CELEX: 62019CJ0934
Överklagande
Ekonomiska och monetära unionen
Bankunionen
Återhämtning och resolution av kreditinstitut och värdepappersföretag
Gemensam resolutionsmekanism för kreditinstitut och vissa värdepappersföretag (SRM)
Gemensamma resolutionsnämnden (SRB)
Resolutionsförfarande som ska tillämpas när ett institut fallerar eller sannolikt kommer att fallera
Antagande av en resolutionsordning för Banco Popular Español SA
Försäljningsverktyget
Nedskrivning och konvertering av kapitalinstrument
Förordning (EU) nr 806/2014
Artikel 20
Begreppet ’definitiv efterhandsvärdering’
Följder
Vägran eller underlåtenhet att genomföra en definitiv efterhandsvärdering
Rättsmedel
Talan om ogiltigförklaring

Algebris (UK) Ltd och Anchorage Capital Group LLC har yrkat att domstolen ska upphäva det beslut som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 10 oktober 2019, Algebris (UK) och Anchorage Capital Group/SRB (
T‑2/19
, ej publicerat,
EU:T:2019:741
) (nedan kallat det överklagade beslutet). Genom detta beslut avvisade tribunalen dessa bolags talan om ogiltigförklaring av Gemensamma resolutionsnämndens (SRB) (nedan även kallad nämnden) påstådda vägran att göra en definitiv efterhandsvärdering av Banco Popular Español SA (nedan kallad Banco Popular), vilken bolagen informerades om genom skrivelse av den 18 december 2018.
Tillämpliga bestämmelser
Skäl 64 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 806/2014 av den 15 juli 2014 om fastställande av enhetliga regler och ett enhetligt förfarande för resolution av kreditinstitut och vissa värdepappersföretag inom ramen för en gemensam resolutionsmekanism och en gemensam resolutionsfond och om ändring av förordning (EU) nr 1093/2010 (
EUT L 225, 2014, s. 1
) har följande lydelse:
”Det är viktigt att förlusterna fastställs när enheten har fallerat. Värderingen av sådana enheters tillgångar och skulder bör baseras på rättvisa, försiktiga och realistiska antaganden vid tidpunkten då resolutionsverktygen används. Värdet på skulderna bör dock inte påverkas av värderingen av enhetens finansiella ställning. Det bör vara möjligt för nämnden att i brådskande fall skyndsamt värdera en sådan enhets tillgångar eller skulder. Denna värdering bör vara provisorisk och tillämpas till dess att en oberoende värdering görs. De ska då följa samrådsförfarandet.”
Förordning nr 806/2014 innehåller en artikel 20, med rubriken ”Värdering i resolutionssyfte”, som har följande lydelse:
”1.   Innan beslut om en resolutionsåtgärd eller om utövandet av befogenheten att skriva ned eller konvertera berört kapitalinstrument utövas, ska nämnden se till att en skälig, försiktig och realistisk värdering av tillgångar och skulder i en enhet som avses i artikel 2 görs av en person som är oberoende av offentliga myndigheter, inbegripet nämnden och den nationella resolutionsmyndigheten och enheten i fråga.
2.   Om inte annat följer av punkt 15 och om samtliga krav som fastställs i punkterna 1 och 4–9 uppfylls, ska värderingen betraktas vara definitiv.
3.   Om en oberoende värdering i enlighet med punkt 1 inte är möjlig, får nämnden i enlighet med punkt 10 i den här artikeln genomföra en preliminär värdering av tillgångar och skulder i enheten som avses i artikel 2.
4.   Syftet med värderingen ska vara att bedöma värdet på tillgångar och skulder i en enhet som avses i artikel 2 som uppfyller villkoren för resolution i artiklarna 16 och 18.
5.   Värderingen ska ha följande syften:
a)
Den ska fungera som underlag vid fastställandet av huruvida villkoren för resolution eller villkoren för nedskrivning eller konvertering av kapitalinstrument är uppfyllda.
b)
Om villkoren för resolution uppfylls, ska den fungera som underlag för beslutet om lämplig resolutionsinsats för en enhet som avses i artikel 2.
c)
När befogenheten att skriva ned eller konvertera berört kapitalinstrument tillämpas, ska den fungera som underlag för beslutet om omfattningen av indragning eller utspädning av äganderättsinstrument, och omfattningen av nedskrivning eller konvertering av berörda kapitalinstrument.
…
g)
I samtliga fall för att säkerställa att eventuella förluster avseende tillgångarna i en enhet som avses i artikel 2 till fullo erkänns vid den tidpunkt då resolutionsverktygen används eller befogenheten att skriva ned eller konvertera berörda kapitalinstrument utövas.
6.   Utan att det i förekommande fall påverkar tillämpningen av [Europeiska] unionens regler om statligt stöd ska värderingen grundas på försiktiga antaganden, inbegripet vad gäller andelen nödlidande lån och förlusternas storlek. Värderingen får inte förutsätta potentiellt framtida tillhandahållande av extraordinärt offentligt finansiellt stöd, akut likviditetsstöd från centralbanker, eller annat likviditetsstöd från centralbanker med icke standardmässiga villkor för säkerheter, löptider och räntesatser, till den enhet som avses i artikel 2 från och med den tidpunkt då resolutionsåtgärder vidtas eller befogenheten att skriva ned eller konvertera berörda kapitalinstrument utövas. …
…
7.   Värderingen ska kompletteras med följande information, såsom den anges i räkenskaperna och bokföringen för den enhet som avses i artikel 2:
a)
En uppdaterad balansräkning och en rapport över den finansiella ställningen i en enhet som avses i artikel 2.
b)
En analys och en uppskattning av tillgångarnas bokförda värde.
c)
En förteckning över utestående skulder i och utanför balansräkningen som tagits upp i räkenskaperna och bokföringen för en enhet som avses i artikel 2, med en angivelse av respektive krediter och prioriteringsordning för fordringar som avses i artikel 17.
…
9.   Värderingen ska innehålla en uppdelning av borgenärerna i kategorier i enlighet med den prioritering av fordringar som avses i artikel 17 och en uppskattning av vilken behandling varje kategori av aktieägare och borgenärer skulle ha förväntats få, om en enhet som avses i artikel 2 skulle ha avvecklats enligt normala insolvensförfaranden. Den värderingen ska inte påverka tillämpning av principen om ’inte sämre villkor för borgenär’ som avses i artikel 15.1 g.
10.   Om det, på grund av brådskande omständigheter i fallet, antingen inte är möjligt att uppfylla kraven som fastställs i punkterna 7 och 9, eller om punkt 3 är tillämplig, ska en preliminär värdering genomföras. Den preliminära värderingen ska uppfylla kraven i punkt 4 och i så långt praktiskt möjligt med tanke på omständigheterna kraven i punkterna 1, 7 och 9. Den preliminära värdering som avses i första stycket ska inkludera en buffert för ytterligare förluster, med lämplig motivering.
11.   En värdering som inte uppfyller alla de villkor som fastställs i punkterna 1 och 4–9 ska betraktas vara preliminär tills en oberoende person som avses i punkt 1 har utfört en värdering som fullt ut uppfyller alla de villkor som fastställs i de punkterna. Den definitiva efterhandsvärderingen ska genomföras så snart det är praktiskt möjligt. Den får antingen genomföras separat från värderingen som avses i punkterna 16, 17 och 18 eller samtidigt som denna värdering och av samma oberoende person som den värderingen, men den ska vara fristående.
