CELEX: 62015CJ0156
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Direktyva 2002/47/EB
Taikymo sritis
„Finansinio įkaito“, „atitinkamų finansinių įsipareigojimų“ ir finansinio įkaito „pateikimo“ sąvokos
Galimybė realizuoti finansinį įkaitą neatsižvelgiant į iškeltą bankroto bylą
Atsiskaitomosios sąskaitos sutartis, kurioje numatyta finansinio įkaito sąlyga

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2002 m. birželio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/47/EB dėl susitarimų dėl finansinio įkaito (
OL L 168, 2002, p. 43
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 10 sk., 3 t., p. 89) išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas sprendžiant
SIA Private Equity Insurance Group
ir
AS Swedbank
ginčą dėl ieškinio dėl žalos atlyginimo, kurį pirmoji bendrovė pareiškė antrajai bendrovei.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 98/26/EB
Vadovaujantis 1998 m. gegužės 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/26/EB dėl atsiskaitymų baigtinumo mokėjimų ir vertybinių popierių atsiskaitymų sistemose (
OL L 166, 1998, p. 45
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 3 t., p. 107) 1 straipsniu:
„Šios direktyvos nuostatos taikomos:
a)
bet kuriai 2 straipsnio a punkte apibrėžtai sistemai, kurią reglamentuoja valstybės narės teisė ir kurios operacijos atliekamos bet kokia valiuta, [eurais] arba įvairiomis valiutomis, kurias minėta sistema keičia vieną į kitą;
b)
visiems tokios sistemos dalyviams;
c)
įkaitui, kuris pateikiamas:
—
dalyvaujant sistemoje arba
—
atliekant operacijas, kurias vykdo valstybių narių centriniai bankai, atlikdami savo, kaip centrinių bankų, funkcijas.“
Pagal šios direktyvos 2 straipsnio a punkto pirmą pastraipą:
„Šioje direktyvoje:
a)
„sistema“ – tai oficialus susitarimas:
—
tarp trijų arba daugiau dalyvių, neįskaitant galimo atsiskaitymų tarpininko, galimos kitos pagrindinės sandorio šalies, galimų kliringo namų arba galimo netiesioginio sistemos dalyvio, kai pervedimo pavedimai tarp dalyvių vykdomi taikant bendras taisykles ir laikantis standartizuotos tvarkos,
—
kurį reglamentuoja dalyvių pasirinktos valstybės narės teisė; tačiau dalyviai gali pasirinkti taikyti tik tos valstybės narės, kurioje yra bent vieno iš jų pagrindinė buveinė, teisę ir
—
kuris, nepažeidžiant kitų griežtesnių nacionalinės teisės aktuose nustatytų bendrai taikomų sąlygų, laikomas sistema ir apie kurį valstybė narė, kurios teisė yra taikoma, praneša Komisijai po to, kai įsitikina, kad sistemą reglamentuojančios taisyklės yra tinkamos.“
Direktyva 2002/47
Direktyvos 2002/47 1, 3–5, 9, 10, 17 ir 18 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(1)
[Direktyva 98/26] yra svarbus etapas kuriant patikimą mokėjimų ir vertybinių popierių atsiskaitymų teisinę sistemą. Minėtos direktyvos įgyvendinimas akivaizdžiai parodė, kaip svarbu yra sumažinti sisteminę riziką, būdingą sistemoms, veikiamoms kelių skirtingų jurisdikcijų, bei kaip naudinga turėti tokioms sistemoms nustatytas bendrąsias taisykles dėl įkaitų.
<…>
(3)
Bendrijoje reiktų nustatyti tvarką dėl įkaito teikimo vertybiniais popieriais bei pinigais [(toliau – finansinis įkaitas)] tiek paliekant teisę į įkeistą turtą, tiek perduodant nuosavybės teises, įskaitant atpirkimo sandorius. Tai būtų indėlis ne tik į finansinės rinkos integraciją ir efektyvumą, bet ir į finansinės sistemos Bendrijoje stabilumą, tuo pačiu remiant laisvę teikti paslaugas bei laisvą kapitalo judėjimą vieningoje finansinių paslaugų rinkoje. Šioje direktyvoje dėmesys skiriamas dvišaliams susitarimams dėl finansinio įkaito.
(4)
Ši direktyva yra priimta kaip dalis Europos teisiniame kontekste, kurį visų pirma sudaro [Direktyva 98/26] bei 2001 m. balandžio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/24/EB dėl kredito įstaigų reorganizavimo ir likvidavimo [(
OL L 125
, 2001, p. 15; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 4 t., p. 15)], 2001 m. kovo 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva [2001/17/EB] dėl draudimo įmonių reorganizavimo ir likvidavimo [(
OL L 110
, 2001, p. 28; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 4 t., p. 3)] bei 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų [(
OL L 160, 2000, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 191)]. Ši direktyva atitinka bendrą anksčiau minėtų teisės aktų modelį ir jam neprieštarauja. Be to, ši [d]irektyva papildo jau galiojančius teisės aktus, nes reglamentuoja tolesnius veiksmus ir yra paskesnis dokumentas, susijęs su tam tikrais, tais teisės aktais jau reglamentuotais, dalykais.
(5)
Siekdamos pagerinti susitarimų dėl finansinio įkaito teisinį tikrumą, valstybės narės turėtų užtikrinti, kad tokiems susitarimams netaikomos tam tikros teisės aktų dėl nemokumo nuostatos, o visų pirma tos, kurios neleistų efektyviai įgyvendinti finansinių įkeitimų ar sukeltų abejonių dėl šiuo metu taikomų įkeitimo būdų, tokios kaip nuostatos dėl dvišalių tarpusavio užskaitų suėjus terminui, papildomo įkaito pateikimas papildant įkaitą ir įkaito pakeitimo.
<…>
(9)
Siekiant sumažinti administracines prievoles, šalims, besinaudojančioms finansiniais įkaitais pagal šią direktyvą, vienintelis nacionalinės teisės nustatytas tinkamumo reikalavimas dėl finansinių įkeitimų būtų tas, kad finansinis įkaitas yra pateiktas, perleistas, saugomas, užregistruotas ar kitaip kam nors priskirtas tokiu būdu, kad tą įkaitą turėtų ar kitaip jį kontroliuotų įkaito gavėjas ar asmuo, veikiantis įkaito gavėjo vardu, neišskiriant tų įkeitimo būdų, kai įkaito davėjui leidžiama pakeisti įkaitą ar atsiimti įkaito perteklių.
