CELEX: 62016TJ0701
Apellatsioonkaebus
Avalik teenistus
Ajutised teenistujad
Töölevõtmine
Tervisekontroll
Tervisekontrolli käigus ebapiisava teabe esitamine
Meditsiinilise lisatingimuse tagasiulatuv kohaldamine
Invaliidsustoetuse andmata jätmine
Algset otsust tühistava Avaliku Teenistuse Kohtu otsuse täitmine

Euroopa Komisjon palub Euroopa Kohtu põhikirja I lisa artikli 9 alusel esitatud apellatsioonkaebusega tühistada Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohtu (teine koda) 21. juuli 2016. aasta otsus kohtuasjas AV
vs
. komisjon (F‑91/15, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“,
EU:F:2016:170
), millega see kohus tühistas komisjoni 16. septembri 2014. aasta otsuse lisada AVga sõlmitud teenistuslepingusse Euroopa Liidu muude teenistujate teenistustingimuste (edaspidi „muude teenistujate teenistustingimused“) artiklis 32 sätestatud meditsiiniline lisatingimus.
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Vaidluse aluseks olevad asjaolud on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 3–30 esitatud järgmiselt:
„3
[AV] käis 18. märtsil 2005 töölevõtmisele eelnevas tervisekontrollis, et saada tööle komisjoni ajutise töötajana perioodiks 16. aprillist 2005 kuni 15. aprillini 2009 sõlmitava tähtajalise lepingu alusel. Tervisekontrolli käigus allkirjastas [AV] ankeedi, millel oli märgitud, et tal ei esine ühtki riskifaktorit peale teatud düslipideemia vormi, tal ei esine haigusnähtusid ning ta ei võta mingisuguseid ravimeid.
Töölevõtmisele eelneva tervisekontrolli läbi viinud institutsiooni arst doktor A leidis, et [AV] on füüsilise võimekuse poolest talle pakutavate ametiülesannete täitmiseks sobiv.
[AV] asus 16. aprillil 2005 komisjoni teenistusse ja ta määrati tööle Teadusuuringute Ühiskeskusesse Ispras (Itaalia).
Ispra meditsiinitalituse arst diagnoosis [AV-l] 26. juunil 2005 psühhiaatrilise haiguse. Sama aasta 21. juulil selgitas asjaomane isik Ispra meditsiinitalitusele, et ta saab juba umbes viisteist aastat kõnealuse haigusega seotud ravi. Lisaks tuleneb Ispra meditsiinitalituse koostatud aruandest, et 5. detsembril 2005 toimunud kohtumisel [AVga] kinnitas viimane vastusena sellekohasele küsimusele, et ta ei olnud põetavast haigusest töölevõtmisele eelnenud tervisekontrollis rääkinud.
[AV] oli korduvalt haiguspuhkusel, mistõttu otsustas komisjon 12. septembril 2008 saata ta muude teenistujate teenistustingimuste artikli 16 alusel palgata puhkusele.
[AV] nõustaja taotles 17. novembril 2008 töövõimetuskomitee poole pöördumist.
Teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus teatas 16. veebruari 2009. aasta kirjas [AV-le], et otsustas 4. veebruari 2009. aasta otsuse alusel pöörduda tema juhtumi asjus töövõimetuskomitee poole.
Töövõimetuskomitee leidis 9. mail 2009 ühehäälselt, et [AV] on psühhiaatrilise haiguse tõttu muutunud püsivalt ja täielikult töövõimetuks, mistõttu ei ole tal võimalik oma teenistusülesandeid täita.
Ispra meditsiinitalituse juhataja tegi [AV] nõustajale 24. juulil 2009 teatavaks töövõimetuskomitee otsuse, teenistuslepingute sõlmimiseks pädeva asutuse 9. juuli 2009. aasta otsuse kohaldada [AV suhtes] meditsiinilist lisatingimust tagasiulatuvalt tema teenistusse asumise päevast arvates ning teenistuslepingute sõlmimiseks pädeva asutuse 13. juuli 2009. aasta otsuse vabastada [AV] teenistusest püsiva töövõimetuse tõttu ning mitte maksta talle invaliidsustoetust.
[AV] esitas 9. juuli 2009. aasta ja 13. juuli 2009. aasta otsuste peale kaebuse. Kaebuse esitamisele järgnevalt tunnistas teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus need otsused 5. veebruaril 2010 kehtetuks.
Teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutuse 5. veebruari 2010. aasta kirjas tehti [AV-le] ettepanek esitada oma seisukoht seoses asjaoluga, et ta ei teatanud töölevõtmisele eelnenud tervisekontrollis „haigusest, mida [ta põdes] juba palju aastaid ning millega seoses [sai ta] ravi ka ajal, [kui ta töölevõtmisele eelnenud tervisekontrolli käigus ankeedi allkirjastas]“.
[AV] esitas 15. veebruari 2010. aasta kirjas oma seisukoha, mida tema nõustaja täpsustas oma sama aasta 16. veebruari kirjas. [AV] kinnitas muu hulgas, et töölevõtmisele eelnenud tervisekontrolli ajal oli tema tervislik seisund „optimaalne“, et ta oli töötanud „mitmeid aastaid eraettevõtetes vastutavatel ametikohtadel“ ning töölevõtmise ajal olid tal põetud haigusest „üksnes mälestused“.
Ispra meditsiinitalituse juhataja doktor B märkis personalihalduse ja julgeoleku peadirektoraadi peadirektorile saadetud 3. märtsi 2010. aasta asutusesiseses teatises, et kui [AV] oleks töölevõtmisele eelnenud tervisekontrollis rääkinud põetavast haigusest, oleksid arstid andnud arvamuse, et ta on oskustöölise ametikoha jaoks „sobimatu“ või puhtalt administratiivse ametikoha jaoks „piirangutega sobiv“ (edaspidi „3. märtsi 2010. aasta teatis“).
Teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus otsustas 12. aprillil 2010 kohaldada [AV suhtes] muude teenistujate teenistustingimuste artikli 32 esimeses lõigus sätestatud meditsiinilist lisatingimust tagasiulatuvalt tema teenistusse võtmise päevast arvates, leides sisuliselt, et kui [AV] oleks töölevõtmisele eelnenud tervisekontrollis toona juba esinenud haigusest teatanud, „oleks tema suhtes meditsiinilist lisatingimust kohaldatud“ (edaspidi „12. aprilli 2010. aasta otsus“).
Teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus otsustas 16. aprillil 2010 esiteks „vabastada [AV] 30. aprillil 2010 teenistusest“, kuna tal on tuvastatud täielik töövõimetus, ning teiseks mitte maksta talle invaliidsustoetust, kuna tema puhul on tegu sama invaliidsusega, „mis oli ka meditsiinilise lisatingimuse esemeks“ (edaspidi „16. aprilli 2010. aasta otsus“).
Hagiga, mis saabus Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 31. märtsil 2011 ja registreeriti numbriga F‑4/11, taotles [AV] 12. aprilli 2010. aasta ja 16. aprilli 2010. aasta otsuste tühistamist.
Avaliku Teenistuse Kohus tühistas 10. juuli 2012. aasta otsusega AV vs. komisjon (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
, edaspidi „10. juuli 2012. aasta kohtuotsus“) 12. aprilli 2010. aasta otsuse ja 16. aprilli 2010. aasta otsuse osas, milles sellega keelduti [AV-le] invaliidsustoetuse maksmisest.
Avaliku Teenistuse Kohus otsustas, et „konkreetsel juhul, kui pärast töölevõtmisele eelnevat tervisekontrolli selgub, et teenistuja ei vastanud selle kontrolli ajal tema tervisliku seisundi kohta institutsiooni arsti esitatud küsimustele ausalt ja täielikult, võib teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus võtta tagasi oma esialgse otsuse jätta meditsiiniline lisatingimus kohaldamata ning teha uue otsuse, kohaldades seda lisatingimust tagasiulatuvalt“. Avaliku Teenistuse Kohus lisas, et „[t]eenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus peab siiski eelnevalt järgima muude teenistujate teenistustingimuste artiklis 32 ette nähtud menetlust, mis tähendab esiteks seda, et ta pöördub institutsiooni arsti poole, et see avaldaks arvamust, kas haigus või invaliidsus õigustab asjaomase isiku suhtes meditsiinilise lisatingimuse kohaldamist, ning teiseks seda, et ta teatab teenistujale selle arvamuse põhjal tehtud otsusest, et asjaomane isik saaks vajaduse korral kaevata edasi töövõimetuskomiteele“. Veel leidis Avaliku Teenistuse Kohus, et „nimelt on see, kas see haigus või invaliidsus võib tuua kaasa teenistuja invaliidsuse või surma viie aasta jooksul alates institutsiooni teenistusse asumisest, meditsiiniline küsimus ning kuulub rangelt institutsiooni arsti ja vaidlustamise korral töövõimetuskomitee pädevusse“ (10. juuli 2012. aasta kohtuotsus, punkt 34).
Edasi leidis Avaliku Teenistuse Kohus, et komisjonil oli küll õigus selles, et [AV] ei vastanud institutsiooni arsti poolt töölevõtmisele eelnenud tervisekontrollis esitatud küsimustele täielikult ja ausalt (10. juuli 2012. aasta kohtuotsus, punkt 36), ent ei institutsiooni arsti ega töövõimetuskomitee poole ei pöördutud konkreetselt küsimusega, kas juhul, kui töötaja oleks töölevõtmisele eelnenud tervisekontrollis oma haigusest teatanud, oleks meditsiinitalitus leidnud, et see haigus kuulub nende hulka, mille puhul tuleb haiguse kulgu ja tagajärgi arvestades kohaldada meditsiinilist lisatingimust (10. juuli 2012. aasta kohtuotsus, punktid 37–40). Mis puudutab konkreetselt 3. märtsi 2010. aasta teatist, siis leidis Avaliku Teenistuse Kohus, et komisjon oli sõnaselgelt kinnitanud, et 12. aprilli 2010. aasta otsuse vastu võtmisel teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus sellele teatisele ei tuginenud (10. juuli 2012. aasta otsus, punkt 39).
[AV-le saadetud] 20. juuli 2012. aasta kirjas märkis komisjon, et tema hinnangul „tuleb [10. juuli 2012. aasta] kohtuotsuse nõuetekohaseks täitmiseks töövõimetuskomitee uuesti kokku kutsuda, et viimane saaks anda vastuse kohtuotsuse põhjenduste punktides 37 [kuni] 40 välja toodud küsimusele, milleks [oli see, et] kas, [AV] haigus oleks õigustanud meditsiinilise lisatingimuse kohaldamist, kui ta oleks sellest töölevõtmisele eelnenud tervisekontrollis teatanud“. Samas kirjas tegi komisjon [AV-le] ettepaneku määrata arst, kes teda töövõimetuskomitees esindaks.
[AV] määras 7. veebruaril 2013 teda töövõimetuskomitees esindava arsti. Komisjon määras arsti 2013. aasta märtsis, töövõimetuskomitee kogunes 30. aprillil 2013.
[AV] taotles 16. detsembri 2013. aasta kirjaga töövõimetuskomitees komisjoni esindanud arstilt, et see edastaks talle kõnealuse komitee järelduse ning teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutuse otsuse, kui selline on tehtud.
Komisjon edastas 10. aprilli 2014. aasta kirjaga [AV-le] töövõimetuskomitee järelduse, et kui [AV] oleks avaldanud oma haiguse töölevõtmisele eelnenud tervisekontrollis, siis „institutsiooni arst […] oleks palunud [teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutusel] kohaldada […] meditsiinilist lisatingimust [vastavalt] muude teenistujate teenistustingimuste artiklile 32“.
[AV] palus 10. aprilli 2014. aasta kirjas, et komisjon selgitaks, miks viivitati töövõimetuskomitee järelduste teatavaks tegemisega, ning teataks, kas teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus on teinud nendele järeldustele tugineva otsuse.
Komisjon otsustas 16. septembril 2014. aastal kohaldada [AV suhtes] muude teenistujate teenistustingimuste artiklis 32 sätestatud meditsiinilist lisatingimust viieks aastaks alates tema ajutise töötajana teenistusse asumise päevast, see tähendab 16. aprillist 2005, ning mitte maksta talle invaliidsustoetust, kuna tema puhul on tegu sellise invaliidusega, mis on meditsiinilise lisatingimuse esemeks (edaspidi „vaidlusalune otsus“).
