CELEX: 62016TJ0570
Viešoji tarnyba
Sutartininkas pagalbinėms užduotims
Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsnis
Pagalbos prašymas
Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a straipsnis
Psichologinis priekabiavimas
Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalis
Pareigūnų tarnybos nuostatuose nustatytas keturių mėnesių atsakymo terminas
STSĮT sprendimas pradėti administracinį tyrimą
STSĮT pozicijos dėl nurodyto psichologinio priekabiavimo nepateikimas per Pareigūnų tarnybos nuostatuose numatytą atsakymo terminą
Implicitinio sprendimo atmesti pagalbos prašymą sąvoka
Neegzistuojantis aktas
Nepriimtinumas

Ginčo aplinkybės
Ieškovė HF buvo įdarbinta Parlamento sudaryti sutartis įgaliotos tarnybos (toliau – STSĮT) remiantis paeiliui sudarytomis sutartimis atitinkamai nuo 2003 m. sausio 6 d. iki vasario 14 d., nuo 2003 m. vasario 15 d. iki kovo 31 d., nuo 2003 m. balandžio 1 d. iki birželio 30 d. ir nuo 2003 m. liepos 1 iki 31 d. kaip sutartininkė pagalbinėms užduotims, priskiriant prie pareigų grupės, kuri buvo numatyta iki 2004 m. gegužės 1 d. galiojusioje Kitų Europos Sąjungų tarnautojų įdarbinimo sąlygų (toliau – KTĮS) redakcijoje. Ieškovė buvo įdarbinta Informacijos ir viešųjų ryšių generalinio direktorato (GD) (dabar – Komunikacijos GD Žiniasklaidos direktorato Garso ir vaizdo padalinyje (dabar – skyrius) (toliau – Garso ir vaizdo skyrius). Šiame skyriuje ji vykdė B kategorijos, V grupės, 3 klasės asistentės pareigas.
Paskui nuo 2003 m. rugpjūčio 1 d. iki 2005 m. kovo 31 d. ieškovė buvo įdarbinta Prancūzijoje įsteigtos bendrovės, kuri teikė paslaugas Parlamentui, produkcijos administratore, siekiant reaguoti į padidėjusį veiklos krūvį, susijusį su Garso ir vaizdo skyriaus produkcijos administravimu.
Ieškovę vėl įdarbino STSĮT, šįkart sutartininke Garso ir vaizdo skyriuje nuo 2005 m. balandžio 1 d. iki 2006 m. sausio 31 d., paskui – laikinąja tarnautoja tame pačiame skyriuje nuo 2006 m. vasario 1 d. iki 2012 m. sausio 31 d.
Nuo 2012 m. vasario 1 d. iki 2015 m. gegužės 31 d. ji toliau dirbo sutartininke pagalbinėms užduotims Garso ir vaizdo skyriuje pagal paeiliui sudarytas terminuotas sutartis.
Nuo 2014 m. rugsėjo 26 d. ieškovė buvo laikinojo nedarbingumo atostogose, po kurių nebegrįžo dirbti į Parlamentą.
2014 m. gruodžio 11 d. laišku, skirtu Parlamento Generaliniam sekretoriui (toliau – Generalinis sekretorius), kurio kopijos buvo išsiųstos patariamojo komiteto dėl priekabiavimo ir jo prevencijos darbo vietoje (toliau – patariamasis komitetas) pirmininkui, Parlamento pirmininkui ir Personalo GD generaliniam direktoriui, ieškovė pagal Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Pareigūnų tarnybos nuostatai) 90 straipsnio 1 dalį pateikė pagalbos prašymą, kaip jis suprantamas pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsnį, nes šie straipsniai pagal analogiją taikomi sutartininkams, remiantis atitinkamai KTĮS 92 ir 117 straipsniais. Grįsdama šį prašymą ji tvirtino, kad buvo Garso ir vaizdo skyriaus vadovo psichologinio priekabiavimo, kurį sudarė jo elgesys, šnekamoji ir rašytinė kalba visų pirma per tarnybos susirinkimus, auka. Ji prašė priimti skubias priemones, kad būtų nedelsiant apsaugota nuo tariamo priekabiautojo, ir pradėti STSĮT administracinį tyrimą faktų tikrumui nustatyti.