(10)
Dėl tų pačių priežasčių sutarties dėl finansinio įkaito sudarymas, galiojimas, tinkamumas, įgyvendinamumas ar leistinumas kaip įrodymo arba finansinio įkaito pateikimas pagal susitarimą dėl finansinio įkaito neturėtų priklausyti nuo jokio formalaus akto veikimo, pavyzdžiui, nuo kurio nors dokumento sudarymo tam tikra forma ar ypatingu būdu, nuo kokių nors sisteminimo veiksmų kartu su oficialiąja ar viešąja įstaiga atlikimo arba įregistravimo viešajame registre, nuo paskelbimo laikraštyje ar žurnale, oficialiajame registre arba kur nors kitur, nuo pranešimo valstybės tarnautojui ar tam tikros formos įrodymo pateikimo dokumento vykdymo ar priemonės įgyvendinimo dieną, atitinkamų finansinių įsipareigojimų sumos ar kokių nors kitų dalykų. Kita vertus, ši direktyva turėtų subalansuoti rinkos veiksmingumą ir susitarimo šalių ir trečiųjų šalių saugumą, tuo,
inter alia
, išvengiant sukčiavimo rizikos. Toks subalansuotumas turėtų būti pasiektas šia direktyva reglamentuojant tik tokius susitarimus dėl finansinio įkaito, kurie numato tam tikrą nuosavybės teisių atėmimo formą, t. y. finansinio įkaito pateikimą ir tais atvejais, kai finansinio įkaito pateikimas gali būti įrodytas raštu ar kita akivaizdžia priemone, tuo užtikrinant to įkeitimo atsekamumą. <…>
<…>
(17)
Ši direktyva numato greitą ir neformalistinę vykdymo tvarką, siekiant apsaugoti finansinį stabilumą ir sumažinti blogos įtakos poveikį tuo atveju, kai viena sandorio šalis nevykdo savo įsipareigojimų pagal susitarimą dėl finansinio įkaito. <…>
(18)
<…> Pinigai reiškia tik tokius pinigus, kurie kredituojami į sąskaitą arba panašūs reikalavimai [arba panašius reikalavimus] dėl pinigų išmokėjimo (pavyzdžiui, pinigų rinkos depozitai), tačiau atmetant banknotų panaudojimo galimybę.“
Šios direktyvos 1 straipsnyje „Objektas ir taikymo sritis“ nustatyta:
„1.   Ši direktyva nustato Bendrijos tvarką, taikomą susitarimams dėl finansinio įkaito, atitinkantiems 2 ir 5 dalyse išdėstytus reikalavimus, bei finansiniam įkaitui pagal 4 ir 5 dalyse išdėstytas sąlygas.
2.   Tiek įkaito gavėjas, tiek įkaito davėjas turi priklausyti vienai iš šių kategorijų:
a)
valstybinės valdžios institucija <…>
b)
centrinis bankas <…>
c)
finansų įstaiga, kuriai taikomi riziką ribojantys standartai <…>
d)
kita pagrindinė sandorio šalis, atsiskaitymų tarpininkas ar kliringo namai, kaip tai apibrėžta Direktyvos [98/26] atitinkamuose 2 straipsnio c, d ir e punktuose <…>
e)
kitas nei fizinis asmuo, įskaitant juridinio asmens teisių neturinčias firmas ar bendrijas, tačiau su sąlyga, kad kita šalis yra įstaiga, apibrėžta a–d punktuose.
3.   Valstybės narės gali netaikyti šios direktyvos tiems finansiniams įkeitimo susitarimams, kuriuose viena iš šalių yra 2 dalies e punkte paminėtas asmuo.
<…>
4.   a) Pateikiamas finansinis įkaitas turi būti sudarytas iš pinigų arba finansinių priemonių.
<…>
5.   Ši direktyva taikoma finansiniam įkaitui, kai tik jis pateikiamas ir jeigu jo pateikimas gali būti įrodytas raštu.
Finansinio įkaito pateikimo įrodymas turi sudaryti galimybę identifikuoti tą finansinį įkaitą, kuriam tas įrodymas taikomas. Šiuo tikslu pakanka įrodyti, kad įkaitas nematerialiais vertybiniais popieriais buvo įskaitytas į atitinkamą sąskaitą ar sudaro joje kreditinį likutį ir kad piniginis įkaitas buvo įskaitytas ar sudaro kreditinį likutį nurodytoje sąskaitoje.
<…>“
Šios direktyvos 2 straipsnis „Apibrėžimai“ suformuluotas taip:
„1.   Šioje direktyvoje [vart]ojamų sąvokų apibrėžimai:
a)
„susitarimas dėl finansinio įkaito“ reiškia susitarimą dėl finansinio įkaito, pagal kurį perleidžiama nuosavybės teisė, arba susitarimą dėl finansinio įkaito, kuris pateikiamas kaip prievolės įvykdymo užtikrinimas, neatsižvelgiant į tai, ar jie yra susieti pagrindiniu susitarimu, ar bendrosiomis sąlygomis ir terminais;
<…>
c)
„susitarimas dėl finansinio įkaito, kaip prievolės įvykdymo užtikrinimo“ reiškia susitarimą, kuriuo įkaito davėjas pateikia finansinį įkaitą kaip užtikrinimą įkaito gavėjui ar jo naudai ir pagal kurį, nustačius teisę į prievolės įvykdymo užtikrinimą, visa nuosavybės teisė į finansinį įkaitą lieka įkaito davėjui;
d)
„pinigai“ reiškia pinigus, įskaitytus į sąskaitą bet kuria valiuta, ar kitas tapačias teises reikalauti pinigų išmokėjimo, tokius kaip pinigų rinkos depozitai;
<…>
f)
„atitinkami finansiniai įsipareigojimai“ reiškia tokius įsipareigojimus, kuriuos užtikrina susitarimas dėl finansinio įkaito ir kurie suteikia teisę reikalauti išmokėti pinigus ir (arba) pateikti finansines priemones.
Atitinkami finansiniai įsipareigojimai gali būti sudaryti iš arba į juos gali būti įtraukta:
i)
dabartiniai ar ateities, faktiški ar galimi arba numatomi įsipareigojimai (įskaitant įsipareigojimus, atsirandančius pagal pagrindinę sutartį ar panašų susitarimą);
ii)
reikalavimo teisės, kurias įkaito davėjas turi į kitą, nei įkaito gavėjas, asmenį; arba
iii)
specifinio tipo ar rūšies įsipareigojimai, kuri[ų] gali kilti kartas nuo karto;
<…>
2.   Šioje direktyvoje nuorodos į pateiktą finansinį įkaitą arba į finansinio įkaito pateikimą prilygsta nuorodoms į tą finansinį įkaitą, kuris buvo duotas, perduotas, laikomas, užregistruotas ar kitais būdais priskirtas tam, kad būtų įkaito gavėjo ar asmens, veikiančio įkaito gavėjo vardu, valdomas ar kontroliuojamas. Visos substitucijos teisės ar teisė atsiimti finansinio įkaito perteklių finansinio įkaito davėjo naudai nepažeidžia finansinio įkaito, pateikto įkaito gavėjui, kaip numatyta šioje direktyvoje.