Den definitiva efterhandsvärderingen ska syfta till att
a)
säkerställa att alla förluster av en enhets tillgångar som avses i artikel 2 är fullt ut upptagna i den enhetens redovisning,
b)
fungera som underlag för ett beslut om att återföra borgenärers fordringar eller öka värdet av den ersättning som betalas, i enlighet med punkt 12 i den här artikeln.
12.   Om det uppskattade substansvärdet i den definitiva värderingen i efterhand av en enhet som avses i artikel 2 är högre än den preliminära värderingens uppskattning av substansvärdet av den enheten får nämnden begära att den nationella myndigheten ska göra följande:
a)
Utöva sin befogenhet att öka värdet av fordringar från borgenärer eller ägare till tillämpliga kapitalinstrument som har skrivits ned enligt skuldnedskrivningsverktyget.
b)
Ge ett broinstitut eller en tillgångsförvaltningsenhet i uppdrag att göra en ytterligare utbetalning av ersättning med avseende på tillgångarna, rättigheterna eller skulderna till ett institut under resolution, eller, i förekommande fall, med avseende på äganderättsinstrumenten till ägarna till [de äganderättsinstrumenten].
13.   Trots punkt 1 ska en preliminär värdering som utförs i enlighet med punkterna 10 och 11 utgöra en giltig grund för nämnden att besluta om resolutionsåtgärder, inbegripet att ge de nationella [resolutionsmyndigheterna] i uppdrag att ta kontroll över ett fallerande institut, eller om utövandet av befogenheten att skriva ned eller konvertera berört kapitalinstrument och kvalificerade skulder i enlighet med artikel 21.
14.   Nämnden ska fastställa och upprätthålla arrangemang för att säkerställa att bedömningen inför tillämpningen av skuldnedskrivningsverktyget i enlighet med artikel 27 och den värdering som avses i punkterna 1–15 i den här artikeln grundas på så aktuella och omfattande uppgifter som möjligt om tillgångarna och skulderna i institutet under resolution.
15.   Värderingen ska vara en integrerad del av beslutet om tillämpning av ett resolutionsverktyg eller utövande av en resolutionsbefogenhet eller av beslutet om utövande av befogenheten att skriva ned eller konvertera kapitalinstrumenten. Själva värderingen ska inte vara föremål för en separat rätt till överklagan utan får endast vara föremål för ett överklagande tillsammans med nämndens beslut.
16.   För bedömningen av huruvida aktieägare och borgenärer skulle ha behandlats bättre om institutet under resolution hade inlett ett normalt insolvensförfarande, ska nämnden säkerställa att en värdering utförs av en oberoende person som avses i punkt 1, så snart som möjligt efter det att resolutionsåtgärden eller resolutionsåtgärderna har vidtagits. Den värderingen ska skilja sig från värderingen som utförs enligt punkterna 1–15.
17.   Den värdering som avses i punkt 16 ska fastställa följande:
a)
Vilken behandling aktieägare och borgenärer, eller berörda insättningsgarantisystem, skulle ha fått om en enhet under resolution och som resolutionsåtgärden eller resolutionsåtgärderna berör skulle ha inlett ett normalt insolvensförfarande vid den tidpunkt då resolutionsåtgärden vidtogs.
b)
Den faktiska behandling som aktieägare och borgenärer har fått i resolutionen av [institutet] under resolution.
c)
Om det är någon skillnad mellan behandlingen som avses i led a i den här punkten och behandlingen som avses i led b i den här punkten.
…”
Bakgrund till tvisten
Bakgrunden till tvisten har beskrivits av tribunalen i punkterna 1–20 i det överklagade beslutet och kan med avseende på förevarande mål sammanfattas enligt följande.
Sökandena, Algebris (UK) och Anchorage Capital Group, är förvaltare av investeringsfonder som innehade olika typer av kapitalinstrument i Banco Popular när en resolutionsordning antogs avseende denna bank på grundval av förordning nr 806/2014.
Som förberedelse för antagandet av ett resolutionsbeslut gjordes värderingen av Banco Popular med tillämpning av artikel 20 i förordning nr 806/2014. För detta ändamål upprättades först två rapporter.
Den första rapporten (nedan kallad den första värderingsrapporten), daterad den 5 juni 2017, upprättades av SRB på grundval av artikel 20.5 a i denna förordning och hade till syfte att tillhandahålla uppgifter som gjorde det möjligt att avgöra huruvida villkoren för att inleda ett resolutionsförfarande, såsom de definieras i artikel 18.1 i nämnda förordning, var uppfyllda.
Den andra rapporten (nedan kallad den andra värderingsrapporten), daterad den 6 juni 2017, upprättades av en oberoende expert i enlighet med artikel 20.10 i nämnda förordning. Syftet med denna värdering var att uppskatta värdet på Banco Populars tillgångar och skulder, att tillhandahålla en uppskattning av hur aktieägarna och borgenärerna skulle ha behandlats om Banco Popular hade varit föremål för ett normalt insolvensförfarande och att identifiera de omständigheter som gjorde det möjligt att fatta beslutet om de aktier och värdepapper som skulle överföras och som gjorde det möjligt för SRB att fastställa vad som utgjorde affärsvillkor för försäljningsverktyget.
Den 7 juni 2017 antog SRB beslut SRB/EES/2017/08 om en resolutionsordning för Banco Popular (nedan kallat resolutionsbeslutet). Samma dag antog Europeiska kommissionen beslut (EU) 2017/1246 om godkännande av resolutionsordningen för Banco Popular Español SA (
EUT L 178, 2017, s. 15
). Samma dag antog Fondo de Reestructuración Ordenada Bancaria (Fonden för ordnad omstrukturering av banker) (nedan kallad FROB) även nödvändiga åtgärder för att genomföra resolutionsbeslutet.
Artikel 5.1 i resolutionsbeslutet har följande lydelse:
”Det resolutionsverktyg som tillämpas på Banco Popular utgör en försäljning av verksamhet i enlighet med artikel 24 i förordning nr 806/2014 genom överlåtelse av aktier till en köpare. Nedskrivning och konvertering av kapitalinstrument ska genomföras omedelbart innan försäljningsverktyget tillämpas.”
Artikel 6 i resolutionsbeslutet rör nedskrivning av kapitalinstrument och försäljningsverktyget. I punkt 1 i denna artikel beslutade SRB att
a)
skriva ned det nominella beloppet av aktiekapitalet i Banco Popular med 2098429046 euro, vilket kommer att leda till indragning av 100 procent av aktierna i Banco Popular,
b)
omvandla hela kapitalbeloppet för övriga primärkapitaltillskottinstrument som emitterats av Banco Popular och som är i omlopp vid tiden för resolutionsbeslutet till nyemitterade aktier i Banco Popular, kallade ”nya aktier I”,
c)
sätta ned det nominella värdet på ”nya aktier I” till noll, vilket leder till att 100 procent av aktierna dras in,
d)
omvandla hela kapitalbeloppet för supplementärkapitalinstrument som emitterats av Banco Popular och som är i omlopp vid tiden för resolutionsbeslutet till nyemitterade aktier i Banco Popular, kallade ”nya aktier II”.
Enligt artikel 6.3 i resolutionsbeslutet ska dessa nedsättnings- och konverteringsåtgärder grundas på den andra värderingsrapporten, vilken styrks av resultatet av en transparent och öppen försäljning som ska genomföras av FROB.