[AV] esitas vaidlusaluse otsuse peale 22. detsembril 2014. aastal Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel kaebuse. Teiseks taotles [AV] „töövõimetuskomitee 30. aprilli 2013. aasta järeldustele tuginedes“ enda teenistusest vabastamist ja invaliidsustoetuse maksmist. Viimaks taotles ta 50000 euro suurust hüvitist Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõike 1 rikkumise eest.
Komisjon jättis 21. aprilli 2015. aasta otsusega [AV] vaide rahuldamata.
[AV] taotles 22. juunil 2015 kodukorra artikli 110 alusel tasuta õigusabi vaidlusaluse otsuse peale hagi esitamiseks. Avaliku Teenistuse Kohtu presidendi 9. septembri 2015. aasta määrusega anti [AV-le] tasuta õigusabi.“
Asjasse puutuv õiguslik raamistik on ära toodud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 2.
Menetlus esimeses kohtuastmes ja vaidlustatud kohtuotsus
Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 19. oktoobril 2015 saabunud hagiavalduses, mis registreeriti numbriga F‑91/15, palus AV, et kohus tühistaks esiteks komisjoni 16. septembri 2014. aasta otsuse, millega kohaldati tema suhtes muude teenistujate teenistustingimuste artikli 32 alusel meditsiinilist lisatingimust ja keelduti invaliidsustoetuse maksmisest (edaspidi „16. septembri 2014. aasta otsus“), ning teiseks mõistaks komisjonilt välja 50000 euro suuruse hüvitise mittevaralise kahju eest.
Vaidlustatud kohtuotsusega tühistas Avaliku Teenistuse Kohus 16. septembri 2014. aasta otsuse, mõistis komisjonilt AV-le tekitatud mittevaralise kahju eest välja 2000 euro suuruse hüvitise, jättis komisjoni kohtukulud tema enda kanda ning mõistis temalt välja AV kohtukulud.
Kõigepealt tuletas Avaliku Teenistuse Kohus meelde, et „kohustus viia haldusmenetlus läbi mõistliku aja jooksul on liidu õiguse üldpõhimõte, mille tagamine on liidu kohtu ülesanne“, ning et see õigus on „osa õigusest heale haldusele“, mis on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõikes 1 (vaidlustatud kohtuotsus, punkt 44).
Avaliku Teenistuse Kohus märkis siiski, et üldjuhul „mõistliku aja põhimõtte rikkumine ei õigusta […] haldusmenetluse tulemusel tehtud otsuse tühistamist“ ning et „ainult siis, kui ülemäära pika aja möödumine võib mõjutada haldusmenetluse tulemusel vastu võetud otsuse sisu, mõjutab mõistliku aja põhimõtte järgimata jätmine haldusmenetluse kehtivust“ (vaidlustatud kohtuotsus, punkt 45).
Avaliku Teenistuse Kohus leidis, et erinevalt komisjoni seisukohast „ei ole kuupäevaks, millest lähtudes kontrollida, kas menetlus toimus mõistliku aja jooksul“, mitte 17. november 2008 (päev, mil AV esitas taotluse töövõimetuse tuvastamise menetluse alustamiseks), vaid „5. detsember 2005 ehk päev, mil [AV] tunnistas selgelt ja ühemõtteliselt, et ta ei teatanud töölevõtmisele eelnenud tervisekontrollis oma psühhiaatrilisest haigusest“ (vaidlustatud kohtuotsus, punkt 47).
Olles meelde tuletanud, et „poolte vahel ei ole vaidlust selles, et hiljemalt viimati nimetatud kuupäevast oli [teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus] teadlik […] asjaolust, et selle tervisekontrolli aluseks olnud andmed olid puudulikud“, leidis Avaliku Teenistuse Kohus, et „selle tõendamist leidnud olulise puuduse tõttu oli [kõnealusel asutusel] selgelt võimalik kohaldada [AVga] sõlmitud lepingu kehtivust ja meditsiinilise lisatingimuse võimalikku kohaldamist puudutavaid õiguslikke järelmeid“. Kohus tõi aga esile, et „esimest korda võttis [see asutus] seisukoha, et [AV] suhtes tuleks tagasiulatuvalt tema teenistusse asumise päevast arvates kohaldada meditsiinilist lisatingimust, alles 9. juulil 2009 ehk enam kui kolm aastat ja seitse kuud pärast seda, kui [kõnealune asutus] oli saanud teada, et [AV] oli ise tunnistanud, et ta ei olnud töölevõtmisele eelnenud tervisekontrollis rääkinud põetavast haigusest“ (vaidlustatud kohtuotsus, punktid 47 ja 48).
Sestap otsustas Avaliku Teenistuse Kohus, et „sellist tähtaega, mida komisjon ei suutnud põhjendada, ei saa pidada mõistlikuks ning see rikub seetõttu õigust heale haldusele“ (vaidlustatud kohtuotsus, punkt 49).
Järgnevalt tuletas Avaliku Teenistuse Kohus meelde, et „muude teenistujate teenistustingimuste artikkel 32 eeldab, et [teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus] teeb meditsiinilise lisatingimuse kohaldamise või mittekohaldamise kohta lõpliku otsuse institutsiooni arsti poolt töölevõtmisele eelneva tervisekontrolli käigus kogutud andmete alusel või käesoleva kohtuasja väga eriliste asjaolude puhul siis, kui ta saab asjakohased täiendavad andmed, mis töölevõtmisele eelnenud tervisekontrollis kogutud andmeid oluliselt muudavad“. Kohus rõhutas, et käesoleval juhul „tegi komisjon esimese [AV] suhtes meditsiinilise lisatingimuse kohaldamist käsitleva otsuse alles 9. juulil 2009 ehk ligi kolm kuud pärast tema lepingu lõppemist tähtaja möödumisel ning umbes kaheksa kuud pärast töövõimetuskomiteesse pöördumist“ (vaidlustatud kohtuotsus, punkt 50).