3.   Šioje direktyvoje nuoroda į žodį „raštu“ apima įrašymą elektroninių priemonių ar kitokių ilgalaikių laikmenų pagalba.“
Vadovaujantis tos pačios direktyvos 3 straipsniu „Formos reikalavimai“:
„1.   Valstybė narė nereikalauja, kad susitarimo dėl finansinio įkaito sudarymas, galiojimas, tinkamumas, įgyvendinamumas ar leistinumas kaip įrodymo arba finansinio įkaito pateikimas pagal susitarimą dėl finansinio įkaito būtų priklausomas nuo kurio nors formalaus akto veikimo [atlikimo].
2.   Šio straipsnio 1 dalis nepažeidžia šios direktyvos taikymo finansiniam įkaitui, jei tik jis buvo pateiktas ir jei toks pateikimas gali būti įrodytas raštu, ir jei susitarimas dėl finansinio įkaito gali būti įrodytas raštu ar kitu lygiaverčiu teisiniu būdu.“
Direktyvos 2002/47 4 straipsnyje „Susitarimo dėl finansinio įkaito vykdymas“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad, kilus vykdymo įvykiui, įkaito gavėjas galės realizuoti bet kokį finansinį įkaitą, pateiktą pagal sutartį, ir, priklausomai nuo sutartų sąlygų, įgyvendinti susitarimą dėl finansinio įkaito, kaip prievolės įvykdymo užtikrinimo, šiais būdais:
<…>
b)
pinigus įskaitant ar panaudojant juos apmokėti skoloms, kylančioms iš atitinkamų finansinių įsipareigojimų.
<…>
4.   Šio straipsnio 1 dalyje minėti finansinio įkaito realizavimo būdai, priklausomai nuo susitarime dėl finansinio įkaito sutartų sąlygų, negali būti vykdomi netenkinant tokių reikalavimų [Šio straipsnio 1 dalyje minėtiems finansinio įkaito realizavimo būdams, atsižvelgiant į susitarime dėl finansinio įkaito sutartas sąlygas, netaikomas reikalavimas, kad]:
a)
apie ketinimą parduoti turėjo būti pranešta iš anksto;
b)
pardavimo sąlygos turi būti patvirtintos teismo, valstybės pareigūno ar kito asmens;
c)
turi būti parduota [įkaitas turi būti parduotas] viešame aukcione ar kitokiu nustatytu būdu; arba
d)
turi būti pasibaigęs papildomas laikotarpis.
5.   Valstybės narės turi užtikrinti, kad susitarimas dėl finansinio įkaito gali būti vykdomas nustatytomis sąlygomis, nepaisant įkaito davėjo ar įkaito gavėjo likvidavimo ar reorganizavimo proceso pradėjimo ar tęsimo.
<…>“
Šios direktyvos 8 straipsnyje „Tam tikros netaikomos nemokumo sąlygos“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad susitarimas dėl finansinio įkaito, taip pat finansinio įkaito pateikimas pagal tokį susitarimą, negalėtų būti paskelbtas negaliojančiu ar niekiniu arba būti panaikintas vien tuo pagrindu, kad susitarimas dėl finansinio įkaito buvo sudarytas ar finansinis įkaitas buvo pateiktas:
a)
tą dieną, kai buvo pradėta likvidavimo byla ar reorganizavimo priemonės, tačiau prieš atsirandant įsakymui ar potvarkiui dėl tokio įvykio pradžios; arba
b)
per nurodytą ar nuoroda apibrėžtą laikotarpį iki tokios bylos ar priemonių pradžios arba nurodant, kad rengiamas įsakymas ar potvarkis arba imamasi kitų veiksmų, arba atsiradus kokiam nors kitam įvykiui tokios bylos ar priemonių metu.
2.   Valstybės narės užtikrina, kad tais atvejais, kai susitarimas dėl finansinio įkaito buvo sudarytas ar atitinkamas finansinis įsipareigojimas arba finansinis įkaitas pateikiamas likvidavimo bylos ar reorganizavimo priemonių dieną, tačiau jau prasidėjus minėtoms priemonėms, toks susitarimas juridiškai įsigalioja ir yra privalomas trečiosioms šalims tada, jei įkaito gavėjas gali įrodyti, kad jis nežinojo ar neturėjo žinoti apie likvidavimo bylos ar reorganizavimo priemonių pradžią.
3.   Tais atvejais, kai susitarimas dėl finansinio įkaito numato:
a)
pareigą pateikti finansinį įkaitą ar papildomą finansinį įkaitą atsižvelgiant į finansinio įkaito vertę arba atitinkamų finansinių įsipareigojimų pokyčius; arba
b)
teisę atsiimti finansinį įkaitą, substitucijos ar mainų būdu pateikiant iš esmės tos pačios vertės finansinį įkaitą,
valstybės narės užtikrina, kad finansinio įkaito pateikimas, papildomo finansinio įkaito pateikimas arba finansinio įkaito substitucija ar pakeitimas pagal tokią pareigą ar teisę neturi būti laikomas negaliojančiu ar naikintinu, ar niekiniu, vien tik tuo pagrindu, kad:
i)
toks pateikimas buvo padarytas tą dieną, kai prasidėjo likvidavimo procesas ar buvo pradėtos taikyti reorganizavimo priemonės, bet iki to laiko, kai atsirado įsakymas ar potvarkis dėl tokių veiksmų pradžios arba per nurodytą ar tam tikra nuoroda apibrėžtą laikotarpį iki to laiko, kai prasidėjo likvidavimo procesas ar reorganizavimo priemonės, arba nurodant, kad rengiamas įsakymas ar potvarkis arba imamasi kokių nors veiksmų, arba atsiradus kokiam nors kitam įvykiui dėl tokios bylos ar priemonių; ir (arba)
ii)
atitinkami finansiniai įsipareigojimai atsirado prieš pateikiant finansinį įkaitą, papildomą finansinį įkaitą ar prieš finansinio įkaito substitucijos ar pakeitimo dieną.
<…>“
Latvijos teisė
Siekiant į Latvijos teisę perkelti Direktyvą 2002/47, buvo priimtas
Finanšu nodrošinājuma likums
(Finansinio įkaito įstatymas).