SRB beslutade även, i artikel 6.5 i resolutionsbeslutet, att ”nya aktier II” skulle överföras till Banco Santander, SA, fritt och undantagna från tredje mans rätt eller förmånsrätt, i utbyte mot betalning av en köpeskilling på 1 euro, och preciserade att förvärvaren redan hade samtyckt till överlåtelsen.
Den 17 augusti 2017 väckte sökandena talan vid tribunalen, vilken registrerades under målnummer T‑570/17, om ogiltigförklaring av resolutionsbeslutet. Samma dag väckte sökandena även en talan, vilken registrerades under målnummer T‑575/17, om ogiltigförklaring av beslut 2017/1246.
Den 14 juni 2018 mottog SRB en slutrapport från den oberoende experten om värderingen enligt artikel 20.16 och 20.17 i förordning nr 806/2014, vilken syftade till att fastställa huruvida de aktieägare och borgenärer som berörs av resolutionsordningen för Banco Popular skulle ha behandlats bättre om institutet hade varit föremål för ett normalt insolvensförfarande (nedan kallad den tredje värderingsrapporten).
Den 2 augusti 2018 skickade SRB en skrivelse till den oberoende experten med följande lydelse:
”Efter en noggrann undersökning av de tillämpliga bestämmelserna anser SRB, mot bakgrund av de omständigheter som kringgärdar Banco Populars resolution, att det inte är nödvändigt att förbereda en sådan definitiv efterhandsvärdering som avses i artikel 20.11 i förordning nr 806/2014, särskilt eftersom genomförandet av en sådan värdering inte kan påverka överlåtelsen av Banco Popular till Banco Santander, eftersom marknadspriset för Banco Popular, som enhet, redan har fastställts inom ramen för ett öppet, rättvist och transparent förfarande.”
Den 7 augusti 2018 offentliggjorde SRB ett meddelande om sitt ”tillkännagivande av den 2 augusti 2018 av sitt preliminära beslut om huruvida aktieägare och borgenärer ska beviljas ersättning till följd av de resolutionsåtgärder som vidtagits mot Banco Popular … och om inledandet av ett förfarande för att låta de berörda utöva rätten att yttra sig (SRB/EES/2018/132)” (
EUT C 277 I, 2018, s. 1
). Den tredje värderingsrapporten bifogades detta tillkännagivande. Där angavs följande:
”Det framgår av [tredje värderingsrapporten] att det inte finns någon skillnad mellan den faktiska behandlingen av de berörda aktieägarna och borgenärerna och den behandling som de skulle ha fått om institutet varit föremål för normala insolvensförfaranden vid tidpunkten för resolutionen. Med hänsyn till detta beslutar [SRB] preliminärt i sitt tillkännagivande att det … inte krävs att ersättning betalas till berörda aktieägare och borgenärer.
För att [SRB] ska kunna fatta ett slutgiltigt beslut om huruvida ersättning behöver beviljas, inbjuder [SRB] genom detta tillkännagivande berörda aktieägare och borgenärer att anmäla sitt intresse att utöva sin rätt att yttra sig om [SRB:s] preliminära beslut.”
Den 28 september 2018 blev Banco Santander, efter en fusion genom absorption, universell efterträdare till Banco Popular. FROB gav i detta sammanhang sitt samtycke till överföringen av de nya aktierna i Banco Popular, som hade skapats genom konverteringen av supplementärkapitalinstrument, till Banco Santander.
Genom skrivelse av den 3 oktober 2018 till SRB angav sökandena att den första och den andra värderingsrapporten var preliminära och erinrade om att enligt artikel 20.11 i förordning nr 806/2014 ska ”[d]en definitiva efterhandsvärderingen … genomföras så snart det är praktiskt möjligt”. De påpekade att SRB inte hade tillkännagett när de slutliga versionerna av dessa rapporter fanns tillgängliga och att de i spansk press hade fått kännedom om en skrivelse som SRB hade skickat till tribunalen, enligt vilken det inte hade genomförts någon definitiv efterhandsvärdering vad avser Banco Popular. De begärde att SRB skulle, för det första, bekräfta dessa uppgifter, för det andra, offentliggöra eller översända en kopia av denna skrivelse till dem och, för det tredje, ange skälen till beslutet att inte göra en definitiv efterhandsvärdering.
Den 16 oktober 2018 offentliggjorde SRB på sin webbplats den skrivelse av den 2 augusti 2018 som nämns i punkt 16 i förevarande dom.
SRB besvarade sökandenas skrivelse av den 25 oktober 2018 genom skrivelse av den 3 oktober 2018. För det första angav SRB att den inte kunde kommentera, offentliggöra eller avslöja uppgifter i en handling som hade översänts till tribunalen inom ramen för ett pågående förfarande. När det för det andra gäller sökandenas begäran om att få tillgång till skälen till att SRB beslutat att inte göra en definitiv efterhandsvärdering, underrättade SRB sökandena om att skrivelsen av den 2 augusti 2018 till den oberoende experten hade offentliggjorts på SRB:s webbplats.
Genom skrivelse av den 16 november 2018 till SRB erinrade sökandena om innehållet i deras skrivelse av den 3 oktober 2018. De bestred även innehållet i det svar som SRB hade gett dem den 25 oktober 2018, bland annat i den del SRB hade åberopat det pågående förfarandet som motivering för att vägra att lämna ut den skrivelse som översänts till tribunalen eller informera om dess innehåll, vilket strider mot motiveringsskyldigheten, och den omständigheten att SRB hade hänvisat till innehållet i skrivelsen av den 2 augusti 2018. Sökandena angav att de, trots att SRB hade vägrat att bekräfta eller uttryckligen förneka huruvida den hade beslutat att inte upprätta en definitiv efterhandsversion av den första och den andra värderingsrapporten, ansåg att denna skrivelse av den 2 augusti utgjorde en ytterligare bekräftelse på att SRB hade fattat ett sådant beslut. De tillade att om så var fallet, så skulle detta innebära ett åsidosättande av artikel 20.11 i förordning nr 806/2014. De preciserade även att nämnda skrivelse inte kunde anses ha ”offentliggjorts” på SRB:s webbplats, eftersom de behövde använda söktermen ”Deloitte” för att få tillgång till den. De drog slutsatsen att denna skrivelse inte uppfyllde motiveringsskyldigheten. Sökandena begärde således att SRB uttryckligen skulle bekräfta att den hade antagit ett beslut att inte upprätta en definitiv efterhandsversion av dessa värderingsrapporter och, i så fall, tillställa dem en kopia av detta beslut.
SRB besvarade sökandenas skrivelse av den 16 november 2018 genom skrivelse av den 18 december 2018. SRB erinrade om deras begäran av den 3 oktober 2018 och det svar som nämnden hade lämnat i sin skrivelse av den 25 oktober 2018. SRB påpekade att sökandena i sin skrivelse av den 16 november 2018 hade upprepat sin begäran om att nämnden skulle bekräfta att den hade antagit ett beslut att inte upprätta en definitiv efterhandsversion av den första och den andra värderingsrapporten. SRB erinrade om att dess skrivelse av den 25 oktober 2018 klart redogjorde för dess ståndpunkt i detta avseende och hänvisade till den skrivelse som hade tillställts den oberoende experten, i vilken skälen för att det inte skulle göras en definitiv efterhandsvärdering angavs.
