappaletta sovelletaan myös rantavaltion aluemeren elottomiin luonnonvaroihin ja sen talousvyöhykkeen kaikkiin luonnonvaroihin.
Neljäs kysymys
Neljännellä kysymyksellään, joka on syytä tutkia kolmanneksi, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii lähinnä, onko Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaletta ja direktiivin 2005/35 7 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että aluemeren tai talousvyöhykkeen luonnonvaroilla tarkoitetaan näissä määräyksissä vain hyödynnettäviä lajeja, vai kuuluvatko niihin myös hyödynnettäviin lajeihin liittyvät tai niistä riippuvaiset lajit, kuten esimerkiksi hyödynnettävien lajien ravintonaan käyttämät kasvi- ja eläinlajit.
On syytä todeta, että Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleessa tarkoitetaan vahinkoa tai sen vaaraa, joka aiheutuu rantavaltion aluemeren tai talousvyöhykkeen kaikille luonnonvaroille. Tätä määräystä on siten tulkittava tältä osin laajasti, kuten jo sen sanamuodosta ilmenee, eikä siinä ole katsottava jätettävän joitakin luonnonvaroja tämän määräyksen ulkopuolelle.
Näin ollen tässä 220 artiklan 6 kappaleessa tarkoitetuilla rantavaltion aluemeren tai talousvyöhykkeen luonnonvaroilla on käsitettävä tarkoitettavan hyödynnettävien lajien lisäksi myös hyödynnettäviin lajeihin liittyviä tai niistä riippuvaisia eliölajeja.
Näiden eri lajien välinen keskinäinen riippuvuus on sitä paitsi otettu nimenomaisesti huomioon Montego Bayn yleissopimuksessa. Elollisten luonnonvarojen säilyttämiseksi tämän yleissopimuksen 61 artiklassa määrätyllä tavalla rantavaltion on nimittäin toteuttaessaan tämän artiklan 3 kappaleen nojalla toimenpiteitä hyödynnettävien lajien kantojen pysyttämiseksi tai palauttamiseksi otettava mainitun artiklan 4 kappaleen nojalla nimenomaisesti huomioon myös niiden vaikutukset hyödynnettäviin lajeihin liittyviin tai niistä riippuvaisiin lajeihin.
Neljänteen kysymykseen on siten vastattava, että Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaletta ja direktiivin 2005/35 7 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että rantavaltion aluemeren tai talousvyöhykkeen luonnonvaroilla tarkoitetaan näissä määräyksissä sekä hyödynnettäviä lajeja että hyödynnettäviin lajeihin liittyviä tai niistä riippuvaisia lajeja, kuten esimerkiksi hyödynnettävien lajien ravintonaan käyttämiä kasvi- ja eläinlajeja.
Kuudes kysymys
Kuudennella kysymyksellään, joka on syytä tutkia neljänneksi, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa selvittää, millä tavoin Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 5 kappaleeseen sisältyvä käsite ”merkittävä pilaantuminen” on mahdollisesti otettava huomioon sovellettaessa tämän yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaletta ja direktiivin 2005/35 7 artiklan 2 kohtaa ja erityisesti arvioitaessa rikkomuksen seurauksia sellaisina kuin ne määritellään näissä säännöissä.
Tältä osin on niin, että vaikkei Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 5 kappaleessa määritellä pilaantumisen käsitettä, tämän yleissopimuksen 1 artiklan 4 kohdasta ilmenee, että ”meriympäristön pilaantuminen” tarkoittaa ”ihmisen toimesta suoraan tai välillisesti tapahtuvaa aineiden tai energian johtamista meriympäristöön, johon kuuluvat myös jokisuistot, niin että sen seurauksena joko tosiasiallisesti tai todennäköisesti elolliset luonnonvarat ja merellinen elämä vahingoittuisivat, ihmisten terveys vaarantuisi, merellä tapahtuva toiminta kuten kalastus ja muu oikeutettu meren käyttö vaikeutuisi, meriveden käyttöominaisuudet huonontuisivat, viihtyisyys vähenisi tai aiheutuisi muita vastaavia haittoja”.
Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleessa puolestaan viitataan muun muassa käsitteeseen rantavaltion ”tähän liittyvät edut”, jolla on tämän tuomion 75 kohdasta ilmenevin tavoin lähtökohtaisesti vuoden 1969 yleissopimuksen 2 artiklan 4 kohdan mukainen merkitys.