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2007 m. balandžio 14 d. SIA „Izdevniecība Stilus“, kurios teises perėmė
Private Equity Insurance Group
, sudarė tipinę atsiskaitomosios sąskaitos sutartį su
Swedbank
. Šioje sutartyje yra finansinio įkaito sąlyga, pagal kurią į
Izdevniecība Stilus
atsiskaitomąją sąskaitą įneštos lėšos pateikiamos kaip finansinis įkaitas, siekiant užtikrinti visus
Swedbank
reikalavimus
Izdevniecība Stilus
.
2010 m. spalio 25 d. paskelbtas
Izdevniecība Stilus
bankrotas. Vėliau bankroto administratorius su
Swedbank
sudarė naują atsiskaitomosios sąskaitos sutartį su identiška finansinio įkaito sąlyga.
2011 m. birželio 8 d.
Swedbank
iš
Izdevniecība Stilus
atsiskaitomosios sąskaitos nuskaitė 192,30 Latvijos latų (apie 274 EUR) sumą kaip mokestį už sąskaitos aptarnavimą, apskaičiuotą už laikotarpį iki bankroto paskelbimo.
Izdevniecība Stilus
, atstovaujama bankroto administratoriaus, teisme pareiškė ieškinį
Swedbank
dėl šios sumos grąžinimo, remdamasi nacionalinėje teisėje įtvirtintu principu, užtikrinančiu kreditorių lygybę vykstant bankroto procedūrai, ir draudimu atskiram kreditoriui atlikti veiksmus, kuriais daroma žala kitiems kreditoriams.
Latvijos teismai (pirmosios instancijos ir apeliacinis) šį reikalavimą atmetė, remdamiesi, be kita ko, Finansinio įkaito įstatymu, pagal kurio nuostatas finansiniam įkaitui netaikoma bankroto teisė. Todėl
Augstākās tiesas Civillietu departaments
(Aukščiausiojo Teismo civilinių bylų skyrius, Latvija) buvo pateiktas kasacinis skundas.
Šiuo klausimu minėtas teismas pažymi, kad Direktyva 2002/47 buvo priimta, be kita ko, atsižvelgiant į Direktyvą 98/26, susijusią su mokėjimų ir vertybinių popierių atsiskaitymų sistemomis. Dėl to jam kyla klausimas, pirma, dėl to, ar Direktyva 2002/47 taikoma ir į paprastą banko sąskaitą, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, naudojamą nedalyvaujant Direktyvos 98/26 1 ir 2 straipsniuose nurodytose mokėjimų ir vertybinių popierių atsiskaitymų sistemose, įneštoms lėšoms.
Antra,
Augstākās tiesas Civillietu departaments
(Aukščiausiojo Teismo civilinių bylų skyrius) kyla abejonių dėl finansiniam įkaitui taikomos pirmenybės, palyginti su visais kitais užtikrinimo būdais, be kita ko, įrašytais į viešąjį registrą, kaip antai hipoteka, atitikties vienodo požiūrio į kreditorius vykstant bankroto procedūrai principui. Jam, be kita ko, kyla klausimas, ar tokia pirmenybė yra pateisinama ir proporcinga atsižvelgiant į pagal Direktyvą 2002/47 siekiamus tikslus.
Trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Finansinio įkaito įstatymas taikomas ir Direktyvos 2002/47 1 straipsnio 2 dalies e punkte nurodytiems asmenims, ir fiziniams asmenims. Todėl jam kyla klausimas, pirma, ar ši nuostata leidžia šioje direktyvoje numatytas taisykles taikyti ir asmenims, kurie aiškiai nepatenka į jos taikymo sritį, antra, jeigu atsakymas būtų teigiamas, ar minėta nuostata yra taikoma tiesiogiai. Pripažindamas, kad sprendžiant pagrindinę bylą tai yra hipotetiniai klausimai, minėtas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad gali paaiškėti, jog šie klausimai yra svarbūs, jeigu
Latvijas Republikas Satversmes tiesa
(Konstitucinis Teismas, Latvija) atliktų Finansinio įkaito įstatymo konstitucingumo kontrolę.
Tokiomis aplinkybėmis
Augstākās tiesas Civillietu departaments
(Aukščiausiojo Teismo civilinių bylų skyrius) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos 2002/47 4 straipsnio nuostatas dėl finansinio įkaito naudojimo, atsižvelgiant į jos 1 ir 4 konstatuojamąsias dalis, reikia aiškinti taip, kad jos taikomos tik sąskaitoms, kurios skirtos naudoti atsiskaitymams dalyvaujant vertybinių popierių atsiskaitymų sistemoje, ar taip, kad jos taikomos bet kuriai banke atidarytai sąskaitai, įskaitant atsiskaitomąją sąskaitą, kuri nenaudojama atsiskaitymams sudarant vertybinių popierių sandorius?
2.
Ar Direktyvos 2002/47 3 ir 8 straipsnių nuostatas, atsižvelgiant į jos 3 ir 5 konstatuojamąsias dalis, reikia aiškinti taip, kad šia direktyva siekiama garantuoti kredito įstaigoms itin palankų pirmumo teisę suteikiantį režimą jų klientų bankroto atveju, ypač palyginti su kitais jų kreditoriais, kaip antai darbuotojais dėl su darbo užmokesčiu susijusių reikalavimų, valstybe dėl mokestinių reikalavimų ir pirmumo teisę turinčiais kreditoriais, kurių reikalavimai užtikrinti garantija, kuria viešai pasitikima?
3.
Ar Direktyvos 2002/47 1 straipsnio 2 dalies e punktą reikia laikyti minimalaus, ar visiško suderinimo nuostata? Kitaip tariant, ar reikia suprasti, kad pagal ją valstybė narė gali šią nuostatą taikyti ir subjektams, kurie aiškiai nepatenka į [šios] direktyvos taikymo sritį?
4.
Ar Direktyvos 2002/47 1 straipsnio 2 dalies e punktas yra tiesiogiai taikoma norma?
5.