SRB angav att den genom sin skrivelse av den 25 oktober 2018 hade uppfyllt sin motiveringsskyldighet enligt artikel 296 FEUF, eftersom den hänvisade till den skrivelse som hade skickats till denna expert och som själv innehöll skälen till nämndens beslut att inte göra en definitiv efterhandsvärdering. SRB påpekade att sökandena kunde ha invändningar mot dessa skäl, men att detta inte innebar att skrivelsen inte var motiverad. Slutligen bestred SRB sökandenas påståenden att den skrivelse som hade sänts till den oberoende experten inte hade publicerats på dess webbplats.
Förfarandet vid tribunalen och det överklagade beslutet
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 4 januari 2019 väckte sökandena talan om ogiltigförklaring av ”SRB:s beslut, som delgavs genom den första skrivelsen av den 18 december 2018, att inte göra en definitiv efterhandsvärdering av Banco Popular”.
Genom det överklagade beslutet avvisade tribunalen talan med motiveringen att sökandena inte hade talerätt, eftersom de inte var direkt berörda av SRB:s beslut att inte göra en definitiv efterhandsvärdering av Banco Popular, i den meningen att detta beslut inte hade några rättsverkningar som kunde påverka sökandenas rättsliga ställning.
Tribunalen fann inledningsvis att det, med hänsyn till SRB:s invändning om rättegångshinder avseende att sökandena saknade talerätt, var lämpligt att först pröva huruvida sökandenas rättsliga ställning påverkades av beslutet att inte göra en definitiv efterhandsvärdering av Banco Popular och av den eventuella ersättning som skulle kunna följa därav.
Efter att ha redogjort för innehållet i artikel 20.11 och 20.12 i förordning nr 806/2014 påpekade tribunalen att en definitiv efterhandsvärdering har två syften. Tribunalen angav att sökandena inte hade hävdat att det första syfte som avses i artikel 20.11 a i förordning nr 806/2014, nämligen att säkerställa att alla förluster av en enhets tillgångar som avses i artikel 2 i denna förordning är fullt ut upptagna i den berörda enhetens redovisning, skulle vara tillämpligt i förevarande fall.
Tribunalen preciserade att samtliga aktier i Banco Popular, med tillämpning av resolutionsbeslutet, hade överförts till Banco Santander, med tillämpning av försäljningsverktyget, efter utövandet av befogenheten att skriva ned eller konvertera Banco Populars kapitalinstrument. Tribunalen drog härav slutsatsen att det ankom på Banco Santander att försäkra sig om att alla eventuella förluster skulle beaktas i räkenskaperna vid konsolideringen av Banco Populars tillgångar och skulder.
När det gäller det andra syftet, som avses i artikel 20.11 b i förordning nr 806/2014 och som består i att fungera som underlag för att avgöra huruvida man bör återföra borgenärers fordringar eller öka värdet av den ersättning som betalas, framhöll tribunalen att denna bestämmelse ska tolkas mot bakgrund av artikel 20.12 i denna förordning, enligt vilken SRB, om det uppskattade värdet, efter en efterhandsvärdering, är högre än den som följer av den preliminära värderingens uppskattning, kan begära att den nationella resolutionsmyndigheten antingen ska öka värdet av fordringar från borgenärer eller ägare till tillämpliga kapitalinstrument som har skrivits ned med tillämpning av skuldnedskrivningsverktyget, eller ge ett broinstitut eller en tillgångsförvaltningsenhet i uppdrag att göra en ytterligare utbetalning av ersättning till ett institut under resolution.
I sistnämnda bestämmelse anges uttryckligen de fall där ersättning (genom en ökning av fordringarnas värde eller betalning av en ytterligare ersättning) kan beviljas efter en definitiv efterhandsvärdering, det vill säga endast när den resolutionsordning som tillämpas på enheten antingen är det skuldnedskrivningsverktyg som föreskrivs i artikel 27 i förordning nr 806/2014, eller det broinstitutverktyg som omnämns i artikel 25 i denna förordning, eller det verktyg för avskiljande av tillgångar som anges i artikel 26 i nämnda förordning. Tribunalen påpekar att inget av dessa resolutionsverktyg har tillämpats i förevarande fall, eftersom det resolutionsverktyg som använts vad gäller Banco Popular är det försäljningsverktyg som föreskrivs i artikel 24 i förordning nr 806/2014, och eftersom tillämpningen av detta verktyg har lett till att hela Banco Popular sålts till Banco Santander.
Tribunalen konstaterade således att det försäljningsverktyg som tillämpades på Banco Popular inte ingick bland de fall som avses i artikel 20.12 i förordning nr 806/2014, i vilka ytterligare ersättning kan betalas ut till följd av en definitiv efterhandsvärdering. Tribunalen konstaterar dessutom att denna bestämmelse inte medger ersättning till tidigare aktieägare och borgenärer till en enhet vars kapitalinstrument helt har konverterats, skrivits ned och överförts till tredje man.
Tribunalen underkände därefter sökandenas argument att avsaknaden av en definitiv efterhandsvärdering skulle kunna påverka situationen för de fonder de förvaltar, eftersom detta skulle medföra att det inte var möjligt att pröva övertagandet av värdet på deras primärkapitalinstrument och deras supplementärkapitalinstrument eller en ökning av den ersättning som Banco Santander hade betalat.
Tribunalen fann att sökandena genom detta argument i huvudsak hävdade att om det hade gjorts en definitiv efterhandsvärdering avseende Banco Popular, så skulle denna bank kunna göra anspråk på att dess fordringar skulle övertas eller att värdet på den ersättning som Banco Santander hade betalat skulle öka, och angav att ett sådant argument inte kunde vinna framgång, eftersom övriga primärkapitalinstrument, inom ramen för Banco Populars resolution, hade omvandlats till aktier, helt skrivits ned och dragits in, varvid supplementärkapitalinstrumenten hade konverterats, skrivits ned och överförts till Banco Santander. Tribunalen drog därav slutsatsen att de tidigare aktieägarna i Banco Popular hade förlorat sin ställning som aktieägare genom antagandet av resolutionsbeslutet.
Tribunalen fann således att sökandena till följd av utövandet av befogenheten att skriva ned och konvertera Banco Populars kapitalinstrument, och därefter överföringen till Banco Santander av samtliga aktier som hade uppstått därigenom, inte längre innehade kapitalinstrument som kunde bli föremål för ersättning på grundval av artikel 20.12 i förordning nr 806/2014, och att sökandena således inte kunde göra gällande att de direkt påverkades av SRB:s beslut att inte göra någon definitiv efterhandsvärdering av Banco Popular, eftersom de inte kunde göra gällande någon form av ersättning enligt denna bestämmelse. Tribunalen drog härav slutsatsen att SRB:s beslut att inte göra en definitiv efterhandsvärdering av Banco Popular inte hade några bindande rättsverkningar som kunde påverka sökandenas rättsliga ställning.
Tribunalen underkände sökandenas argument med motiveringen att det måste göras åtskillnad mellan den tredje värderingsrapporten, som föreskrivs i artikel 20.16 i förordning nr 806/2014, och den definitiva efterhandsvärderingen, som nämns i artikel 20.11 i samma förordning, eftersom syftet med den tredje värderingsrapporten är att bedöma huruvida aktieägare och borgenärer skulle ha behandlats bättre om institutet under resolution hade varit föremål för ett normalt insolvensförfarande, och eventuellt tillerkänna dem ersättning. Tribunalen fann att sökandena, trots att de hade en potentiell rätt till ytterligare ersättning på grundval av den tredje värderingsrapporten, inte kunde göra anspråk på detta med stöd av den definitiva efterhandsvärderingen.