2015 m. sausio 13 d. raštu Personalo GD Žmogiškųjų išteklių skyriaus (toliau – Žmogiškųjų išteklių skyrius) vadovas, kuris buvo ir patariamojo komiteto pirmininkas, patvirtino, kad gavo ieškovės pagalbos prašymą ir pranešė jai, jog šis prašymas perduotas Personalo GD generaliniam direktoriui, kuris kaip STSĮT priims sprendimą per keturis mėnesius; jiems praėjus, jei reikės, implicitinis sprendimas atmesti šį pagalbos prašymą galės būti laikomas priimtu, todėl dėl jo bus galima pateikti skundą pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalį.
2015 m. sausio 23 d. laišku ieškovės atstovas informavo Personalo GD vadovą apie tai, kad Garso ir vaizdo skyriaus vadovui buvo pranešta apie pateiktą pagalbos prašymą ir STSĮT pradėtą administracinį tyrimą. Ši informacija buvo perkelta į Garso ir vaizdo skyriaus susirinkimo protokolą, o juo tam tikra informacija išplatinta ne tik ieškovės kolegoms, bet ir tam tikriems asmenims institucijos išorėje. Per šį susirinkimą skyriaus vadovas taip pat pranešė, kad ieškovė negrįš į Garso ir vaizdo skyrių, todėl reikia numatyti Garso ir vaizdo skyriaus dalies, vadinamos „Newsdesk Hotline“, restruktūrizaciją.
2015 m. sausio 26 d. raštu Parlamento Generalinio sekretoriato Žmogiškųjų išteklių direktorato Žmogiškųjų išteklių plėtros direktorato (toliau – Žmogiškųjų išteklių direktoratas) Sutartininkų ir Parlamento narių akredituotų padėjėjų įdarbinimo skyriaus (toliau – Sutartininkų įdarbinimo skyrius) tarnautojas perdavė ieškovei „notą, patvirtinančią apie jos pareigų pasikeitimą nuo 2015 m. [sausio] 21 d.“. Šioje notoje, priimtoje taip pat 2015 m. sausio 26 d., buvo nurodyta, kad ieškovė atgaline data nuo 2015 m. sausio 21 d. įdarbinama Komunikacijos GD Ryšių su piliečiais direktorato Europos Sąjungos lankytojų programos skyriuje (toliau – Lankytojų programos skyrius) ir kad, išskyrus šį pareigų pasikeitimą, jos tarnybos sutartyje daugiau pakeitimų nepadaryta (toliau – sprendimas perkelti).
2015 m. vasario 4 d. raštu Personalo GD generalinis direktorius atsakė į 2015 m. sausio 23 d. ieškovės atstovo laišką, jame nurodė, kad buvo priimta ieškovės atitolinimo nuo Garso ir vaizdo skyriaus vadovo priemonė, kurią sudaro jos perkėlimas į Lankytojų programos skyrių. Dėl informacijos, kurią Garso ir vaizdo skyriaus vadovas pateikė per šio skyriaus susirinkimą, ieškovei buvo nurodyta, kad ši informacija „turi būti suprantama atsižvelgiant į [ieškovės] perkėlimo priemonės priėmimo aplinkybes, o ne kaip kitų jos skyriaus narių bauginimas [ir] ne kaip dar vienas [ieškovės] persekiojimo ženklas“. Be to, Personalo GD generalinis direktorius informavo ieškovę apie tai, kad, išsamiai išnagrinėjęs jos bylą ir atsakydamas į jos prašymą pradėti administracinį tyrimą, nusprendė perduoti šią bylą patariamajam komitetui, kurio pirmininkas ją informuos apie tolesnę eigą. Tai darydamas Personalo GD generalinis direktorius manė, kad atsakė į pagalbos prašymą ir kad jo kompetencijos srityje tai reiškia ieškovės „bylos užbaigimą“ (toliau – 2015 m. vasario 4 d. sprendimas).