Jei Direktyvos 2002/47 tikslas ir taikymo sritis yra siauresni nei nacionalinio įstatymo, kurio priėmimas formaliai pagrįstas įsipareigojimu perkelti [šią] direktyvą į nacionalinę teisę, faktinis tikslas ir taikymo sritis, ar galima naudotis minėtos direktyvos išaiškinimu, siekiant pripažinti, kad tokia nacionaliniu įstatymu pagrįsta sąlyga dėl finansinio įkaito, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, negalioja?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
Pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Direktyva 2002/47 turi būti aiškinama taip, kad ji finansinio įkaito, kaip antai nagrinėjamo pagrindinėje byloje, pagal kurį į banko sąskaitą įneštos lėšos pateikiamos kaip finansinis įkaitas bankui, siekiant užtikrinti visus jo reikalavimus sąskaitos turėtojui, gavėjui suteikia teisę realizuoti šį įkaitą neatsižvelgiant į bankroto bylos iškėlimą įkaito davėjui.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad, vadovaujantis Direktyvos 2002/47 3 konstatuojamąja dalimi, pagal šią direktyvą siekiama skatinti finansinės rinkos integraciją ir efektyvumą, taip pat Europos Sąjungos finansinės sistemos stabilumą.
Dėl to šioje direktyvoje nustatyta tvarka, kurios tikslas, kaip matyti iš jos 5, 9, 10 ir 17 konstatuojamųjų dalių, yra apriboti administracinius formalumus, su kuriais turi susidurti į šios direktyvos taikymo sritį patenkančiais finansiniais įkaitais besinaudojančios šalys, sustiprinti šio įkaito teisinį saugumą nustatant, kad įkaitui netaikomos tam tikros nacionalinės teisės nuostatos bankroto srityje, ir numatyti greitą ir neformalistinę vykdymo tvarką, siekiant apsaugoti finansinį stabilumą ir sumažinti blogos įtakos poveikį tuo atveju, kai viena sandorio šalis nevykdo įsipareigojimų pagal susitarimą dėl finansinio įkaito.
Taigi, viena vertus, šios direktyvos 3 straipsnyje valstybėms narėms iš esmės uždraudžiama susitarimo dėl finansinio įkaito sudarymą, galiojimą, tinkamumą, įgyvendinamumą ar leistinumą kaip susitarimo dėl finansinio įkaito įrodymą arba finansinio įkaito pateikimą pagal susitarimą dėl finansinio įkaito susieti su kurio nors formalaus akto atlikimu.
Kita vertus, Direktyvos 2002/47 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad finansinio įkaito, kaip prievolės įvykdymo užtikrinimo, gavėjas turi galėti realizuoti finansinį įkaitą, pateiktą pagal susitarimą, šioje dalyje aprašytais būdais. Remiantis šios direktyvos 4 straipsnio 5 dalimi, valstybės narės turi užtikrinti, kad susitarimas dėl finansinio įkaito galėtų būti vykdomas jame nustatytomis sąlygomis, nepaisant įkaito davėjo ar įkaito gavėjo likvidavimo ar reorganizavimo proceso pradėjimo ar tęsimo.
Todėl pagal Direktyvoje 2002/47 nustatytą tvarką nors ir neleidžiama naudojimosi finansiniu įkaitu susieti su formalių aktų atlikimu, šio įkaito gavėjams suteikiama teisė realizuoti įkaitą nepaisant to, kad įkaito davėjui iškelta bankroto byla.
Tokiomis aplinkybėmis reikia nustatyti, ar toks įkaitas, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, patenka į šios direktyvos taikymo sritį.
Yra aišku, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas įkaitas patenka į šios direktyvos taikymo
ratione personae
sritį, kaip nurodyta jos 1 straipsnio 2 dalyje.
Dėl Direktyvos 2002/47 taikymo
ratione materiae
srities pirmiausia konstatuotina, kad įkaitu užtikrinti įsipareigojimai turi būti „atitinkami finansiniai įsipareigojimai“, kaip jie suprantami pagal šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies f punktą. Remiantis šioje nuostatoje pateikta apibrėžtimi, „atitinkami finansiniai įsipareigojimai“ reiškia tokius įsipareigojimus, kuriuos užtikrina susitarimas dėl finansinio įkaito ir kurie suteikia teisę reikalauti išmokėti pinigus ir (arba) pateikti finansines priemones. Visus juos arba jų dalį gali sudaryti esami ar būsimi įsipareigojimai, įskaitant įsipareigojimus, atsirandančius pagal pagrindų sutartį ar panašų susitarimą, kito asmens nei įkaito davėjas įsipareigojimai įkaito gavėjui arba specifinio tipo ar rūšies įsipareigojimai, kurių kartkartėmis gali kilti.
Kaip nurodė visos šalys, pateikusios pastabas Teisingumo Teismui, Direktyvos 2002/47 2 straipsnio 1 dalies f punkte esanti „atitinkamų finansinių įsipareigojimų“ apibrėžtis apima tokią situaciją, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, kai įkaitas apima visus banko reikalavimus sąskaitos turėtojui.
Viena vertus, Direktyvos 2002/47 tekste nesant aiškaus atribojimo, Direktyvos 2002/47 2 straipsnio 1 dalies f punkte pateiktoje apibrėžtyje esanti frazė „įsipareigojimai, kurie suteikia teisę reikalauti išmokėti pinigus“ turi būti suprantama kaip apimanti bet kokį įsipareigojimą, kuris suteikia teisę reikalauti išmokėti pinigus, taigi ir sąskaitos turėtojo paprastas piniginio pobūdžio skolas savo bankui, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamą mokestį už sąskaitos aptarnavimą.
Kita vertus, kadangi atitinkamus finansinius įsipareigojimus, remiantis pačiais Direktyvos 2002/47 2 straipsnio 1 dalies f punkte pateiktos apibrėžties žodžiais, visus arba jų dalį gali sudaryti esami ar būsimi įsipareigojimai, įskaitant įsipareigojimus, atsirandančius pagal pagrindų sutartį ar panašų susitarimą, ši apibrėžtis apima ir tokią situaciją, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, kai įkaitas apima ne tik individualų įsipareigojimą, bet ir visus banko reikalavimus sąskaitos turėtojui.
Toliau pažymėtina, kad pagal Direktyvos 2002/47 1 straipsnio 4 dalies a punktą šioje direktyvoje nurodytas įkaitas turi būti sudarytas iš pinigų arba finansinių priemonių. Sąvoka „pinigai“ Direktyvos 2002/47 2 straipsnio 1 dalies d punkte apibrėžta kaip reiškianti į sąskaitą įskaitytus pinigus ar panašius reikalavimus, suteikiančius teisę reikalauti pinigų, kaip antai pinigų rinkos indėlių, išmokėjimo. Be to, iš tos pačios direktyvos 18 konstatuojamosios dalies matyti, kad ši apibrėžtis neapima banknotų. Kadangi Direktyvoje 2002/47 nenumatyta jokių kitų išimčių, konstatuotina, kad, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 29 punkte, minėta apibrėžtis apima į banko sąskaitą, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, įneštas lėšas.
Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškelto klausimo, ar Direktyvos 2002/47 taikymo
ratione materiae
sritis, atsižvelgiant į aplinkybes, kuriomis priimta ši direktyva, turėtų apsiriboti lėšomis, įneštomis į sąskaitas, naudojamas dalyvaujant Direktyvos 98/26 1 ir 2 straipsniuose nurodytose mokėjimų ir vertybinių popierių atsiskaitymų sistemose, pažymėtina, kad tokio apribojimo Direktyvos 2002/47 tekste nėra. Priešingai, nors, kaip matyti iš šios direktyvos 1 ir 4 konstatuojamųjų dalių, ji priimta kaip sistemos, sudarytos, be kita ko, iš Direktyvos 98/26, dalis, ir Sąjungos teisės aktų leidėjas nusprendė, kad yra naudinga pagal šioje direktyvoje nurodytas mokėjimų ir atsiskaitymų sistemas pateiktiems įkaitams taikyti bendras taisykles, Direktyva 2002/47, kaip priminta ir jos 4 konstatuojamojoje dalyje, papildė jau galiojančius teisės aktus, nes reglamentuoja kitus klausimus ir plačiau. Be to, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 31 punkte, Pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl susitarimų dėl finansinio įkaito (
OL C 180 E, 2001, p. 312
) motyvai taip pat patvirtina, kad Direktyva 2002/47 priimta siekiant reglamentuoti platesnę sritį nei Direktyvos 98/26 taikymo sritis.
Vadinasi, Direktyvos 2002/47 taikymo
ratione materiae
sritis negali būti laikoma apsiribojančia lėšomis, įneštomis į sąskaitas, naudojamas dalyvaujant Direktyvoje 98/26 nurodytose mokėjimų ir vertybinių popierių atsiskaitymų sistemose.
Tokiomis aplinkybėmis pažymėtina, kad Direktyva 2002/47, remiantis jos 1 straipsnio 5 dalies pirma pastraipa, taikoma, kai tik finansinis įkaitas pateikiamas ir jeigu jo pateikimas gali būti įrodytas raštu; pagal šios direktyvos 2 straipsnio 3 dalį tai gali būti ir elektroninės formos dokumentai, taip pat bet kurioje fizinėje laikmenoje esantys dokumentai. Savo ruožtu minėtos direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje aiškiai nurodyta, kad šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje numatytas draudimas susitarimo dėl finansinio įkaito sudarymą susieti su formalių aktų atlikimu nepažeidžia šios direktyvos taikymo, tik jei finansinis įkaitas buvo pateiktas ir jo pateikimas yra įrodytas raštu.
Pagal Direktyvos 2002/47 2 straipsnio 2 dalies pirmame sakinyje pateiktą apibrėžtį finansinio įkaito pateikimas reiškia šio įkaito davimą, perdavimą, laikymą, užregistravimą ar priskyrimą kitais būdais tam, kad jis būtų įkaito gavėjo ar asmens, veikiančio įkaito gavėjo vardu, valdomas ar kontroliuojamas.
Vis dėlto minėtoje direktyvoje nenurodyta, kokiomis sąlygomis yra įvykdomas kriterijus, kad įkaito gavėjas turi įgyti jo „valdymą ar kontrolę“, tokio neturtinio įkaito, susijusio su į banko sąskaitą įneštomis lėšomis, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, atveju.
Nesant aiškios nuorodos į valstybių narių teisę, minėtas kriterijus visoje Sąjungoje turi būti aiškinamas savarankiškai ir vienodai, atsižvelgiant į jo tekstą, kontekstą ir tikslą (šiuo klausimu žr. 2015 m. liepos 16 d. Sprendimo A,
C‑184/14
,
EU:C:2015:479
,
ir
punktus ir juose minėtą teismo praktiką).
Iš Direktyvos 2002/47 10 konstatuojamosios dalies matyti, kad šia direktyva siekiama subalansuoti rinkos veiksmingumą, išvengiant su finansinio įkaito pateikimu susijusio formalizmo, ir susitarimo dėl finansinio įkaito šalių ir trečiųjų šalių saugumą, reikalaujant, kad finansinio įkaito pateikimas materializuotųsi tam tikra nuosavybės teisių netekimo forma.
Su finansinio įkaito pateikimu susijusiu reikalavimu siekiama užtikrinti, kad susitarime dėl finansinio įkaito nurodytas įkaito gavėjas faktiškai galėtų juo pasinaudoti tuo atveju, jei atsitiktų įvykis, dėl kurio būtų realizuojamas šis įkaitas.
Reikia pridurti, kad iš Direktyvos 2002/47 17 konstatuojamosios dalies matyti, jog ši direktyva numato greitą ir neformalistinę vykdymo tvarką, siekiant apsaugoti finansinį stabilumą ir sumažinti blogos įtakos poveikį tuo atveju, kai viena sandorio šalis nevykdo įsipareigojimų pagal susitarimą dėl finansinio įkaito. Su finansinio įkaito pateikimu susijęs reikalavimas tiek, kiek juo užtikrinama, kad įkaito gavėjas iš tiesų galės juo pasinaudoti, gali prisidėti prie tokio tikslo pasiekimo.
Be to, Direktyvos 2002/47 2 straipsnio 2 dalies antro sakinio tekste numatyta, kad substitucijos teisė ar teisė atsiimti finansinio įkaito perteklių finansinio įkaito davėjo naudai nepažeidžia finansinio įkaito, pateikto įkaito gavėjui. Ši teisė nebūtų veiksminga, jeigu įkaito, susijusio su į banko sąskaitą įneštomis lėšomis, gavėjas būtų laikomas įgijusiu šių lėšų „valdymą ar kontrolę“ ir tuo atveju, kai sąskaitos turėtojas gali laisvai jomis disponuoti.
Vadinasi, tokio įkaito, susijusio su į paprastą banko sąskaitą įneštomis lėšomis, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, gavėjas gali būti laikomas įgijusiu šių lėšų „valdymą ar kontrolę“, tik jei įkaitą pateikęs asmuo negali juo disponuoti.
Dar reikia pridurti, kad finansinis įkaitas iš esmės nepatenka į Direktyvos 2002/47 taikymo sritį, jeigu buvo pateiktas iškėlus bankroto bylą.