Tribunalen fann således att sökandena inte var direkt berörda av SRB:s beslut att inte göra en definitiv efterhandsvärdering av Banco Popular, eftersom detta beslut inte hade några rättsverkningar som kunde påverka sökandenas rättsliga ställning.
Parternas yrkanden
Klagandena har yrkat att domstolen ska
–
upphäva beslutsdelen i det överklagade beslutet,
–
förplikta SRB att ersätta rättegångskostnaderna, inklusive de kostnader som uppkommit för sökandena i första instans, och
–
fastställa att de har talerätt i första instans.
SRB har yrkat att domstolen ska
–
i första hand avvisa överklagandet och i vilket fall som helst ogilla det,
–
i andra hand återförvisa målet till tribunalen,
–
alternativt, för det fall att målet inte återförvisas till tribunalen, ogilla talan i första instans, och
–
förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna i förevarande mål och i målet vid tribunalen, och i andra hand förklara att beslut om rättegångskostnader för överklagandet ska meddelas senare.
Prövning av överklagandet
Klagandena har till stöd för sitt överklagande åberopat två grunder. Genom den första grunden har klagandena gjort gällande att tribunalen gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att underlåta att beakta följderna av de två första meningarna i artikel 20.11 i förordning nr 806/2014. De gör vidare gällande att tribunalen åsidosatt rätten till egendom. Genom den andra grunden har klagandena gjort gällande att tribunalen har gjort en felaktig tolkning av artikel 20.12 a i denna förordning och åsidosatt icke-diskrimineringsprincipen.
Upptagande av överklagandet till sakprövning
Enligt SRB kan överklagandet inte tas upp till sakprövning enligt artikel 170.1 i domstolens rättegångsregler, eftersom det grundar sig på nya rättsliga grunder. SRB har även uttryckt tvivel om klagandenas möjlighet att agera i de fonders namn som de påstår sig företräda.
Denna argumentation kan inte godtas.
För det första framgår det av artikel 58 i stadgan för Europeiska unionens domstol att grunderna för överklagandet ska avse grunder och argument som redan åberopats i förfarandet vid tribunalen. Enligt artikel 170.1 i rättegångsreglerna får överklagandet inte heller avse annan sak än den som varit föremål för talan vid tribunalen. Domstolen är i ett mål om överklagande således endast behörig att pröva den rättsliga bedömningen av de grunder och argument som har åberopats i den lägre instansen (beslut av den 21 juli 2020, Abaco Energy m.fl./kommissionen,
C‑436/19 P
, ej publicerat,
EU:C:2020:606
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I motsats till vad SRB har hävdat har klagandena genom sina två grunder bestritt tribunalens tolkning eller tillämpning av unionsrätten, i det avseendet att klagandena anser att en definitiv efterhandsvärdering var obligatorisk och att SRB:s vägran att göra en sådan värdering medförde rättsverkningar som förändrade klagandenas rättsliga ställning i egenskap av förvaltare av fonder som äger aktier i Banco Popular.
Det ska i detta hänseende preciseras att frågan om det påstådda åsidosättandet av äganderätten och det påstådda åsidosättandet av principen om likabehandling endast är en följd av kritiken mot tribunalens tolkning och således tribunalens bedömning av dessa båda grunder. Nämnda grunder utgör således inte nya grunder (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 juli 2016, Tomana m.fl./rådet och kommissionen,
C‑330/15 P
, ej publicerat,
EU:C:2016:601
, punkt
).
För det andra är frågan huruvida klagandena kan agera i fondernas namn, vilken har tagits upp av SRB, inte knuten till några konkreta omständigheter som ger anledning att ifrågasätta den egenskap som klagandena har gjort gällande.
Överklagandet kan således tas upp till sakprövning.
Grunder för överklagandet
De två grunderna för överklagandet ska prövas gemensamt i den del klagandena har gjort gällande att tribunalen gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att underlåta att beakta konsekvenserna av de två första meningarna i artikel 20.11 i förordning nr 806/2014 och gjort en felaktig tolkning av artikel 20.12 a i denna förordning. Tribunalen gjorde nämligen en riktig bedömning när den i det överklagade beslutet fann att dessa bestämmelser har ett nära samband. Därefter ska, i förekommande fall, frågan om det påstådda åsidosättandet av artikel 17 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och frågan om likabehandlingsprincipen prövas.
Parternas argument
Inom ramen för den första grunden har klagandena anfört att tribunalen gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att inte undersöka de djupgående följderna av artikel 20.11 i förordning nr 806/2014. Trots att tribunalen citerade denna bestämmelse i dess helhet, underlät den därefter att nämna de två första meningarna och ägnade sig uteslutande åt innebörden av beståndsdelarna i led a och b. Av dessa framgår emellertid klart och uttryckligen att varje preliminär värdering ska följas av en definitiv efterhandsvärdering ”så snart det är praktiskt möjligt”. Det rör sig här om en absolut lagstadgad skyldighet som inte villkoras av att man först konstaterat att vissa särskilda omständigheter, såsom användning av särskilda resolutionsverktyg, är för handen. Det är inte heller nödvändigt att de mål som nämns i led a och b i samma bestämmelse berörs. Den tydliga innebörden av denna bestämmelse är således att en definitiv efterhandsvärdering krävs under alla omständigheter då SRB grundar sig på en värdering som gjorts preliminärt, på grund av att situationen ställer krav på skyndsamhet.
Denna tvingande skyldighet är logisk med hänsyn till de viktiga undantag som föreskrivs vad avser de preliminära värderingsrapporterna samt till de drakoniska och mycket omfattande befogenheter SRB har vad gäller expropriation enligt förordning nr 806/2014. SRB kan således, enligt artikel 20.10 i förordningen, i krissituationer underlåta att iaktta de krav som uppställs i artikel 20.7 och 20.9 i nämnda förordning och villkoren i artikel 20.1 i samma förordning, enligt vilken nämnden ska se till att en skälig, försiktig och realistisk värdering görs av en person som är oberoende av offentliga myndigheter. Den preliminära värderingen måste dock uppfylla dessa krav så långt praktiskt möjligt med tanke på omständigheterna.
Artikel 20.7 i samma förordning är även mycket viktig när det gäller värderingar, eftersom den föreskriver en skyldighet att komplettera värderingen med en uppdaterad balansräkning och en rapport över den berörda enhetens finansiella ställning, en analys och en uppskattning av enhetens tillgångars bokförda värde och en förteckning över enhetens utestående skulder i och utanför balansräkningen som tagits upp i räkenskaperna och bokföringen för enheten, med en angivelse av respektive krediter och en prioriteringsordning för fordringarna. En preliminär värdering ska dessutom, enligt artikel 20.10 andra stycket i förordning nr 806/2014, inkludera en buffert för ytterligare förluster, varför den under alla omständigheter kommer vara en annan, och troligen lägre än, en definitiv värdering.
Den oberoende experten har själv, i den andra värderingsrapporten, anmodat SRB att iaktta försiktighet vid användningen av denna rapport, genom att tydligt ange bristerna, eftersom rapporten upprättades under en så kort tid som två veckor, i stället för de sex veckor som ursprungligen hade överenskommits, utan att experten hade tillgång till vissa väsentliga uppgifter eller någon möjlighet att diskutera rapportens slutsatser med ledningen, revisorerna och andra personer som är väl förtrogna med Banco Populars förhållanden.