2015 m. vasario 12 d. laišku ieškovės atstovas, pirma, paprašė Personalo GD generalinio direktoriaus paaiškinti 2015 m. vasario 4 d. sprendime paskelbtos priemonės apimtį ir visų pirma nurodyti, ar ieškovės perkėlimo priemonė buvo priimta laikinai. Antra, jis priminė generaliniam direktoriui, kad pagal vidaus taisykles, susijusias su patariamuoju komitetu dėl priekabiavimo ir jo prevencijos darbo vietoje (toliau – Vidaus taisyklės priekabiavimo srityje), pirmiausia pagal jų 14 ir 15 straipsnius, patariamasis komitetas neturi priimti sprendimo dėl pagalbos prašymo, o tik perduoti konfidencialią ataskaitą Generaliniam sekretoriui, kuris bet kuriuo atveju turi imtis priemonių pagal šių vidaus taisyklių 16 straipsnį. Taigi, ieškovė manė, kad Personalo GD generalinis direktorius, o ne patariamasis komitetas buvo asmuo, galintis priimti sprendimą dėl jos pagalbos prašymo kaip STSĮT.
2015 m. kovo 4 d. raštu Personalo GD generalinis direktorius pakartojo savo poziciją, kad savo sprendimu perduoti pagalbos prašymą patariamajam komitetui jis „užbaigė bylą, kiek tai susiję su jo kompetencijos sritimi“, ir kad nors Parlamento biuras jam suteikė STSĮT įgaliojimus priimti sprendimą dėl pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsnį pateiktų pagalbos prašymų, jis vis dėlto negali ignoruoti vidaus taisyklių dėl priekabiavimo, pagal kurias Generalinis sekretorius turi bendro pobūdžio uždavinį reaguoti į galimą besitęsiančio priekabiavimo situaciją. Be to, jis nurodė, kad ieškovės perkėlimo iš Graso ir vaizdo skyriaus į Lankytojų programos skyrių priemonė buvo įgyvendinta suinteresuotosios prašymu, suformuluotu pagalbos prašyme, „tarnybos interesais, siekiant patenkinti didėjančius [Lankytojų programos skyriaus] poreikius“ ir šis perkėlimas taikytas iki jos sutarties galiojimo pabaigos.
2015 m. kovo 9 d. elektroniniu laišku patariamasis komitetas pakvietė ieškovę į savo posėdį, kuris turėjo įvykti tų pačių metų kovo 25 d.
2015 m. balandžio 24 d. laišku ieškovė pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalį pateikė skundą dėl, pirma, sprendimo perkelti, nes šiuo sprendimu STSĮT perkėlė ją į nuolatines, o ne laikinas pareigas Lankytojų programų skyriuje; antra, dėl 2015 m. vasario 4 d. sprendimo, kuriuo Personalo GD generalinis direktorius priėmė sprendimą dėl pagalbos prašymo, laikydamas, kad užbaigė bylą „savo kompetencijos srityje“, ir, trečia, dėl sprendimo, kuris priimtas 2015 d. balandžio 11 d., kuriuo STSĮT implicitiškai atmetė pagalbos prašymą.
2015 m. rugpjūčio 20 d. Generalinis sekretorius kaip STSĮT nusprendė iš dalies patenkinti ieškovės balandžio 24 d. skundą. Dėl ieškovės perkėlimo į Lankytojų programos skyrių Generalinis sekretorius priminė, kad šis perkėlimas turėjo būtinai būti laikinojo pobūdžio ir turėjo trukti per administracinį tyrimą, kuris dar buvo vykdomas, ir iš esmės atmetė ieškovės pateiktus argumentus dėl perkėlimo priemonės pagrįstumo arba taikymo tvarkos (toliau – 2015 m. rugpjūčio 20 d. sprendimas).