Šios direktyvos 8 straipsnio 1 ir 3 dalys iš esmės draudžia, kad bankroto byla galėtų daryti atgalinį poveikį finansiniam įkaitui, pateiktam prieš bankroto bylos iškėlimą. Tačiau, remiantis minėtos direktyvos 8 straipsnio 2 dalimi, tuo atveju, kai įkaitas buvo pateiktas po tokios bylos iškėlimo, susitarimas dėl įkaito sukelia teisinių padarinių ir prieš trečiuosius asmenis juo galima remtis tik išimtiniais atvejais, t. y. tik jei įkaitas buvo pateiktas bankroto bylos iškėlimo dieną ir jei įkaito gavėjas įrodo, kad jis nežinojo ar negalėjo pagrįstai žinoti apie tai, kad tokia byla buvo iškelta. Kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 63 ir 64 punktuose, tai reiškia, kad ši direktyva, išskyrus jos 8 straipsnio 2 dalyje nurodytus atvejus, netaikoma įkaitams, pateiktiems iškėlus bankroto bylą.
Nagrinėjamu atveju, atsižvelgiant į šio sprendimo 44 ir 46 punktuose padarytas išvadas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi, be kita ko, patikrinti, pirma, ar
Swedbank
iš
Izdevniecība Stilus
sąskaitos nuskaitytos lėšos į šią sąskaitą buvo pervestos prieš bankroto bylos iškėlimą, ar jos į ją buvo pervestos šios bylos iškėlimo dieną, nes
Swedbank
įrodė, kad nežinojo, jog buvo iškelta bankroto byla, arba pagrįstai negalėjo to žinoti, ir, antra, ar
Izdevniecība Stilus
buvo kliudoma disponuoti šiomis lėšomis po to, kai jos buvo pervestos į minėtą sąskaitą.
Atrodo, kad šios sąlygos nagrinėjamu atveju neįvykdytos, tačiau tai turės patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Per Teisingumo Teisme vykusį posėdį pagrindinės bylos šalys sutarė, pirma, kad
Swedbank
iš minėtos sąskaitos nuskaitytos lėšos į ją buvo pervestos tik po bankroto bylos iškėlimo, ir, antra, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamame susitarime dėl finansinio įkaito nėra sąlygos, pagal kurią
Izdevniecība Stilus
buvo kliudoma disponuoti šiomis lėšomis po to, kai jos buvo pervestos į šią sąskaitą.
Galiausiai, kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl Direktyva 2002/47 nustatytos tvarkos atitikties vienodo požiūrio į kreditorius vykstant bankroto procedūrai principui, dar reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 20 straipsnyje nurodyta lygybė prieš įstatymą yra bendrasis Sąjungos teisės principas, pagal kurį reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai, nebent toks skirtingas vertinimas būtų objektyviai pateisinamas. Skirtingas vertinimas yra pateisinamas, jeigu jis pagrįstas objektyviu ir protingu kriterijumi, t. y. jei jis susijęs su nagrinėjamu teisės aktu siekiamu teisėtu tikslu ir jei toks skirtingas vertinimas yra proporcingas tokiu vertinimu siekiamam tikslui (2013 m. spalio 17 d. Sprendimo Schaible,
C‑101/12
,
EU:C:2013:661
,
ir
punktai ir juose nurodyta teismo praktika).
Kaip matyti iš šio sprendimo 26 punkto, pagal Direktyva 2002/47 nustatytą tvarką nors ir neleidžiama finansinio įkaito pateikimo susieti su formalių aktų atlikimu, šio įkaito gavėjams suteikiama teisė realizuoti įkaitą, nepaisant to, kad įkaito davėjui iškelta bankroto byla. Todėl pagal šią tvarką finansiniam įkaitui suteikiama lengvata, palyginti su kitomis įkaito rūšimis, kurios nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį.
Konstatuotina, kad toks skirtingas požiūris pagrįstas objektyviu kriterijumi, susijusiu su teisėtu Direktyvos 2002/47 tikslu – stiprinti finansinio įkaito teisinį saugumą ir veiksmingumą, siekiant užtikrinti finansinės sistemos stabilumą.
Be to, prašyme priimti prejudicinį sprendimą nėra jokios informacijos, kuri leistų manyti, kad minėtas skirtingas požiūris yra neproporcingas siekiamam tikslui. Reikia atsižvelgti, be kita ko, į tai, kad Direktyvos 2002/47 taikymas
ratione materiae
priklauso nuo įkaito pateikimo, ir, nepažeidžiant šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalies, reikalaujama, kad šis pateikimas būtų įvykęs prieš bankroto bylos iškėlimą. Vadinasi, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 65 punkte, Direktyvoje 2002/47 nustatyta tvarka iš esmės negali būti taikoma į įkaito davėjo sąskaitą po bankroto bylos iškėlimo pervestoms sumoms. Be to, kiek tai susiję su minėtos direktyvos taikymu
ratione personae
, pažymėtina, kad pagal jos 1 straipsnio 3 dalį valstybėms narėms suteikiama teisė netaikyti šios direktyvos tiems finansiniams įkeitimo susitarimams, kuriuose viena iš šalių yra tos pačios direktyvos 1 straipsnio 2 dalies e punkte paminėtas asmuo. Galiausiai primintina, kad Direktyvoje 2002/47 nustatyta tvarka skirta tik tai įkaito davėjo turto daliai, dėl kurios jis sutiko su tam tikra nuosavybės teisių atėmimo forma.
Šiomis aplinkybėmis manytina, kad išnagrinėjus pirmąjį ir antrąjį prejudicinius klausimus nenustatyta nieko, kas galėtų paveikti Direktyvos 2002/47 galiojimą vienodo požiūrio principo atžvilgiu.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti, kad Direktyva 2002/47 turi būti aiškinama taip, kad ji finansinio įkaito, kaip antai nagrinėjamo pagrindinėje byloje, pagal kurį į banko sąskaitą įneštos lėšos pateikiamos kaip finansinis įkaitas bankui, siekiant užtikrinti visus jo reikalavimus sąskaitos turėtojui, gavėjui suteikia teisę realizuoti šį įkaitą neatsižvelgiant į bankroto bylos iškėlimą įkaito davėjui, tik jeigu, pirma, lėšos, kurios yra minėtas įkaitas, į atitinkamą sąskaitą buvo pervestos prieš iškeliant šią bylą arba jeigu šios lėšos į tą sąskaitą buvo pervestos tos bylos iškėlimo dieną, o bankas turi įrodyti, kad nežinojo, jog buvo iškelta minėta byla, arba pagrįstai negalėjo to žinoti, ir jeigu, antra, šios sąskaitos turėtojui buvo kliudoma disponuoti šiomis lėšomis po to, kai jos buvo pervestos į šią sąskaitą.