SRB har emellertid ålagts de villkor som föreskrivs i artikel 20.1–20.9 i förordning nr 806/2014 för att nämnden ska se till att de värderingar som görs är tillräckligt solida och att rätten till egendom iakttas. Detta är skälet till att undantag från dessa villkor endast är tillåtna i krissituationer. Om värderingsrapporterna inte så snart som möjligt följs av en definitiv efterhandsvärdering, så förblir de preliminära och återskapar dessa villkor, däribland villkoret att en oberoende person i god tro ska göra en skälig, försiktig och realistisk värdering.
Tribunalens resonemang, som består i att behandla artikel 20.11 i förordning nr 806/2014 som om den bör tolkas i förhållande till de delar som anges i led a och b i artikel 20.12 i denna förordning, skulle påverka inte bara frågan om vid vilken tidpunkt en ersättning ska beviljas, utan även frågan om vid vilken tidpunkt en definitiv efterhandsvärdering ska ske.
Av detta drog tribunalen slutsatsen att parter som i likhet med sökandena har blivit föremål för expropriation endast har rätt att bestrida avsaknaden av en definitiv efterhandsvärdering när de har möjlighet att erhålla ersättning enligt artikel 20.11 b i nämnda förordning och att en ersättning enligt denna bestämmelse endast ska utgå när den aktuella resolutionsordningen har bestått i att använda skuldnedskrivningsverktyget, i enlighet med artikel 27 i förordning nr 806/2014, broinstitutverktyget, i enlighet med artikel 25 i förordningen, eller verktyget för avskiljande av tillgångar i enlighet med artikel 26 i nämnda förordning.
Härav följer att aktieägarna och borgenärerna saknar talerätt, varvid det, under sådana omständigheter som de som föreligger i förevarande fall, är svårt att föreställa sig att andra parter än de exproprierade aktieägarna och borgenärerna kan ha rätt att bestrida avsaknaden av en definitiv efterhandsvärdering. Tribunalens tolkning gör det således möjligt för SRB att grunda sig på den första och den andra värderingsrapporten, vilka är preliminära, mycket ofullständiga och ytterst otillförlitliga.
Klagandena har även bestritt resonemanget att de exproprierade fordringsägarna kan få ersättning genom att väcka talan om ogiltigförklaring eller om skadestånd mot det felaktiga resolutionsbeslutet, genom att hävda att den första och den andra värderingsrapporten är ofullständiga. Unionslagstiftaren har föreskrivit en säkerhetsmekanism i detta avseende, nämligen en skyldighet att göra en definitiv efterhandsvärdering i enlighet med artikel 20.11 i förordning nr 806/2014, vilken är mer lämpad för att fastställa det ersättningsbelopp som ska betalas under aktuella omständigheter, eftersom den oberoende experten har tillgång till alla relevanta bakgrundsuppgifter, vilket förmodligen inte är fallet för borgenärerna inom ramen för en sådan talan som beskrivs ovan.
En definitiv efterhandsvärdering skulle mycket sannolikt bekräfta att värderingen av Banco Popular var felaktig och att nedskrivningen av de obligationer som innehades av klagandena antingen var onödig eller alltför betydande, vilket åtminstone skulle ha lett till en resolutionsordning som krävde helt annorlunda försäljningsvillkor.
Om SRB, efter denna definitiva efterhandsvärdering, beslutade att inte ersätta klagandena genom att överta deras skyldigheter, så skulle SRB:s beslut, och eventuellt den definitiva värderingen enligt artikel 20.15 i denna förordning, under alla omständigheter kunna bestridas genom att en talan om ogiltigförklaring, passivitetstalan eller en talan om utomobligatoriskt skadeståndsansvar väcks med stöd av artikel 340 FEUF.
Förlusten av dessa konkreta möjligheter har direkt inverkan på klagandenas rättsliga ställning, vilka således är direkt berörda av det beslut som de har yrkat ska ogiltigförklaras.
Klagandena har i sin replik för det första bestritt SRB:s tolkning av vilken funktion bufferten för ytterligare förluster är tänkt att ha. För det andra ägnar sig SRB åt ett cirkelresonemang när nämnden hävdar att det inte krävs någon definitiv efterhandsvärdering, eftersom klagandena vet vilket försäljningspris som erhållits efter ett lagenligt genomfört anbudsförfarande, detta eftersom det värde som anges i den andra värderingsrapporten har påverkat det aktuella försäljningspriset.
Inom ramen för den andra grunden har klagandena gjort gällande att tribunalen under alla omständigheter gjorde en felaktig bedömning när den slog fast att klagandena inte var direkt berörda av det beslut som de har yrkat ska ogiltigförklaras.
Tribunalen har i sitt beslut anfört två argument till stöd för denna slutsats, vilka båda grundar sig på en felaktig tolkning av bestämmelserna i förordning nr 806/2014. Det första argumentet är att artikel 20.12 i denna förordning endast är tillämplig när SRB använder sig av skuldnedskrivningsverktyget, broinstitutverktyget, eller verktyget för avskiljande av tillgångar. Inget av dessa verktyg har använts i förevarande fall. Det andra argumentet avser den omständigheten att det i artikel 20.12 i nämnda förordning inte föreskrivs ersättning till tidigare aktieägare och borgenärer till en enhet vars kapitalinstrument helt har konverterats, skrivits ned och överförts till tredje man.
För det första hänvisas det uttryckligen i artikel 20.12 a i förordning nr 806/2014 till ”ägare till tillämpliga kapitalinstrument som har skrivits ned enligt skuldnedskrivningsverktyget”. Relevanta kapitalinstrument definieras i denna förordning som obligationer av den typ som innehas av klagandena. Det kan således inte bestridas att denna bestämmelse är tillämplig på dem. Tribunalen prövade inte denna punkt och beaktade inte alls betydelsen av uttrycket ”relevanta kapitalinstrument” i det överklagade beslutet.
Det är riktigt att skuldnedskrivningsverktyget inte har använts i förevarande fall. Hänvisningen till artikel 20.12 a i förordning nr 806/2014 ska emellertid läsas tillsammans med hänvisningen till nedskrivning av relevanta kapitalinstrument. Denna bestämmelse kan inte ges en formell tolkning med innebörden att den endast är tillämplig på nedskrivningar till följd av tillämpningen av skuldnedskrivningsverktyget, utan bör omfatta fall där de relevanta kapitalinstrumenten nedsätts med 100 procent, såsom i förevarande fall, oavsett om nedskrivningen sker med tillämpning av artikel 22.1 i denna förordning eller med tillämpning av skuldnedskrivningsverktyget.
För det andra finns det inget stöd för tribunalens tolkning enligt vilken klagandena saknar möjlighet att få ersättning enligt artikel 20.12 i förordning nr 806/2014, på grund av att klagandenas kapitalinstrument helt konverterats, skrivits ned och överförts till tredje man, närmare bestämt Banco Santander, för ett belopp på 1 euro.
I det överklagade beslutet anges på denna punkt att klagandena inte längre innehar kapitalinstrument för Banco Popular som kan bli föremål för ersättning, trots att denna bestämmelse inte innehåller något undantag som är tillämpligt på borgenärernas eller innehavarnas fordringar när nedskrivningen har följts av en överlåtelse av verksamheten.
Det finns inget som motiverar att borgenärer och innehavare av relevanta kapitalinstrument som har nedsatts och därefter överförts med hjälp av försäljningsverktyget inte kan erhålla ersättning när denna åtgärd har vidtagits på grundval av en ofullständig preliminär värdering av bankens tillgångar och nettoskulder. De påverkas lika mycket, om inte mer, som dem som behåller äganderätten till de relevanta instrumenten. Av detta följer att klagandena är direkt berörda enligt själva ordalydelsen i artikel 20.12 a i nämnda förordning.