Avaliku Teenistuse Kohus leidis, et „selline tähtaeg võis juba mõjutada [AV] suhtes tagasiulatuvalt meditsiinilise lisatingimuse kohaldamist käsitleva 9. juuli 2009. aasta otsuse sisu mitte üksnes sellepärast, et see tehti kolm aastat ja seitse kuud pärast seda, kui [teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus] oli [AV] haigusest teada saanud, vaid eelkõige pärast seda, kui töövõimetuskomitee oli 9. mail 2009 järeldanud, [et AV] oli muutunud püsivalt täielikult töövõimetuks, mistõttu ei ole tal võimalik oma teenistusülesandeid täita“. Kohus asus seisukohale, et „meditsiinilise lisatingimuse kohaldamist käsitlev otsus muutus sisuliselt otsuseks kohe välistada [AV suhtes] töövõimetuse puhuks ette nähtud tagatiste kohaldamine seoses juba tekkinud töövõimetusega“ (vaidlustatud kohtuotsus, punkt 51).
Viimaks, seoses teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutuse 12. aprilli 2010. aasta otsusega kohaldada AV suhtes meditsiinilist lisatingimust tagasiulatuvalt tema teenistusse asumisest arvates (edaspidi „12. aprilli 2010. aasta otsus“) märkis Avaliku Teenistuse Kohus, et „see, sisuliselt 9. juuli 2009. aasta otsusega identne otsus tehti neli aastat ja neli kuud pärast seda, kui teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus oli [AV] haigusest teada saanud ning olukorras, kus teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus valmistus selleks, et [AV] neli päeva hiljem töövõimetuse tõttu teenistusest vabastada“ (vaidlustatud kohtuotsus, punkt 52).
Avaliku Teenistuse Kohus rõhutas, et kuigi tuvastamist leidnud ebamõistliku tähtaja tõttu „ei võinud komisjon [AV] suhtes meditsiinilist lisatingimust kohaldada“, „tehti [16. septembri 2014. aasta] otsus, mis [oli sisuliselt] identne 9. juuli 2009. aasta ja 12. aprilli 2010. aasta otsustega, peaaegu üheksa aastat pärast seda, kui komisjon oli saanud teada, et töölevõtmisele eelnenud tervisekontroll ei toimunud nõuetekohaselt“, ning et „selle otsuse puhul [on] tegemist sama veaga“ (vaidlustatud kohtuotsus, punkt 53).
Avaliku Teenistuse Kohus tõi sellega seoses esile, et „asjaolu, et 12. aprilli 2010. aasta otsus menetlusnormi rikkumise tõttu tühistati, ei võtnud [AV‑lt] võimalust tugineda tühistava kohtuotsuse täitmiseks algatatud kohtumenetluse raames sisulisele väitele, mis oli ära toodud tühistava kohtuotsuse tegemiseni viinud kohtuasjas esitatud kaebuses“. Kohus täpsustas, et „10. juuli 2012. aasta kohtuotsuse punktist 29 tuleneb, [et AV] tugines nimetatud kohtuasjas ka õiguskindluse põhimõtte rikkumisele“ (vaidlustatud kohtuotsus, punkt 54).
Menetlus Üldkohtus ja poolte nõuded
Komisjon esitas käesoleva apellatsioonkaebuse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 30. septembril 2016.
AV esitas 24. veebruaril 2017 vastuse apellatsioonkaebusele, esitades selles ka vastuapellatsioonkaebuse.
Üldkohtu kantseleisse 29. märtsil 2017 saabunud kirjas esitas komisjon repliigi esitamise taotluse, mille apellatsioonikoja president 3. aprilli 2017. aasta otsusega rahuldas.
Komisjon esitas repliigi 12. mail 2017.
AV esitas 12. juulil 2017 vasturepliigi. Sama päeva kirjas loobus ta vastuapellatsioonkaebusest. Komisjon teatas 4. augustil 2017, et ta ei soovi selle loobumise kohta seisukohti esitada.
Kirjas, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 5. septembril 2017, taotles AV Üldkohtu kodukorra artikli 207 alusel tema ärakuulamist menetluse suulises osas. Komisjon ei esitanud selles sättes ette nähtud tähtaja jooksul taotlust kohtuistungi toimumiseks.
Ettekandja‑kohtuniku ettepanekul otsustas teine koda 21. novembril 2017 avada menetluse suulise osa.
Komisjon palub Üldkohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
saata kohtuasi tagasi Üldkohtule kui esimese astme kohtule;
–
otsustada kohtukulude kandmine edaspidi.
AV palub Üldkohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus ilmselge põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–
vastuapellatsioonkaebuse raames mõista komisjonilt tema kasuks välja 50000 euro suurune hüvitis mittevaralise ja varalise kahju eest;
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Üldkohus võtab teadmiseks, et AV loobus vastuapellatsioonkaebusest. Seetõttu ei ole Üldkohtul vaja võtta seisukohta AV nõude suhtes mõista komisjonilt tema kasuks välja 50000 euro suurune hüvitis mittevaralise ja varalise kahju eest.
Õiguslik käsitlus
Komisjon tugineb apellatsioonkaebuses kahele väitele. Esimeses väites leiab komisjon, et Avaliku Teenistuse Kohus kohaldas vääralt mõistliku aja põhimõtet ning rikkus põhjendamiskohustust, kui leidis, et ülemäärane viivitus 16. septembri 2014. aasta otsuse tegemisel võis mõjutada selle otsuse sisu. Teine väide puudutab kohtuotsuse seadusjõu põhimõtte rikkumist seoses 10. juuli 2012. aasta kohtuotsusega AV vs. komisjon (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
).
Üldkohus leiab, et kõigepealt tuleb analüüsida teist väidet ja seejärel esimest väidet.
Teine väide, mis puudutab kohtuotsuse seadusjõu põhimõtte rikkumist
Teise väitega leiab komisjon, et Avaliku Teenistuse Kohus rikkus kohtuotsuse seadusjõu põhimõtet seoses 10. juuli 2012. aasta kohtuotsusega AV vs. komisjon (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
).
Kõigepealt tuleb meele tuletada, et selleks, et tagada nii õiguse ja õigussuhete stabiilsus kui ka korrakohane õigusemõistmine, on oluline, et kohtulahendeid, mis on jõustunud peale olemasolevate edasikaebevõimaluste ammendamist või selleks sätestatud tähtaegade möödumist, ei oleks enam võimalik vaidlustada (30. septembri 2003. aasta kohtuotsus Köbler,
C‑224/01
,
EU:C:2003:513
, punkt
), mistõttu on jõustunud kohtuotsused seadusjõus.