Vaikka rantavaltion ”tähän liittyvien” etujen suojaaminen tuleekin yleensä merkitykselliseksi pilaantumistapauksissa, on syytä todeta, että vuoden 1969 yleissopimuksen 2 artiklan 4 kohdassa tarkoitetaan kuitenkin erityisesti tällaisesta pilaantumisesta aiheutuvia rannikkovaltioon kohdistuvia taloudellisia, sosiaalisia ja terveydellisiä haittoja eli tarkemmin sanottuna sitä, että ensinnäkin meren rannikolla asuvan väestön harjoittamille meren käyttöön liittyville elinkeinoille, jotka muodostavat olennaisen toimeentulokeinon tälle väestölle, ja toiseksi rannikkoalueen matkailutoiminnalle ja kolmanneksi rannikkoväestön terveydelle ja hyvinvoinnille aiheutuu vakava vahinko tai sen vaara.
Tämä vertailu osoittaa, että Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 5 kappaleen ja sen 220 artiklan 6 kappaleen välillä on olennaisia eroja.
Yhtäältä nimittäin kyseisen 220 artiklan 5 kappaleen tarkoitus ei Montego Bayn yleissopimuksen 1 artiklan 4 kohdan mukaisesti tulkittuna ole suojella erityisesti rantavaltion oikeushyviä ja niihin liittyviä etuja, eikä rantavaltion toisaalta tarvitse osoittaa näihin etuihin kohdistuvan ”vakavan vahingon” olemassaoloa.
Koska näillä määräyksillä on siten eri tarkoitus, Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleen soveltamiseksi ei lähtökohtaisesti ole tarpeen ottaa huomioon tämän yleissopimuksen 220 artiklan 5 kappaleessa tarkoitettua ”merkittävän pilaantumisen” käsitettä.
Kuudenteen kysymykseen on näin ollen vastattava, että Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 5 kappaleeseen sisältyvää käsitettä ”merkittävä pilaantuminen” ei lähtökohtaisesti ole otettava huomioon sovellettaessa tämän yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaletta ja direktiivin 2005/35 7 artiklan 2 kohtaa ja erityisesti arvioitaessa rikkomuksen seurauksia sellaisina kuin ne määritellään näissä säännöissä.
Viides ja seitsemäs kysymys ja kymmenennen kysymyksen kaksi viimeistä virkettä
Viidennellä ja seitsemännellä kysymyksellään ja kymmenennen kysymyksensä kahdella viimeisellä virkkeellä, jotka on syytä tutkia yhdessä viidenneksi, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii lähinnä, miten rikkomuksen seurauksia on arvioitava sellaisina kuin ne on määritelty Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleessa ja direktiivin 2005/35 7 artiklan 2 kohdassa.
Kuten tämän tuomion 65 kohdasta ilmenee, Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaletta on tulkittava siten, että siinä tarkoitetaan selviä objektiivisia todisteita sekä rikkomuksen tekemisestä että tämän rikkomuksen seurauksista.
Tässä määräyksessä määrätään myös, että sen soveltamisen edellytyksenä on, että aluksen tekemästä rikkomuksesta on seurannut päästöjä, jotka tämän tuomion 59 kohdassa mainituin tavoin aiheuttavat rantavaltion tietyille oikeushyville tai niihin liittyville eduille huomattavaa vahinkoa tai sen vaaraa.
Tämä edellyttää kulloisessakin tilanteessa kaikkien niiden seikkojen huomioon ottamista, joilla voidaan osoittaa, että näille oikeushyville ja eduille on aiheutunut vahinkoa tai sen vaaraa, ja arvioida, kuinka suuri vahinko tai sen vaara näille oikeushyville tai niihin liittyville eduille on aiheutettu, antamatta kuitenkaan lähtökohtaisesti etusijaa tietynlaisille todisteille.
Tässä yhteydessä on syytä todeta, että Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleessa suojatut rantavaltion oikeushyvät ja niihin liittyvät edut koostuvat heterogeenisistä tekijöistä.
Tästä seuraa, että vahingoitetut oikeushyvät ja edut on yksilöitävä sen arvioimiseksi, kuinka vakava johonkin tai jopa kaikkiin näistä tekijöistä kohdistuva vahinko on.
On myös otettava huomioon vahingoitetun oikeushyvän tai siihen liittyvän edun erityinen luonne. Rantavaltion haavoittuvuus päästöjen vahingollisten vaikutusten vuoksi nimittäin vaihtelee näistä oikeushyvistä tai niihin liittyvistä eduista riippuen. Rannikolla asuvan väestön terveyteen kohdistuva vaara onkin rantavaltion kannalta lähtökohtaisesti vakavampi kuin puhtaasti taloudellinen vahinko.
Lisäksi on selvitettävä kyseessä olevien päästöjen seuraukset rantavaltion oikeushyvien tai niihin liittyvien etujen kannalta.