Dėl trečiojo ir ketvirtojo klausimų
Trečiuoju ir ketvirtuoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Direktyvos 2002/47 1 straipsnio 2 dalies e punktas turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį valstybei narei leidžiama išplėsti šios direktyvos taikymo
ratione personae
sritį taip, kad direktyva būtų taikoma ir fiziniams asmenims, ir ar ši nuostata yra taikoma tiesiogiai.
Primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateisinamas ne galimybe pateikti konsultacines nuomones bendrais ar hipotetiniais klausimais, bet poreikiu veiksmingai išspręsti su Sąjungos teise susijusį ginčą (šiuo klausimu žr. 2013 m. lapkričio 7 d. Sprendimo Romeo,
C‑313/12
,
EU:C:2013:718
,
punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pripažįsta, kad jo trečiasis ir ketvirtasis klausimai sprendžiant pagrindinę bylą yra vien hipotetiniai, nes ta byla nesusijusi su jokiu fiziniu asmeniu.
Kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 71 punkte, tai, kad
Latvijas Republikas Satversmes tiesa
(Konstitucinis Teismas) atliekant galimą Finansinio įkaito įstatymo konstitucingumo kontrolę galėtų paaiškėti, jog šie klausimai yra svarbūs, negali pašalinti šių klausimų hipotetinio pobūdžio pagrindinėje byloje.
Tokiomis aplinkybėmis trečiasis ir ketvirtasis klausimai yra nepriimtini.
Dėl penktojo klausimo
Penktuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar tuo atveju, jei Direktyvos 2002/47 tikslas ir taikymo sritis būtų siauresni nei šią direktyvą perkeliančio nacionalinio įstatymo tikslas ir taikymo sritis, galima naudotis minėtos direktyvos išaiškinimu, siekiant pripažinti, kad nacionaliniu įstatymu pagrįsta sąlyga dėl finansinio įkaito, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, negalioja.
Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, prašymo priimti prejudicinį sprendimą turiniui keliami reikalavimai aiškiai išdėstyti Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnyje, kuris prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui turi būti žinomas bendradarbiaujant pagal SESV 267 straipsnį ir kurio jis privalo tiksliai laikytis (2016 m. gegužės 12 d. Nutarties Security Service ir kt.,
C‑692/15–C‑694/15
,
EU:C:2016:344
,
punktas ir 2016 m. rugsėjo 8 d. Nutarties Google Ireland ir Google Italy,
C‑322/15
,
EU:C:2016:672
,
punktas).
Taigi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nurodyti tikslias priežastis, paskatinusias jį iškelti klausimą dėl tam tikrų Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo ir manyti esant būtina pateikti Teisingumo Teismui prejudicinius klausimus. Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog yra būtina, kad nacionalinis teismas pateiktų minimalius paaiškinimus dėl prašomų išaiškinti Sąjungos teisės nuostatų pasirinkimo priežasčių ir ryšio, kuris, kaip jis mano, egzistuoja tarp šių nuostatų ir jo nagrinėjamam ginčui taikomų nacionalinės teisės aktų (2016 m. kovo 10 d. Sprendimo Safe Interenvíos,
C‑235/14
,
EU:C:2016:154
,
punktas ir 2016 m. gegužės 12 d. Nutarties Security Service ir kt.,
C‑692/15–C‑694/15
,
EU:C:2016:344
,
punktas).
Šiuo klausimu pažymėtina, kad prašymuose priimti prejudicinį sprendimą pateikta informacija ne tik turi leisti Teisingumo Teismui pateikti naudingus atsakymus į nacionalinio teismo pateiktus klausimus, bet ir suteikti valstybių narių vyriausybėms ir kitiems suinteresuotiesiems asmenims galimybę pateikti pastabas pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį (šiuo klausimu žr. 2016 m. liepos 5 d. Sprendimo Ognyanov,
C‑614/14
,
EU:C:2016:514
,
punktą ir 2016 m. rugsėjo 8 d. Nutarties Google Ireland ir Google Italy,
C‑322/15
,
EU:C:2016:672
,
punktą).
Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tik pateikia penktąjį klausimą, tačiau daugiau nepaaiškina prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvų. Kalbant apie šio klausimo tekstą, pažymėtina, kad jame tik bendrai pateikiama nuoroda į atvejį, kai Direktyvos 2002/47 tikslas ir taikymo sritis būtų siauresni nei nacionalinio įstatymo tikslas ir taikymo sritis, tačiau nenurodoma konkrečių šios direktyvos ir nacionalinio įstatymo straipsnių ar nuostatų, paskatinusių nacionalinį teismą pateikti šį klausimą.
Vadinasi, užtikrintai negalima suprasti atvejo, į kurį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas daro nuorodą penktajame klausime. Konkrečiai kalbant, prašymas priimti prejudicinį sprendimą neleidžia Teisingumo Teismui nustatyti, ar nacionalinis teismas nurodo visiškai hipotetinę pagrindinės bylos situaciją, kuriai esant Direktyvos 2002/47 taikymo
ratione personae
sritis būtų siauresnė nei atitinkama nacionalinio įstatymo taikymo sritis, ar kitus atvejus.
Dėl tokių trūkumų prašymas priimti prejudicinį sprendimą neleidžia valstybių narių vyriausybėms ir kitoms suinteresuotosioms šalims, kaip jos suprantamos pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį, pateikti naudingų pastabų dėl penktojo klausimo, o Teisingumo Teismui – pateikti naudingo atsakymo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kad šis galėtų išnagrinėti pagrindinę bylą.
Šiomis aplinkybėmis penktasis klausimas yra nepriimtinas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti tas teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

2002 m. birželio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/47/EB dėl susitarimų dėl finansinio įkaito turi būti aiškinama taip, kad ji finansinio įkaito, kaip antai nagrinėjamo pagrindinėje byloje, pagal kurį į banko sąskaitą įneštos lėšos pateikiamos kaip finansinis įkaitas bankui, siekiant užtikrinti visus jo reikalavimus sąskaitos turėtojui, gavėjui suteikia teisę realizuoti šį įkaitą neatsižvelgiant į bankroto bylos iškėlimą įkaito davėjui, tik jeigu, pirma, lėšos, kurios yra minėtas įkaitas, į atitinkamą sąskaitą buvo pervestos prieš iškeliant šią bylą arba jeigu šios lėšos į tą sąskaitą buvo pervestos šios bylos iškėlimo dieną, o bankas turi įrodyti, kad nežinojo, jog buvo iškelta minėta byla, arba pagrįstai negalėjo to žinoti, ir jeigu, antra, šios sąskaitos turėtojui buvo kliudoma disponuoti šiomis lėšomis po to, kai jos buvo pervestos į šią sąskaitą.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: latvių.