Järgnevalt tuleb rõhutada, et kohtuotsuse seadusjõud puudutab üksnes asjaomase kohtulahendiga tegelikult või vältimatult ära otsustatud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid (vt selle kohta 17. detsembri 2009. aasta kohtumäärus Nijs vs. kontrollikoda,
T‑567/08 P
,
EU:T:2009:523
, punkt
, ja 25. veebruari 2015. aasta kohtuotsus Walton vs. komisjon,
T‑261/14 P
,
EU:T:2015:110
, punkt
), ning seadusjõudu ei oma mitte ainult kohtuotsuse resolutsioon, vaid see laieneb ka kohtuotsuse põhjendustele, mis on resolutsiooni põhjendamiseks vajalikud ja viimasest seetõttu lahutamatud (19. aprilli 2012. aasta kohtuotsus Artegodan vs. komisjon,
C‑221/10 P
,
EU:C:2012:216
, punkt
).
Viimaks on leitud, et isegi kui ühes hagis esitatud argumendid kattuvad osaliselt nendega, millele tugineti varasemas hagis, ei korda teine hagi esimest, vaid tegemist on uue vaidlusega, kuivõrd selle aluseks on ka teised faktilised ja õiguslikud väited (13. septembri 2011. aasta kohtuotsus Michail vs. komisjon,
F‑100/09
,
EU:F:2011:132
, punkt
; vt selle kohta ka 12. detsembri 1996. aasta kohtuotsus Altmann jt vs. komisjon
T‑177/94 ja T‑377/94
,
EU:T:1996:193
, punkt
).
Käesoleval juhul tuleb esile tuua, et 12. aprilli 2010. aasta otsuse ja 16. septembri 2014. aasta otsuse tühistamine, vastavalt 10. juuli 2012. aasta kohtuotsusega AV vs. komisjon (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) ja vaidlustatud kohtuotsusega, ei toimunud samadel põhjendustel.
Seadusjõus oleva 10. juuli 2012. aasta kohtuotsusega AV vs. komisjon (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) tühistas Avaliku Teenistuse Kohus 12. aprilli 2010. aasta otsuse muude teenistujate teenistustingimuste artiklis 32 sätestatud menetluse järgimata jätmise tõttu. Selles kontekstis rõhutati ühemõtteliselt, et mõistliku aja põhimõtte rikkumist puudutavat väidet ei ole vaja käsitleda.
Siiski tekib küsimus, kas 10. juuli 2012. aasta kohtuotsuse AV vs. komisjon (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) põhjendustes, mis on vajalikud kohtuotsuse resolutsiooni põhjendamiseks, võttis Avaliku Teenistuse Kohus seisukoha ka juba mõistliku aja põhimõtte rikkumise küsimuses ning kas sellisel juhul ka küsimuses, kuidas see rikkumine mõjutab muude teenistujate teenistustingimuste artiklis 32 sätestatud menetluses uue otsuse vastu võtmist.
Tuleb asuda seisukohale, et ühestki 10. juuli 2012. aasta kohtuotsuse AV vs. komisjon (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) punktist ei tulene, et Avaliku Teenistuse Kohus oleks soovinud võtta otseselt või kaudselt seisukoha küsimuses, kas tegu oli mõistliku aja põhimõtte rikkumisega või millised võiksid olla selle rikkumise tagajärjed.
Erinevalt sellest, mida sisuliselt väidab komisjon, ei saa asjaolu, et Avaliku Teenistuse Kohus tühistas 10. juuli 2012. aasta kohtuotsusega AV vs. komisjon (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) 12. aprilli 2010. aasta otsuse muude teenistujate teenistustingimuste artikli 32 rikkumise tõttu, tõlgendada nii, nagu oleks Avaliku Teenistuse Kohus kaudselt võtnud ka seisukoha mõistliku aja põhimõtte rikkumise küsimuses ning nii lubanud teenistuslepingu sõlmimise pädevusega asutusel 12. aprilli 2010. aasta otsuse asemel muude teenistujate teenistustingimuste artiklis 32 sätestatud korras uue otsuse teha, välistades lõplikult igasuguse vaiduse selle üle, kas tegu oli mõistliku aja põhimõtte rikkumisega või millised oleksid selle rikkumise tagajärjed.
Sellist tõlgendust võib seda vähem toetada, et see on vastuolus 10. juuli 2012. aasta kohtuotsuse AV vs. komisjon (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) punktiga 42, milles, nagu eespool punktis 33 meelde tuletati, märkis Avaliku Teenistuse Kohus sõnaselgelt, et ei pea vajalikuks hagiavalduse teisi väiteid analüüsida.
Sellest järeldub, et komisjoni seisukoht põhineb ekslikul eeldusel, et Avaliku Teenistuse Kohus tegi 10. juuli 2012. aasta kohtuotsusega AV vs. komisjon (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) otsuse ka mõistliku aja põhimõtte rikkumist puudutava väite kohta.
Lisaks on oluline esile tuua, et käesoleval juhul puudutavad põhjendused, mis on 10. juuli 2012. aasta kohtuotsuse AV vs. komisjon (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) resolutsiooni põhjendamiseks vajalikud, üksnes muude teenistujate teenistustingimuste artiklit 32. Niisiis, isegi kui Avaliku Teenistuse Kohus oleks mõistliku aja põhimõtte rikkumist puudutanud väidet analüüsinud ning leidnud, et selle põhimõtte rikkumisega tegemist ei olnud või et see rikkumine ei mõjutanud hagi esemeks olnud otsust, siis ei oleks ühelgi neist põhjendustest seadusjõudu, kuna need põhjendused ei ole vajalikud selle kohtuotsuse resolutsiooni põhjendamiseks.
Eeltoodu põhjal tuleb teine väide tagasi lükata.
Esimene väide, mis puudutab mõistliku aja põhimõtte väära kohaldamist ja põhjendamiskohustuse rikkumist
Esimeses väites leiab komisjon, et Avaliku Teenistuse Kohus on vääralt kohaldanud mõistliku aja põhimõtet. Kõigepealt ei ole Avaliku Teenistuse Kohus arvestanud asjaoluga, et selle põhimõtte rikkumise tõttu otsuse tühistamine saab toimuda vaid erandina. Järgnevalt on kohus ekslikult leidnud, et ülemäärane viivitus 16. septembri 2014. aasta otsuse tegemisel võis mõjutada selle otsuse sisu. Viimaks on vaidlustatud kohtuotsus ebapiisavalt põhjendatud, kuivõrd Avaliku Teenistuse Kohus ei ole ära näidanud, millistel põhjustel ülemäära pika aja möödumine selle otsuse sisu mõjutas.