Kun otetaan huomioon yhtäältä kiireellisyys, joka voi liittyä turvaamistoimesta päättämiseen, ja toisaalta se, että jo vahingon vaara on Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleen sanamuodosta ilmenevin tavoin merkityksellinen, rantavaltion oikeuttamiseksi tällaiseen toimenpiteeseen ryhtymiseen on tältä osin riittävää osoittaa käytettävissä olevat tieteelliset tiedot huomioon ottaen sen vahingon laatu ja laajuus, jonka kyseessä olevat päästöt saattavat aiheuttaa rantavaltion oikeushyville ja niihin liittyville eduille. Tältä osin on erityisesti otettava mahdollisuuksien mukaan huomioon kyseessä oleviin päästöihin sisältyvän haitallisen aineen tai tällaisten aineiden luonne sekä näiden päästöjen määrä, leviämissuunta, leviämisnopeus ja niiden leviämisen kestoaika.
Kaikesta edellä todetusta seuraa, että viidenteen ja seitsemänteen kysymykseen ja kymmenennen kysymyksen kahteen viimeiseen virkkeeseen on vastattava, että arvioitaessa rikkomuksen seurauksia, sellaisina kuin ne on määritelty Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleessa ja direktiivin 2005/35 7 artiklan 2 kohdassa, on otettava huomioon kaikki ne seikat, joilla voidaan osoittaa, että rantavaltion oikeushyville ja niihin liittyville eduille on aiheutunut vahinkoa tai sen vaaraa, ja arvioida, kuinka suuri vahinko tai sen vaara näille oikeushyville tai eduille on aiheutettu, ottaen huomioon erityisesti
–
vahingoittamisen kohdistuminen samanaikaisesti useampiin tai jopa kaikkiin näistä oikeushyvistä ja niihin liittyvistä eduista sekä rantavaltion haavoittuvuuden erot sen eri oikeushyvien ja niihin liittyvien etujen vahingoittamisen yhteydessä
–
päästöjen ennakoitavissa olevat haitalliset seuraukset näiden oikeushyvien ja niihin liittyvien etujen kannalta käyttäen perustana käytettävissä olevien tieteellisten tietojen lisäksi myös kyseessä oleviin päästöihin sisältyvän haitallisen aineen tai tällaisten aineiden luonnetta sekä näiden päästöjen määrää, leviämissuuntaa, leviämisnopeutta ja niiden leviämisen kestoaikaa.
Yhdeksäs kysymys
Yhdeksännellä kysymyksellään, joka on syytä tutkia kuudenneksi, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, millä tavoin Itämeren alueen maantieteelliset ja ekologiset erityispiirteet ja herkkyys mahdollisesti vaikuttavat Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleen ja direktiivin 2005/35 7 artiklan 2 kohdan soveltamisedellytyksiin.
Tältä osin Itämeri on julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 105 kohdassa toteamin tavoin kansainvälisesti tunnustettu erityisalueeksi, jolla on maantieteelliset erityispiirteet ja erityistä suojelua vaativa poikkeuksellisen herkkä ekosysteemi.
Tällaiset erityispiirteet vaikuttavatkin suoraan Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 3 kappaleessa tarkoitetun rikkomuksen määrittelyyn ja luonnehdintaan ja siten myös tämän yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleen soveltamiseen. Marpol 73/78 ‑yleissopimuksen I liitteessä olevan C‑osan 15 säännön B-kohdassa nimittäin määritellään erityisalueella tehty rikkomus ankarammalla tavalla kuin päästön tapahtuessa erityisalueen ulkopuolella.
On kuitenkin syytä muistuttaa, että Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleen varsinaisena tarkoituksena ei ole varmistaa erityisalueen erityistä suojelua vaan suojata rantavaltion tiettyjä oikeushyviä ja etuja siitä riippumatta, onko tähän valtioon rajoittuva meri erityisalue vai ei.
Vaikka Itämeren erityispiirteet voitaisiin mahdollisesti ottaa huomioon rantavaltiolle aiheutuneen vahingon laajuuden arvioinnissa, tällaiset erityispiirteet eivät kuitenkaan voi vaikuttaa tähän arviointiin automaattisesti.
Edellä todetusta seuraa, että yhdeksänteen kysymykseen on vastattava, että Itämeren alueen maantieteelliset ja ekologiset erityispiirteet ja herkkyys vaikuttavat Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleen ja direktiivin 2005/35 7 artiklan 2 kohdan soveltamisedellytyksiin siltä osin kuin on kyse rikkomuksen määrittelystä ja oikeudellisesta luonnehdinnasta sekä myös, muttei kuitenkaan automaattisesti, sen vahingon laajuuden arviointiin, joka kyseisestä rikkomuksesta on aiheutunut rantavaltion oikeushyville ja niihin liittyville eduille.