Även om tribunalen i det överklagade beslutet inte prövade huruvida klagandena var personligen berörda och huruvida de hade ett berättigat intresse av att få saken prövad, anser klagandena att domstolen ändå måste pröva klagandenas argument i detta avseende av processekonomiska skäl.
De anser att de är personligen berörda av det beslut som de har yrkat ska ogiltigförklaras, eftersom de tillhör ett fåtal identifierbara investerare som innehade de obligationer som Banco Popular emitterade och som exproprierats av SRB.
I förevarande mål utgjorde den första och den andra värderingsrapporten, även om de båda var extremt otillförlitliga, grunden för SRB:s beslut att sätta ned sökandenas investeringar i Banco Popular. SRB:s beslut att inte göra en definitiv efterhandsvärdering, vilket visar att SRB agerade rättsstridigt genom att sätta ned klagandenas tillgångar, berör således klagandena personligen.
I motsats till vad SRB gjorde gällande i första instans, vad gäller den omständigheten att denna typ av obligationer utbyts i stor utsträckning och världen över, vilket utgör hinder för att identifiera och beräkna deras innehavare, identifieras de obligationer som exproprierats av SRB i resolutionsbeslutet genom utfärdandenummer och värde, varför antalet obligationer således var känt vid tidpunkten för resolutionen, den 7 juni 2017.
Klagandena har även hävdat att de har ett intresse av den begärda ogiltigförklaringen, vilken utan tvekan skulle ge dem en fördel. Vid en ogiltigförklaring skulle SRB nämligen vara skyldig att göra en definitiv efterhandsvärdering som skulle visa att Banco Popular var värd mer än 2 miljarder euro. Detta innebär att SRB således är skyldig att pröva övertagandet av värdet av klagandenas obligationer. Dessutom har klagandena, i egenskap av stora investerare i banker som omfattas av den gemensamma tillsynsmekanismen, ett särskilt intresse av att förebygga framtida överträdelser som SRB kan tänkas göra sig skyldig till inom ramen för förordning nr 806/2014.
SRB har bestritt att den första och den andra grunden kan tas upp till sakprövning, på grundval av samma argument som dem som redan anförts till stöd för att överklagandet ska avvisas i sin helhet. SRB har även bestritt att överklagandet är välgrundat.
Domstolens bedömning
Tribunalen underkänner inledningsvis SRB:s argument att ingen av grunderna för överklagandet kan tas upp till sakprövning, detta av de skäl som redan angetts i punkterna 43–46 ovan vad gäller överklagandet i dess helhet, det vill säga att frågan om det påstådda åsidosättandet av äganderätten och det påstådda åsidosättandet av principen om likabehandling, endast är en följd av kritiken mot tribunalens tolkning, varför de inte kan ändra föremålet för tvisten vid tribunalen.
Domstolen erinrar inledningsvis om att SRB i förevarande fall, mot bakgrund av den snabba försämringen av Banco Populars finansiella ställning och särskilt bankens brist på likvida medel, beslutat att det lämpliga resolutionsverktyget inte var skuldnedskrivningsverktyget, som enligt SRB framstod som otillräckligt, utan försäljningsverktyget i enlighet med artikel 24 i förordning nr 806/2014. Samtidigt som SRB använde sig av detta resolutionsverktyg utnyttjade den sin befogenhet att skriva ned och konvertera berörda kapitalinstrument enligt artikel 21 i förordning nr 806/2014.
Såsom anges i punkterna 7 och 8 i förevarande dom var syftet med den första värderingsrapporten, som upprättats av SRB, att den skulle fungera som underlag för bedömningen av huruvida villkoren för att inleda ett resolutionsförfarande var uppfyllda, medan syftet med den andra värderingsrapporten, som upprättats av en oberoende expert som utsetts av SRB, var att uppskatta värdet på Banco Populars tillgångar och skulder, att tillhandahålla en uppskattning av hur aktieägarna och borgenärerna skulle ha behandlats om Banco Popular hade varit föremål för ett normalt insolvensförfarande samt att identifiera de omständigheter som gjorde det möjligt att fatta beslutet om de aktier och värdepapper som skulle överföras, och som gjorde det möjligt för SRB att fastställa vad som utgjorde affärsvillkor för försäljningsverktyget. Den tredje värderingsrapporten, som också hade upprättats av den oberoende experten, syftade till att fastställa huruvida de aktieägare och borgenärer som berörs av resolutionsordningen för Banco Popular skulle ha behandlats bättre om institutet hade varit föremål för ett normalt insolvensförfarande.
SRB ansåg att det i förevarande fall varken fanns anledning att utarbeta en efterhandsversion av den första värderingsrapporten eller att låta den andra värderingsrapporten följas av en definitiv efterhandsvärdering. SRB meddelade klagandena denna bedömning, vilka hade ställt frågor till SRB i detta avseende, genom att delge dem den skrivelse av den 2 augusti 2018 som SRB hade skickat till den oberoende experten. Klagandena begärde förtydliganden från SRB, vilka lämnades till dem genom skrivelse av den 18 december 2018. Talan i första instans avsåg sistnämnda skrivelse.
Eftersom båda grunderna för överklagandet bygger på påståendet att SRB har åsidosatt artikel 20 i förordning nr 806/2014, ska domstolen tolka innehållet i denna bestämmelse, vilket klargörs i skäl 64 i nämnda förordning.
Det framgår av detta skäl 64 att det ska göras åtskillnad mellan den värdering av tillgångar och skulder som SRB gör i händelse av en nödsituation av provisorisk karaktär och den värdering som görs oberoende, vilket i princip innebär att denna provisoriska situation inte längre är för handen.
Vad gäller de olika typerna av värderingar föreskrivs uttryckligen två typer av värdering i artikel 20.11 och 20.16 i förordning nr 806/2014, nämligen dels den värdering ”som utförs enligt punkterna 1–15”, dels den värdering ”som avses i punkterna 16, 17 och 18”. Enligt artikel 20.11 och 20.16 är och ska dessa värderingar vara fristående och utföras av en oberoende person, men de kan dock genomföras antingen separat eller samtidigt och av samma oberoende person.
Härav följer att såväl den första och den andra värderingsrapporten som en eventuell definitiv efterhandsvärdering hör till den första typen av värdering, eftersom de omfattas av punkterna 1–15 i artikel 20 i förordning nr 806/2014, medan den tredje värderingsrapporten, som omfattas av punkterna 16–18 i nämnda artikel, tillhör den andra typen av värdering.
Att det går att göra en annan definitiv värdering än en definitiv efterhandsvärdering framgår av den omständigheten att uttrycket ”i efterhand”, i artikel 20.11 i förordning nr 806/2014, läggs till uttrycket ”definitiv värdering”, som en motsats till en definitiv värdering ”på förhand”. Detta kan visserligen påverka möjligheten för SRB att vägra att göra en definitiv efterhandsvärdering, eftersom en definitiv värdering redan fungerar som underlag för beslutet om tillämpning av ett resolutionsverktyg eller utövande av en resolutionsbefogenhet eller beslutet om utövande av befogenheten att skriva ned eller konvertera kapitalinstrumenten, och kan således ifrågasättas genom dessa beslut, i enlighet med artikel 20.15 i förordning nr 806/2014.