AV vaidleb komisjoni argumentidele vastu. Kõigepealt leiab ta, et vaidlustatud kohtuotsus on piisavalt põhjendatud, kuna Avaliku Teenistuse Kohus on kohtuotsuse punktides 44–51 selgelt ära näidanud, millistel põhjendustel ta leidis, et mõistlik aeg oli käesoleval juhul ületatud ning miks võis ülemäära pika aja möödumine mõjutada 16. septembri 2014. aasta otsuse sisu. Järgnevalt leiab AV, et kuna ülemäära pikk aeg oli möödunud, siis ei olnud tal võimalik tervisekontrolli käigus tehtud avalduste kohta vajalikke selgitusi anda. AV heidab komisjonile ette, et viimane ei palunud arstil, kes viis läbi töölevõtmisele eelnenud tervisekontrolli ja iga-aastase tervisekontrolli 2006. aastal, selgitada, kuidas tervisekontroll toimus, ega tuua välja, miks ta andis 2006. aastal arvamuse tingimusteta sobivuse kohta, kuigi ta oli AV haigusest teadlik. Liiati rõhutab AV, et komisjon lisas teenistuslepingusse meditsiinilise lisatingimuse alles pärast seda, kui oli tuvastanud, et AV-l oli tekkinud püsiv töövõimetus, mida peeti täielikuks ja teenistusülesannete täitmist välistavaks. Lisaks tõdeb AV, et Avaliku Teenistuse Kohus leidis vaidlustatud kohtuotsuses, et töövõimetuskomitee ei teinud otsust konkreetselt küsimuses, kas AV haigus oleks õigustanud medistiinilise lisatingimuse kohaldamist. Selles kontekstis leiab AV, et olles kolme aasta ja seitsme kuu jooksul tegevusetu, rikkus komisjon mõistliku aja põhimõtet. Viimaks lisab AV, et komisjon rikkus ELTL artiklit 266, jättes võtmata 10. juuli 2012. aasta kohtuotsuses AV vs. komisjon (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) nimetatud meetmed, kuna ta jättis õigusvastaselt määramata institutsiooni arsti selleks, et hinnata, kas AV haigus oleks õigustanud meditsiinilise lisatingimuse kohaldamist.
Esmalt on oluline rõhutada, et komisjon märkis repliigis selgelt ja üheselt, et „[Avaliku Teenistuse Kohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuses tuvastatud] asjaolu, et meditsiinilise lisatingimuse tagasiulatuva kohaldamise otsustamise aeg oli ülemäärane, ei vaidlustata“, ning täpsustas, et „vaidlustatud kohtuotsuse kriitika puudutab järeldust, mille [see kohus] selle asjaolu pinnalt tegi, see tähendab vaidlusaluse otsuse tühistamist“.
Tuleb niisiis välja tuua, et komisjon ei vaidlusta seda, et ta rikkus mõistliku aja põhimõtet, oodates enne 9. juuli 2009. aasta otsuse vastuvõtmist kolm aastat ja seitse kuud pärast seda, kui teda oli teavitatud sellest, et hageja oli tunnistanud, et ta töölevõtmisele eelnenud tervisekontrollis ei rääkinud põetavast haigusest. Komisjon ei vaidlusta ka seda, et 12. aprilli 2010. aasta ja 16. septembri 2014. aasta otsuseid ei võetud järelikult vastu mõistliku aja jooksul. Seevastu vaidleb ta vastu vaidlustatud kohtuotsuses sisalduvale Avaliku Teenistuse Kohtu järeldusele, et ülemäära pika aja möödumine võis mõjutada 16. septembri 2014. aasta otsuse sisu.
Kohustus viia haldusmenetlus läbi mõistliku aja jooksul kujutab kohtupraktika kohaselt endast liidu õiguse üldpõhimõtet, mille tagamine on liidu kohtu ülesanne ja mida on osana õigusest heale haldusele korratud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõikes 1 (11. aprilli 2006. aasta kohtuotsus Angeletti vs. komisjon,
T‑394/03
,
EU:T:2006:111
, punkt
, ja 6. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Füller-Tomlinson vs. parlament,
T‑390/10 P
,
EU:T:2012:652
, punkt
).
Mõistliku aja põhimõtte rikkumine ei õigusta siiski üldiselt haldusmenetluse tulemusel võetud otsuse tühistamist. Ainult siis, kui ülemäära pika aja möödumine võib mõjutada haldusmenetluse tulemusel võetud otsuse sisu ennast, mõjutab mõistliku aja põhimõtte järgimata jätmine haldusmenetluse kehtivust (6. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Füller-Tomlinson vs. parlament,
T‑390/10 P
,
EU:T:2012:652
, punkt
, ja 12. mai 2016. aasta kohtuotsus Guittet vs. komisjon,
F‑92/15
,
EU:F:2016:118
, punkt
).
Lisaks on kohane meelde tuletada, et sellisel juhul, kui pärast töölevõtmisele eelnevat tervisekontrolli selgub, et teenistuja ei vastanud selle kontrolli ajal oma tervisliku seisundi kohta institutsiooni arsti esitatud küsimustele ausalt ja täielikult, võib teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus võtta tagasi oma esialgse otsuse jätta meditsiiniline lisatingimus kohaldamata ning teha uue otsuse, kohaldades seda lisatingimust tagasiulatuvalt (20. juuli 2016. aasta kohtuotsus HC vs. komisjon,
F‑132/15
,
EU:F:2016:158
, punkt
).
Esimest väidet tuleb käsitleda selle kohtupraktika valguses.
Kõigepealt tuleb käsitleda komisjoni argumenti, et vaidlustatud kohtuotsus on ebapiisavalt põhjendatud, kuna Avaliku Teenistuse Kohus ei ole ära toonud, miks ta leidis, et ülemäära pika aja möödumine võis mõjutada 16. septembri 2014. aasta otsuse sisu.