Tačiau šiuo 2015 m. rugpjūčio 20 d. sprendimu Generalinis sekretorius nusprendė pakeisti 2015 m. vasario 4 d. sprendimą, kiek juo Personalo GD generalinis direktorius neteisingai manė, kad STSĮT užbaigė su pagalbos prašymu susijusią procedūrą. Šiuo klausimu jis nurodė, kad dėl šio pagalbos prašymo vėliau buvo priimtas galutinis Personalo GD generalinio direktoriaus sprendimas ir kad, priešingai ieškovės teiginiams, nebuvo priimtas implicitinis sprendimas atmesti pagalbos prašymą, todėl šiuo klausimu jos skundas yra nepriimtinas.
Dėl faktinių aplinkybių, susiklosčiusių po to, kai buvo pareikštas ieškinys
2015 m. gruodžio 8 d. raštu Personalo GD generalinis direktorius, patariamajam komitetui išklausius Garso ir vaizdo skyriaus vadovą ir kitus keturiolika šio skyriaus pareigūnų ir tarnautojų, pranešė ieškovei apie savo ketinimą laikyti jos pagalbos prašymą nepagrįstu.
Generalinis direktorius iš esmės manė, kad net jeigu nurodyti veiksmai pasikartojo, Garso ir vaizdo skyriaus vadovo tonas žodžiu ir pateiktame susirašinėjime jam neatrodė netinkamas atsižvelgiant į faktines aplinkybes ir darbo sąlygas šiame skyriuje. Jis nurodė, kad „sutinkant, kad kartais žodžiai buvo tariami atvirai ir tiesiogiai, vis dėlto nereikia konstatuoti, kad jie peržengė protingas skyriaus vadovo ir jo komandos narių profesinės diskusijos ribas“. Be to, jis manė, kad šios kalbos buvo sakomos per tarnybos susirinkimus, kuriuose buvo nagrinėjami organizaciniai nesklandumai, dėl tos jos gali būti laikomos išsakytomis vykdant kasdieninį administravimą, kai siekiama išspręsti problemas, kurios atrodė akivaizdžios daugumai skyriaus narių. Dėl Garso ir vaizdo skyriaus vadovo ieškovei siųstų elektronini laiškų Personalo GD laikėsi nuomonės, kad „iš jų pačių matyti, kad jie buvo skirti arba pagerinti tarnybos veikimą, arba priminti jos instrukcijas“, tad, „vertinant šiomis aplinkybėmis, jų turinys nebuvo laikomas netinkamu“.
Personalo GD generalinis direktorius, remdamasis Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 2 dalies a punktu, paprašė ieškovės pateikti pastabas dėl jo ketinimo pripažinti jos pagalbos prašymą nepagrįstu arba per pokalbį, arba raštu. Terminas, kuris baigėsi 2015 m. gruodžio 20 d., ieškovei buvo nustatytas siekiant, kad Personalo GD generalinio direktorius žinotų jos ketinimus šiuo klausimu.
2015 m. gruodžio 17 d. laišku ieškovės atstovas pranešė Personalo GD generaliniam direktoriui, kad pateiks pastabas raštu. Tačiau šiuo klausimu remdamasis 2015 m. rugsėjo 23 d. Sprendimu Cerafogli / ECB (
T‑114/13 P
,
EU:T:2015:678
) jis paprašė pateikti patariamojo komiteto tyrimo ataskaitą ir šį prašymą pakartojo 2016 m. vasario 5 d. laiške.
2016 m. vasario 9 d. rašte Personalo GD generalinis direktorius nustatė ieškovei terminą iki 2016 m. balandžio 1 d. pateikti pastabas dėl jo ketinimo atmesti jos pagalbos prašymą. Be to, atsakydamas į jos prašymą gauti tyrimo ataskaitą jis nurodė, kad patariamasis komitetas jam pateikė tik nuomonę, kurioje padaryta išvada, jog ieškovės atveju psichologinio priekabiavimo nebuvo. Tačiau šis komitetas jam nepateikė Vidaus taisyklių priekabiavimo srityje 14 straipsnyje nurodytos ataskaitos, nes ji rengiama tik tuomet, kai komitetas konstatuoja psichologinį priekabiavimą.