Innehållet i artikel 20.2 i denna förordning talar också för denna tolkning. I denna bestämmelse anges att ”[en värdering ska] betraktas vara definitiv” när ”samtliga krav som fastställs i punkterna 1 och 4–9 uppfyll[t]s”, om inte annat följer av artikel 20.15, i vilken det föreskrivs en möjlighet att indirekt bestrida värderingen genom de beslut som nämns i punkt 83 ovan. Bland dessa krav återfinns, i artikel 20.1 i nämnda förordning, kravet på att värderingen ska utföras av en oberoende person, inbegripet i förhållande till SRB och den nationella resolutionsmyndigheten, samt i förhållande till den berörda enheten.
Det ska i förbigående påpekas att detta får till följd att inte bara den första värderingsrapporten, som upprättats av SRB (se punkt 7 i förevarande dom), faktiskt var preliminär, utan även att en eventuell efterhandsversion av den första rapporten, upprättad av SRB enligt klagandenas begäran, vilket klagandena ansåg vara absolut nödvändigt (se punkterna 19 och 23 i förevarande dom), ändå inte kan anses utgöra en definitiv värdering, eftersom den i så fall inte upprättats av en oberoende person. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 70 i sitt förslag till avgörande råder det inget tvivel om att den första värderingsrapporten är preliminär, eftersom det är SRB som i förevarande fall har upprättat den första värderingsrapporten. I förevarande fall är det endast den andra värderingsrapporten, vilken uppfyller detta villkor, som följaktligen kan anses utgöra en ”definitiv värdering”, i den mening som avses i artikel 20 i förordning nr 806/2014.
Det ska emellertid understrykas, utan att det är nödvändigt att pröva den sistnämnda frågan eller hur SRB:s ståndpunkt har utvecklats i detta avseende, att tribunalen gjorde en riktig bedömning när den slog fast att en efterhandsvärdering, under omständigheterna i det aktuella fallet, i vilket fall som helst inte skulle ha haft någon inverkan på klagandenas rättsliga ställning, vilket innebär att skrivelsen av den 18 december 2018, i vilken de upplystes om skälen till varför SRB inte avsåg att göra en sådan värdering, inte heller hade några rättsverkningar som kunde påverka deras situation.
Det ska nämligen påpekas, såsom generaladvokaten har gjort i punkt 85 i sitt förslag till avgörande, att när en talan om ogiltigförklaring, såsom i förevarande mål, väcks av en sökande, som inte befinner sig i en privilegierad ställning, mot en rättsakt som är riktad till någon annan, överlappar kravet att den angripna rättsaktens bindande rättsverkningar ska kunna påverka sökandens intressen – genom att klart förändra dennes rättsliga ställning – villkoren i artikel 263 fjärde stycket FEUF (dom av den 13 oktober 2011, Deutsche Post och Tyskland/kommissionen (
C‑463/10 P och C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
, punkt
).
SRB:s svar till klagandena avseende skälen till att SRB inte avsåg att upprätta en definitiv efterhandsvärdering i förevarande fall grundar sig på syftena med en sådan värdering.
Det är visserligen riktigt, såsom klagandena har hävdat, att lydelsen av inledningen till artikel 20.11 i förordning nr 806/2014 talar för att det är absolut nödvändigt att göra en definitiv efterhandsvärdering om SRB endast har tillgång till en preliminär värdering, vilket bland annat framgår av att presens indikativ används i uttrycket ”ska genomföras” (”est effectuée”), vilket normalt uttrycker tvång (se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 mars 2020, X (Europeisk arresteringsorder – Dubbel straffbarhet),
C‑717/18
,
EU:C:2020:142
, punkt
), och omnämnandet av orden ”så snart det är praktiskt möjligt”. Faktum kvarstår dock att tribunalen hade fog för att understryka att underlåtenheten att upprätta en sådan rapport inte påverkade klagandenas rättsliga ställning, bland annat med hänsyn till de två målen med en definitiv efterhandsvärdering, såsom dessa anges i artikel 20.11 i förordning nr 806/2014.
Ändamålet med artikel 20.11 i förordning nr 806/2014, som uttrycks i andra stycket i denna bestämmelse, framgår av de två specifika syften som anges i denna bestämmelse, nämligen att ”säkerställa att alla förluster av en enhets tillgångar som avses i artikel 2 är fullt ut upptagna i den enhetens redovisning” och att ”fungera som underlag för ett beslut om att återföra borgenärers fordringar eller öka värdet av den ersättning som betalas, i enlighet med punkt 12 i [nämnda artikel 20]”. Även om det andra syftet är formulerat som en ganska bred beskrivning av de villkor som bör föranleda en definitiv efterhandsvärdering, hänvisas, såsom tribunalen påpekat i det överklagade beslutet, uttryckligen till artikel 20.12 i nämnda förordning, av vilken det framgår att detta endast gäller för vissa specifika situationer, nämligen de situationer i vilka SRB har använt sig av skuldnedskrivningsverktyget, broinstitutverktyget, eller en tillgångsförvaltningsenhet.
Med hänsyn till de särskilda omständigheterna i förevarande mål skulle upprättandet av en andra rapport om definitiv efterhandsvärdering, även om den skulle vara obligatorisk, i vilket fall som helst inte ha uppfyllt något av dessa två syften. Såsom tribunalen påpekade i punkt 43 i det överklagade beslutet har klagandena inte hävdat att det mål som anges i artikel 20.11 andra stycket a i förordning nr 806/2014 är tillämpligt i förevarande fall. Det syfte som nämns i led b i denna bestämmelse är inte heller tillämpligt, eftersom, såsom tribunalen med rätta har påpekat i punkterna 48 och 49 i det överklagade beslutet, det resolutionsinstrument som antogs avseende Banco Popular är det försäljningsverktyg som föreskrivs i artikel 24 i förordning nr 806/2014.
Tillämpningen av detta försäljningsverktyg ingår emellertid inte bland de fall som avses i artikel 20.12 i denna förordning, i vilka ytterligare ersättning kan betalas ut till följd av en definitiv efterhandsvärdering.
När den andra värderingsrapporten, såsom i förevarande fall, följs av användningen av försäljningsverktyget, kommer det resultat som nämns i rapporten i vilket fall som helst att antingen bekräftas eller vederläggas av det försäljningspris som erhållits efter ett lagenligt genomfört anbudsförfarande. Det korrekta priset motsvarar således helt enkelt det verkliga marknadspriset, såsom det har konstaterats. Försäljningsverktyget sätter således i praktiken stopp för all debatt om det potentiella ekonomiska värdet av tillgångarna i det överlåtna institutet. Följaktligen skulle, åtminstone under omständigheterna i förevarande fall, en definitiv efterhandsvärdering endast ha kunnat konstatera detta marknadsvärde, varför dess verkan i förhållande till klagandena skulle ha varit obefintlig.
Av det ovan anförda följer att överklagandet ska ogillas, utan att det är nödvändigt att pröva de övriga argumenten i dessa grunder, vilka för övrigt endast utgör en naturlig följd av kritiken mot tribunalens tolkning, såsom det erinrats om i punkt 45 i förevarande dom.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 184.2 i rättegångsreglerna ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet ogillas. Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 i dessa regler gäller i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
SRB har yrkat att klagandena ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom klagandena har tappat målet, ska SRB:s yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:

1)
Överklagandet ogillas.

2)
Algebris (UK) Ltd och Anchorage Capital Group LLC ska ersätta rättegångskostnaderna.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.