Tuleb meelde tuletada, et Avaliku Teenistuse Kohtu otsused peavad olema piisavalt põhjendatud, et Üldkohtul oleks võimalik neid kontrollida. Põhjendus võib olla tuletatav tingimusel, et see võimaldab huvitatud isikutel mõista põhjuseid, miks esimese astme kohus nende argumentidega ei nõustunud, ning et apellatsioonikohtul on piisavalt tõendeid oma kontrolli teostamiseks (16. detsembri 2010. aasta kohtuotsus Lebedef vs. komisjon,
T‑52/10 P
,
EU:T:2010:543
, punktid
ja
, ning 23. aprilli 2015. aasta kohtuotsus BX vs. komisjon,
T‑352/13 P
,
EU:T:2015:225
punkt 44). Pealegi on põhjendamiskohustus oluline vorminõue, mida tuleb eristada põhjenduste sisulise õigsuse küsimusest, mis on vaidlusaluse akti sisulise õiguspärasuse küsimus (2. aprilli 1998. aasta kohtuotsus komisjon vs. Sytraval ja Brink’s France,
C‑367/95 P
,
EU:C:1998:154
, punkt
, ja 21. aprilli 2004. aasta kohtuotsus M vs. Euroopa Kohus,
T‑172/01
,
EU:T:2004:108
, punkt
).
Käesoleval juhul sisalduvad vaidlustatud kohtuotsuse punktides 50–54 põhjendused, miks Avaliku Teenistuse Kohus leidis, et ülemäära pika aja möödumine võis mõjutada haldusmenetluse tulemusena tehtud otsuse, see tähendab 16. septembri 2014. aasta otsuse sisu. Nimelt tõi Avaliku Teenistuse Kohus esile, et esimene otsus kohaldada AV suhtes meditsiinilist lisatingimust, see tähendab 9. juuli 2009. aasta otsus, tehti kolm kuud pärast tema teenistuslepingu lõppemist tähtaja möödumisel, peaaegu kaheksa kuud pärast tema taotlust töövõimetuskomitee poole pöördumiseks, enam kui kolm aastat ja seitse kuud pärast seda, kui teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus sai teada tema haigusest, ning pärast seda, kui töövõimetuskomitee oli kinnitanud, et ta on muutunud selle haiguse tõttu püsivalt täielikult töövõimetuks. Avaliku Teenistuse Kohus järeldas, et 9. juuli 2009. aasta otsus muutus neil asjaoludel otsuseks kohe välistada [AV suhtes] töövõimetuse puhuks ette nähtud tagatiste kohaldamine. Seega leidis kohus sisuliselt, et ülemäära pika aja möödumine võis kindlasti selle otsuse sisu mõjutada.
Tuleb asuda seisukohale, et see põhjendus võimaldab Üldkohtul Avaliku Teenistuse Kohtu otsust kontrollida ning võimaldab komisjonil aru saada, miks Avaliku Teenistuse Kohus tema argumentidega ei nõustunud. Sellest järeldub, et komisjoni argument, mis puudutab põhjendamiskohustuse rikkumist, tuleb tagasi lükata.
Sisulise küsimusena tuleb analüüsida, kas Avaliku Teenistuse Kohus on õigesti leidnud, et mõistliku aja põhimõtte rikkumine võis 16. septembri 2014. aasta otsuse sisu mõjutada.
Kõigepealt tuleb meelde tuletada, et 16. septembri 2014. aasta otsuses märkis teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus, et tugineb töövõimetuskomitee arstide 30. aprilli 2013. aasta järeldusele, et „kui [AV] oleks töölevõtmisele eelnenud tervisekontrollis talle küsimusi esitanud arstile oma haigusest teatanud, oleks tema haigus õigustanud muude teenistujate teenistustingimuste artiklis 32 sätestatud meditsiinilise lisatingimuse kohaldamist“. Teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutuse otsusest nähtub seega, et AV suhtes meditsiinilise lisatingimuse kohaldamise otsuse aluseks oli üksnes haigus, millest ta oleks pidanud töölevõtmisele eelnenud tervisekontrollis teatama, mitte aga selle haiguse areng pärast seda tervisekontrolli.
Avaliku Teenistuse Kohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 50–53 siiski, et ülemäära pika aja möödumine teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutuse poolt AV haigusest teada saamise ning 9. juuli 2009. aasta otsuse, millega otsustati viimase teenistuslepingusse lisada meditsiiniline lisatingimus, vahel mõjutas selle otsuse sisu (ja seetõttu ka 12. aprilli 2010. aasta ja 16. septembri 2014. aasta otsuste sisu). Kohus tuvastas mitu selle ajavahemiku jooksul aset leidnud asjaolu, nimelt et 9. juuli 2009. aasta otsus tehti pärast lepingu lõppemise tähtaja möödumist, pärast seda, kui AV oli esitanud taotluse töövõimetuskomitee poole pöördumiseks, mitu aastat pärast seda, kui teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus sai teada tema haigusest, ning pärast seda, kui töövõimetuskomitee oli kinnitanud, et AV oli muutunud püsivalt täielikult töövõimetuks. See kohus leidis, et selle pika ajavahemiku jooksul aset leidnud eelnimetatud sündmuste tõttu oli otsus lisada meditsiiniline lisatingimus AV teenistuslepingusse tagasiulatuvalt tema teenistusse võtmisest arvates muutunud sisuliselt otsuseks välistada [AV suhtes] töövõimetuse puhuks ette nähtud garantiide kohaldamine seoses juba tekkinud töövõimetusega.
Tuleb asuda seisukohale, et Avaliku Teenistuse Kohus on eespool punktis 55 kirjeldatud asjaolude pinnalt ekslikult leidnud, et ülemäära pika aja möödumine mõjutas 16. septembri 2014. aasta otsuse sisu.
Oluline on märkida, et käesoleval juhul tegi teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus kaks eraldi otsust, nimelt muude teenistujate teenistustingimuste artikli 33 alusel tehtud otsuse, et AV peab püsiva täieliku töövõimetuse tõttu teenistusest lahkuma, ning muude teenistujate teenistustingimuste artikli 32 alusel tehtud otsuse lisada tema teenistuslepingusse meditsiiniline lisatingimus. Need otsused tehti kummaski neis sättes sisalduvate kriteeriumide alusel.