Kahdeksas kysymys
Kahdeksannella kysymyksellään, joka on syytä tutkia viimeiseksi, ennakkoratkaisua pyytävä tuomioistuin haluaa selvittää, onko direktiivin 2005/35 1 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että siinä annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus toteuttaa kansainvälisen oikeuden mukaisia toimenpiteitä, jotka ovat tiukempia kuin tämän direktiivin 7 artiklan 2 kohdassa mainitut, kun viimeksi mainittua säännöstä sovelletaan.
Kuten jo direktiivin 2005/35 1 artiklan 2 kohdan sanamuodosta tältä osin ilmenee, direktiivi ei estä jäsenvaltioita toteuttamasta tiukempia kansainvälisen oikeuden mukaisia toimenpiteitä alusten aiheuttamaa ympäristön pilaantumista vastaan.
On myös syytä todeta, ettei mainitun direktiivin mistään säännöksestä ilmene, että tässä 1 artiklan 2 kohdassa jäsenvaltioille annettu mahdollisuus olisi rajattava koskemaan vain tiettyjä direktiivin säännöksiä.
Tästä seuraa, että tällaista mahdollisuutta on lähtökohtaisesti sovellettava myös direktiivin 2005/35 7 artiklan 2 kohtaan, jossa säädetään rantavaltion toimivallasta ryhtyä oikeudellisiin toimiin kauttakulussa olevaa alusta kohtaan.
Direktiivin 2005/35 1 artiklan 2 kohdassa täsmennetään kuitenkin, että tällaisten mahdollisten tiukempien toimenpiteiden on oltava kansainvälisen oikeuden mukaisia.
Tältä osin on todettava, että direktiivin 2005/35 7 artiklan 2 kohtaa on tämän tuomion 49 kohdasta ilmenevin tavoin tulkittava Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleen mukaisesti.
Tämän tuomion 63 kohdan mukaan kyseisessä 220 artiklan 6 kappaleessa ilmaistaan Montego Bayn yleissopimuksella tavoiteltu pyrkimys luoda kaikilla merialueilla oikea tasapaino rantavaltioiden ja lippuvaltioiden intressien, jotka voivat olla keskenään ristiriidassa, välillä.
Direktiivin 2005/35 7 artiklan 2 kohdassa ei siten voida katsoa annettavan rantavaltiolle oikeutta toteuttaa tiukempia kuin tässä artiklassa säädettyjä toimenpiteitä, sillä muussa tapauksessa rikottaisiin rantavaltion etujen ja lippuvaltion etujen välinen oikea tasapaino, johon Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleella pyritään.
Tällainen tulkinta ei kuitenkaan voi estää rantavaltiota ryhtymästä toimenpiteisiin, jotka ulottuvuudeltaan vastaavat kyseisessä 220 artiklan 6 kappaleessa määrättyjä toimenpiteitä, sillä mainitussa artiklassa ei määrätä sallittujen toimenpiteiden tyhjentävästä luettelosta, mikä ilmenee siitä, että siinä käytetään ilmaisua ”muun muassa”.
Edellä todetusta seuraa, että kahdeksanteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2005/35 1 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että siinä ei anneta jäsenvaltioille mahdollisuutta toteuttaa kansainvälisen oikeuden mukaisia toimenpiteitä, jotka ovat tiukempia kuin tämän direktiivin 7 artiklan 2 kohdassa mainitut, kun viimeksi mainittua säännöstä sovelletaan, mutta rantavaltioilla on oikeus ryhtyä muihin toimenpiteisiin, jotka ulottuvuudeltaan vastaavat mainitussa 220 artiklan 6 kappaleessa määrättyjä toimenpiteitä.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Montego Bayssa 10.12.1982 allekirjoitetun Yhdistyneiden Kansakuntien merioikeusyleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaletta ja alusten aiheuttamasta ympäristön pilaantumisesta ja pilaamisrikoksista määrättävistä seuraamuksista, myös rikosoikeudellisista seuraamuksista, 7.9.2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/35/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 21.10.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/123/EY, 7 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että niihin sisältyvällä ilmaisulla ”selviä objektiivisia todisteita” tarkoitetaan paitsi todisteita syyllistymisestä rikkomukseen myös todisteita tämän rikkomuksen seurauksista.