2016 m. birželio 3 d. sprendimu Personalo GD Generalinis sekretorius, veikdamas kaip STSĮT, atmetė pagalbos prašymą (toliau – 2016 m. birželio 3 d. sprendimas). Šiame sprendime jis, be kita ko, nurodė, kad ieškovei išsamiai ir detaliai pranešta apie motyvus, dėl kurių jis 2015 m. gruodžio 8 d. ketino atmesti pagalbos prašymą. Tačiau jis priminė, kad pagalbos prašymo nagrinėjimas priskiriamas tik jo kompetencijai ir kad šiuo klausimu patariamasis komitetas neturi jokios teisės spręsti. Taigi, jo nuomone, ieškovė neturi subjektinės teisės gauti patariamojo komiteto parengtą tyrimo ataskaitą, nuomonę ar pranešimą.
Dėl ieškovės nurodytų procedūrinių pažeidimų Personalo GD generalinis direktorius, be kita ko, manė, kad pateikdama prašymo kopiją patariamajam komitetui ji formaliai nepateikė šiam komitetui skundo pagal Vidaus taisykles priekabiavimo srityje.
Paaiškinęs, kad kreipėsi į patariamąjį komitetą 2015 m. vasario 2 d., Personalo GD generalinis direktorius nurodė, kad vėlavimas išnagrinėti pagalbos prašymą ir atlikti tyrimą, konkrečiai šešių mėnesių ir vienuolikos dienų laikotarpis apklausoms atlikti, pateisinamas asmenų, kuriuos pakvietė patariamasis komitetas, negalėjimu atvykti, Parlamento personalo pasiskirstymu trijose darbo vietose ir bylos, kurioje reikėjo išklausyti daug asmenų, sudėtingumu.
Dėl esmės Personalo GD generalinis direktorius vėl pateikė 2015 m. gruodžio 8 d. rašte išdėstytą analizę, todėl nusprendė nepripažinti, kad ieškovės aprašyta situacija patenka į psichologinio priekabiavimo sąvoką pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a straipsnį.
Procesas
2015 m. lapkričio 17 d. Tarnautojų teismo kanceliarija gavo šį ieškovės ieškinį, iš pradžių užregistruotą numeriu F‑142/15.
2016 m. sausio 29 d. Tarnautojų teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu Parlamentas, remdamasis šio teismo Procedūros reglamento 83 straipsniu, pareiškė nepriimtinumu grindžiamą reikalavimą, dėl kurio ieškovė 2016 m. vasario 22 d. pateikė pareiškimą su išdėstytomis savo pastabomis.
2016 m. balandžio 28 d. kanceliarijos raštu šalys buvo informuotos apie Tarnautojų teismo sprendimą, priimtą pagal jo Procedūros reglamento 83 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, Parlamento reikalavimo dėl nepriimtinumo klausimą spręsti nagrinėjant bylą iš esmės.
2016 m. birželio 6 d. Parlamentas pateikė Tarnautojų teismo kanceliarijai atsiliepimą į ieškinį, prie kurio, be kita ko, pridėjo šio sprendimo 17–25 punktuose minėtus susirašinėjimus, o ieškovė 2016 m. liepos 18 d. pateikė dubliką.
Remiantis 2016 m. liepos 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES, Euratomas) 2016/1192 dėl jurisdikcijos perdavimo Bendrajam Teismui kaip pirmajai instancijai spręsti Europos Sąjungos ir jos tarnautojų ginčus (
OL L 200, 2016, p. 137
) 3 straipsniu, ši byla buvo perduota Bendrajam Teismui tokios stadijos, kokios ji buvo 2016 m. rugpjūčio 31 d., todėl dabar turi būti nagrinėjama pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamentą. Ši byla buvo užregistruota numeriu T‑570/16 ir paskirta pirmajai kolegijai.
Tarnautojų teismui leidus antrą kartą pasikeisti procesiniais dokumentais pagal jo Procedūros reglamento 55 straipsnį, rašytinė proceso dalis buvo užbaigta pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamentą.