Sellega seoses tuleb märkida, et kui kronoloogiliselt tehakse otsus teenistuslepingusse meditsiinilise lisatingimuse lisamise kohta töölevõtmisele eelneva terviskontrolli raames ning see eelneb põhimõtteliselt töövõimetuskomitee järeldusele ja sellega seotud teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutuse otsusele selle kohta, et töötaja peab töövõimetuse tõttu teenistusest lahkuma, siis käesoleval juhul oli see, et otsus lisada sõlmitavasse teenistuslepingusse meditsiiniline lisatingimus tehti alles pärast seda, kui oli tehtud järeldus, et isik on töövõimetu ning pärast lepingu tähtaja lõppemist, tingitud üksnes käesoleva asja erilistest asjaoludest.
Leides, et 16. septembri 2014. aasta otsus „muutus sisuliselt“ otsuseks välistada AV suhtes kohe töövõimetuse puhuks ette nähtud tagatiste kohaldamine, on Avaliku Teenistuse Kohus käesoleval juhul tuginenud eeldusele, et kuivõrd otsus lisada sõlmitavasse teenistuslepingusse seda haigust puudutav meditsiiniline lisatingimus tehti pärast seda, kui oli tehtud järeldus, et isik on sellesama haiguse tõttu muutunud töövõimetuks, ning pärast lepingu lõppemist, mõjutasid need asjaolud automaatselt selle otsuse sisu. Pidades aga silmas asjaolu, et teenistuslepingusse meditsiinilise lisatingimuse lisamise otsust põhjendati üksnes selliste andmetega, mille hageja oleks pidanud esitama töölevõtmisele eelnenud tervisekontrolli raames, siis ei saa see, et teenistuslepingusse meditsiinilise lisatingimuse lisamise otsus tehti pärast lepingu lõppemist ja pärast seda, kui töövõimetuskomitee oli teinud järelduse, et töötaja on muutunud töövõimetuks, anda iseenesest alust järelduseks, et ülemäära pika aja möödumine mõjutas selle otsuse sisu.
Lisaks, nagu on esile toodud eespool punktis 47, tuleb meelde tuletada, et konkreetsel juhul, kui pärast töölevõtmisele eelnevat tervisekontrolli selgub, et teenistuja ei vastanud selle kontrolli ajal tema tervisliku seisundi kohta institutsiooni arsti esitatud küsimustele ausalt ja täielikult, võib teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus võtta tagasi oma esialgse otsuse jätta meditsiiniline lisatingimus kohaldamata ning teha uue otsuse, kohaldades seda lisatingimust tagasiulatuvalt (20. juuli 2016. aasta kohtuotsus HC vs. komisjon,
F‑132/15
,
EU:F:2016:158
, punkt
).
Vaidlustatud kohtuotsuses ei ole esile toodud ühtki konkreetset asjaolu, mis lubaks eespool punktis 46 viidatud kohtupraktika kohaselt asuda seisukohale, et ülemäära pika aja möödumine võis kas õiguslikus või faktilises plaanis mõjutada teenistuslepingusse meditsiinilise lisatingimuse lisamise otsust.
Teisisõnu, asjaolud, millele Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuses tugineb, ei võimalda asuda seisukohale, et 16. septembri 2014. aasta otsuse sisu oleks võinud olla teistsugune, kui see oleks tehtud enne töövõimetuskomitee järelduse tegemist või enne lepingu lõppemist.
Olukorras, kus pole ühtki konkreetset tõendit, mis kinnitaks, et ülemäära pika aja möödumisel oleks olnud 16. septembri 2014. aasta otsusele reaalne või potentsiaalne mõju, ei saa asuda seisukohale, et AV jäi töövõimetusega seotud tagatistest ilma teenistuslepingusse meditsiinilise lisatingimuse lisamise otsuse sisulise muutumise tõttu. Vastupidi, see, et AV neist tagatistest ilma jäi, on selgitatav üksnes kahe eraldiseisva otsuse tegemisega, millest esimene oli see, millega lisati AV teenistuslepingusse meditsiiniline lisatingimus seoses haigusega, mis esines tal juba enne töölevõtmist ning mille kohta töövõimetuskomitee leidis, et kui ta oleks sellest töölevõtmisele eelnenud tervisekontrollis teatanud, oleks see õigustanud meditsiinilise lisatingimuse kohaldamist, ning teine see, millega leiti, et AV peab sellest haigusest tingitud püsiva täieliku töövõimetuse tõttu teenistusest lahkuma.
Eelnevast lähtudes on esimene väide põhjendatud. Seetõttu tuleb apellatsioonkaebus rahuldada ja vaidlustatud kohtuotsus tühistada.
Vaidlustatud kohtuotsuse tühistamise tagajärjed
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. juuli 2016. aasta määruse (EL, Euratom) 2016/1192 Euroopa Liidu ja tema teenistujate vaheliste vaidluste esimeses kohtuastmes lahendamise pädevuse Üldkohtule üleandmise kohta (
ELT 2016, L 200, lk 137
) artikli 4 kohaselt, kui Üldkohus tühistab Avaliku Teenistuse Kohtu otsuse, ent leiab, et kohtuasja menetlusstaadium ei võimalda otsust teha, suunab ta kohtuasja kojale, mis ei lahendanud apellatsioonkaebust.
Käesoleval juhul ei ole Avaliku Teenistuse Kohus käsitlenud ei esimest väidet, mis puudutab muude teenistujate teenistustingimuste artikli 32 rikkumist, ega teist väidet, mis puudutab subjektiivseid õigusi tekitava akti kehtetuks tunnistamise tingimuste rikkumist. Üldkohus ei saa niisiis seda kohtuasja sisuliselt lahendada. Seetõttu tuleb kohtuasi suunata Üldkohtu kojale, mis ei lahendanud apellatsioonkaebust.
Kohtukulud
Kuna kohtuasi suunatakse Üldkohtu kojale, mis ei lahendanud apellatsioonkaebust, tuleb käesoleva apellatsioonmenetlusega seotud kohtukulude kandmine otsustada edaspidi.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (apellatsioonikoda)
otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohtu (teine koda) 21. juuli 2016. aasta otsus AV
vs
. komisjon (F‑91/15).

2.
Suunata kohtuasi Üldkohtu kojale, mis ei lahendanud apellatsioonkaebust.

3.
Otsustada kohtukulude kandmine edaspidi.

Jaeger
Prek
Dittrich
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 17. mail 2018 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.