2)
Yhdistyneiden Kansakuntien merioikeusyleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleeseen ja direktiivin 2005/35, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/123, 7 artiklan 2 kohtaan sisältyvää käsitettä ”rantaviiva tai tähän liittyvät edut” on tulkittava siten, että niillä on lähtökohtaisesti sama merkitys kuin väliintulosta öljynsaastuntaonnettomuuksissa aavalla merellä Brysselissä 29.11.1969 tehdyn yleissopimuksen 1 artiklan 1 kohtaan ja 2 artiklan 4 kohtaan sisältyvällä käsitteellä ”rannikko tai rannikkoon liittyvät edut” ja että kyseistä 220 artiklan 6 kappaletta sovelletaan myös rantavaltion aluemeren elottomiin luonnonvaroihin ja sen talousvyöhykkeen kaikkiin luonnonvaroihin.

3)
Yhdistyneiden Kansakuntien merioikeusyleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaletta ja direktiivin 2005/35, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/123, 7 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että rantavaltion aluemeren tai talousvyöhykkeen luonnonvaroilla tarkoitetaan näissä määräyksissä sekä hyödynnettäviä lajeja että hyödynnettäviin lajeihin liittyviä tai niistä riippuvaisia lajeja, kuten esimerkiksi hyödynnettävien lajien ravintonaan käyttämiä kasvi- ja eläinlajeja.

4)
Yhdistyneiden Kansakuntien merioikeusyleissopimuksen 220 artiklan 5 kappaleeseen sisältyvää käsitettä ”merkittävä pilaantuminen” ei lähtökohtaisesti ole otettava huomioon sovellettaessa tämän yleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaletta ja direktiivin 2005/35, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/123, 7 artiklan 2 kohtaa ja erityisesti arvioitaessa rikkomuksen seurauksia sellaisina kuin ne määritellään näissä säännöissä.

5)
Arvioitaessa rikkomuksen seurauksia, sellaisina kuin ne on määritelty Yhdistyneiden Kansakuntien merioikeusyleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleessa ja direktiivin 2005/35, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/123, 7 artiklan 2 kohdassa, on otettava huomioon kaikki ne seikat, joilla voidaan osoittaa, että rantavaltion oikeushyville ja niihin liittyville eduille on aiheutunut vahinkoa tai sen vaaraa, ja arvioida, kuinka suuri vahinko tai sen vaara näille oikeushyville tai eduille on aiheutettu, ottaen huomioon erityisesti
–
vahingoittamisen kohdistuminen samanaikaisesti useampiin tai jopa kaikkiin näistä oikeushyvistä ja niihin liittyvistä eduista sekä rantavaltion haavoittuvuuden erot sen eri oikeushyvien ja niihin liittyvien etujen vahingoittamisen yhteydessä
–
päästöjen ennakoitavissa olevat haitalliset seuraukset näiden oikeushyvien ja niihin liittyvien etujen kannalta käyttäen perustana käytettävissä olevien tieteellisten tietojen lisäksi myös kyseessä oleviin päästöihin sisältyvän haitallisen aineen tai tällaisten aineiden luonnetta sekä näiden päästöjen määrää, leviämissuuntaa, leviämisnopeutta ja niiden leviämisen kestoaikaa.

6)
Itämeren alueen maantieteelliset ja ekologiset erityispiirteet ja herkkyys vaikuttavat Yhdistyneiden Kansakuntien merioikeusyleissopimuksen 220 artiklan 6 kappaleen ja direktiivin 2005/35, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/123, 7 artiklan 2 kohdan soveltamisedellytyksiin siltä osin kuin on kyse rikkomuksen määrittelystä ja oikeudellisesta luonnehdinnasta sekä myös, muttei kuitenkaan automaattisesti, sen vahingon laajuuden arviointiin, joka kyseisestä rikkomuksesta on aiheutunut rantavaltion oikeushyville ja niihin liittyville eduille.

7)
Direktiivin 2005/35, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/123, 1 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että siinä ei anneta jäsenvaltioille mahdollisuutta toteuttaa kansainvälisen oikeuden mukaisia toimenpiteitä, jotka ovat tiukempia kuin tämän direktiivin 7 artiklan 2 kohdassa mainitut, kun viimeksi mainittua säännöstä sovelletaan, mutta rantavaltioilla on oikeus ryhtyä muihin toimenpiteisiin, jotka ulottuvuudeltaan vastaavat mainitussa 220 artiklan 6 kappaleessa määrättyjä toimenpiteitä.

Bay Larsen
Malenovský
Safjan
Šváby
Vilaras
Julistettiin Luxemburgissa 11 päivänä heinäkuuta 2018.
A. Calot Escobar
kirjaaja
L. Bay Larsen
jaoston puheenjohtaja
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: suomi.