2016 m. lapkričio 29 d. raštu Bendrasis Teismas pagal savo Procedūros reglamento 90 straipsnio 1 dalį paprašė ieškovės jam nurodyti, ar pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalį ji pateikė skundą dėl 2016 m. birželio 3 d. sprendimo, ir prireikus jam pateikti šio skundo kopiją.
2016 m. gruodžio 13 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai perduotame laiške ieškovė patvirtino, kad 2016 m. rugsėjo 6 d. pateikė tokį skundą, kurio kopiją pridėjo.
2017 m. sausio 19 d. raštu Bendrasis Teismas pagal savo Procedūros reglamento 90 straipsnio 1 dalį paprašė Parlamento nurodyti, kokia yra 2016 m. rugsėjo 6 d. skundo nagrinėjimo eiga, ir, jeigu STSĮT priėmė eksplicitinį sprendimą dėl šio skundo, pateikti šio sprendimo kopiją.
2017 m. vasario 1 d. Parlamentas patvirtino Bendrajam Teismui, kad priėmė eksplicitinį sprendimą dėl 2016 m. rugsėjo 6 d. skundo. Jis pateikė 2017 m. sausio 4 d. sprendimo, kuriuo Generalinis sekretorius kaip STSĮT atmetė šį skundą, kopiją.
Kadangi bylos šalys neprašė surengti teismo posėdžio pagal Procedūros reglamento 106 straipsnio 1 dalį ir kadangi Bendrasis Teismas manė, kad bylos medžiagoje yra pakankamai informacijos, jis nusprendė nagrinėti ieškinį be žodinės proceso dalies.
Šalių reikalavimai
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
—
panaikinti sprendimą, jos nuomone, priimtą implicitiškai 2015 m. balandžio 11 d., kuriuo STSĮT atmetė jos pagalbos prašymą,
—
panaikinti 2015 m. rugpjūčio 20 d. sprendimą atmesti 2015 m. balandžio 24 d. skundą,
—
priteisti iš Parlamento atlyginti ieškovės patirtą neturtinę žalą,
ex aequo et bono
įvertintą 50000 EUR,
—
priteisti iš Parlamento bylinėjimosi išlaidas.
Parlamentas Bendrojo Teismo prašo:
—
atmesti ieškinį kaip akivaizdžiai nepriimtiną,
—
nepatenkinus pirmojo reikalavimo, atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
—
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Dėl reikalavimų panaikinti
Pateikdamas nepriimtinumu grindžiamą reikalavimą Parlamentas iš esmės tvirtino, kad 2015 m. vasario 4 d. sprendimas yra asmens nenaudai priimtas aktas, kuriuo STSĮT atsakė į pagalbos prašymą. Šis sprendimas, priimtas per Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalies trečiame sakinyje nustatytą atsakymo terminą, buvo kliūtis vėliau priimti implicitinį sprendimą atmesti tą patį prašymą pasibaigus Pareigūnų tarnybos nuostatuose nustatytam keturių mėnesių atsakymo terminui, skaičiuojamam nuo 2014 m. gruodžio 11 d., kai buvo pateiktas šis pagalbos prašymas. Taigi, sprendimas, kurio teisėtumą ieškovė ginčija, neegzistuoja.
Paskui Parlamentas atsiliepime į ieškinį nurodė, kad 2015 m. vasario 4 d. sprendimas faktiškai buvo pirmasis eksplicitinis STSĮT atsakymas į pagalbos prašymą, kiek jis susijęs su priimta perkėlimo priemone ir administracinio tyrimo pradėjimu. Tačiau jis pabrėžė, kad šį sprendimą Generalinis sekretorius iš dalies perkėlė į 2015 m. rugpjūčio 20 d. sprendimą. Generalinis sekretorius manė, kad Personalo GD generalinis direktorius pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsnį dar turėjo pareikšti nuomonę dėl ieškovės tvirtinamos psichologinio priekabiavimo situacijos buvimo ar nebuvimo, todėl privalėjo iš naujo pareikšti nuomonę dėl administracinio tyrimo, ir tai galiausiai padarė 2016 m. birželio 3 d. sprendime.
2016 m. vasario 22 d. pastabose ieškovė ginčijo Parlamento analizę, tvirtindama, kad pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalį implicitinį sprendimą atmesti, remiantis Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalies trečiu sakiniu, sudaro tai, kad nėra eksplicitinio Parlamento sprendimo 2015 m. balandžio 11 d., kiek tai susiję su ieškovės pagalbos prašyme tvirtinamo psichologinio priekabiavimo tikrumu.
Ji pabrėžė, kad, pirma, Parlamentas 2015 m. vasario 4 d. sprendime šiuo klausimu tik nurodė, jog kreipėsi į priekabiavimo komitetą, ir patvirtino, kad tą dieną STSĮT nepriėmė jokios pozicijos dėl atsakymo į ieškovės prašymą, kiek tai susiję su nurodytų veiksmų buvimu ir jų pripažinimu psichologiniu priekabiavimu pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a straipsnį. Antra, 2015 m. rugpjūčio 20 d. sprendimu dėl 2015 m. balandžio 24 d. skundo generalinis direktorius panaikino 2015 m. vasario 4 d. sprendimą, kiek juo STSĮT manė patenkinusi pagalbos prašymą vien dėl to, kad kreipėsi į patariamąjį komitetą.
Taigi ieškovė 2016 m. vasario 22 d. pastabose padarė išvadą, kad jeigu būtų laikomasi Parlamento požiūrio, tai reikštų, kad STSĮT užtenka kreiptis į patariamąjį kabinetą, kad įvykdytų savo pareigą per Pareigūnų tarnybos nuostatose numatytą keturių mėnesių terminą atsakyti į kiekvieną jai tarnautojo pateiktą prašymą, įskaitant pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsnį suformuluotą pagalbos prašymą.
Dublike ieškovė, be kita ko, tvirtino, kad „kai ji pateikė [šį] ieškinį, jos reikalavimai panaikinti buvo priimtini“ [ir tik] „po šio ieškinio pateikimo jos prašymai panaikinti neteko dalyko, nes 2016 m. birželio 3 d. sprendimas pakeitė 2015 m. balandžio 11 d. sprendimą“.
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją asmens nenaudai priimto akto, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalį ir 91 straipsnio 1 dalį, buvimas yra būtina bet kurio ieškinio, pareigūno pareiškiamo prieš instituciją, kurioje jis dirba, priimtinumo sąlyga (1993 m. liepos 13 d. Sprendimo Moat / Komisija,
T‑20/92
,
EU:T:1993:63
,
punktas ir 2004 m. liepos 6 d. Sprendimo Huygens / Komisija,
T‑281/01
,
EU:T:2004:207
,
punktas; taip pat žr. 2015 m. liepos 16 d. Nutarties FG / Komisija,
F‑20/15
,
EU:F:2015:93
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo klausimu, kai STSĮT arba, nelygu atvejis, paskyrimų tarnybai pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalį pateikiamas šių nuostatų 24 straipsnyje numatytas pagalbos prašymas, ji, remdamasi pareiga suteikti pagalbą, kilus incidentui, kuris nedera su tarnybine tvarka ir nešališka atmosfera, privalo įsikišti ir skubiai bei rūpestingai imti valdyti susiklosčiusią padėtį, kad būtų nustatyti faktai ir, susipažinus su jais, padarytos tinkamos išvados. Tam pakanka, kad pareigūnas arba tarnautojas, kuris prašo savo institucijos pagalbos, pateiktų pirminių įrodymų apie priešišką elgesį jo atžvilgiu. Jei tokių įrodymų pateikiama, atitinkama institucija turi imtis tinkamų priemonių, be kita ko, pradėti tyrimą, kad būtų įrodytos skundą pagrindžiančios aplinkybės, ir bendradarbiauti su šį skundą pateikusiu asmeniu (1989 m. sausio 26 d. Sprendimo Koutchoumoff / Komisija,
224/87
,
EU:C:1989:38
,
ir
punktai; 2007 m. spalio 25 d. Sprendimo Lo Giudice / Komisija,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
,
punktas ir 2015 m. spalio 6 d. Sprendimo CH / Parlamentas,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
,
punktas).
Jei pateikiami kaltinimai dėl priekabiavimo, pareiga padėti pirmiausia reiškia administracijos pareigą rimtai, greitai ir visiškai konfidencialiai išnagrinėti pagalbos prašymą, kuriame nurodomas priekabiavimas, ir informuoti pareiškėją apie veiksmus, kurių ketinama imtis dėl šio prašymo (2008 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Klug / EMEA,
F‑35/07
,
EU:F:2008:150
,
punktas ir 2015 m. spalio 6 d. Sprendimo CH / Parlamentas,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
,
punktas).
Dėl priemonių, kurių reikia imtis esant situacijai, kuri, kaip šiuo atveju, patenka į Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsnio taikymo sritį, administracija, prižiūrima Europos Sąjungos teismo, turi plačią diskreciją pasirinkti Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsnio taikymo priemones ir būdus (1998 m. rugsėjo 15 d. Spendimo Haas ir kt./ Komisija,
T‑3/96
,
EU:T:1998:202
,
punktas; 2007 m. spalio 25 d. Sprendimo Lo Giudice / Komisija,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
,
punktas ir 2015 m. spalio 6 d. Sprendimo CH / Parlamentas,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
,
punktas).
Nagrinėjamu atveju nustatyta, kad, pateikus pagalbos prašymą, STSĮT per Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalies trečiame sakinyje numatytą keturių mėnesių terminą atsakė ieškovei ir pranešė apie priemones, kurių ėmėsi dėl šio pagalbos prašymo, vykdydama savo pareigą suteikti pagalbą. Šias priemones, nurodytas 2015 m. vasario 4 d. sprendime, kurias priimant buvo būtina, kad STSĮT manytų, jog yra pirminių įrodymų dėl veiksmų, galimai patenkančių į Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a straipsnį, tikrumo, iš esmės sudarė ieškovės perkėlimas į kitą darbo vietą kaip atitolinimo priemonė ir administracinio tyrimo pradėjimas, kurį pavesta atlikti patariamajam komitetui.
Taigi reikia nustatyti, ar, nepaisant to, kad STSĮT priėmė eksplicitinį 2015 m. vasario 4 d. sprendimą, galima laikyti, kad pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalies trečią sakinį tai, jog STSĮT per keturių mėnesių terminą nuo 2014 m. gruodžio 11 d., kai pateiktas pagalbos prašymas, neišreiškė pozicijos dėl nurodytų veiksmų, kurie tariamai buvo psichologinis priekabiavimas, kaip jis suprantamas pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a straipsnį, tikrumo, leidžia konstatuoti, kad šiuo atveju 2015 m. balandžio 11 d. buvo priimtas implicitinis sprendimas ir kad šis implicitinis sprendimas laikytinas STSĮT atsisakymu konstatuoti nurodytų veiksmų tikrumą ir juos pripažinti psichologiniu priekabiavimu pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a straipsnį.
Šiuo klausimu Bendrasis Teismas jau bendrai nusprendė, jog laiškas, kuriuo suinteresuotajam asmeniui pranešama, kad jo prašymas nagrinėjamas, nelemia nagrinėjamo prašymo tenkinimo, nes net jeigu buvo gautas toks informacinis laiškas, galutinio atsakymo į pradinį pareigūno arba tarnautojo prašymą nepateikimas per Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalyje numatytą terminą iš principo prilyginamas STSĮT arba paskyrimų tarnybos, nelygu atvejis, implicitiniam sprendimui atmesti prašymą (2012 m. liepos 3 d. Sprendimo Marcuccio / Komisija,
T‑594/10 P
,
EU:T:2012:336
,
punktas).
Vis dėlto, kiek tai susiję su pagalbos prašymu, kaip jis suprantamas pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsnį, pateiktu pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalį, suinteresuotasis asmuo prašo savo administracijos pagalbos, kad ji priimtų priemones susidariusiai situacijai išspręsti.
Tarp priemonių, kurias STSĮT arba paskyrimų tarnyba gali nuspręsti būtinai priimti, kai mano, kad suinteresuotasis asmuo pateikė pirminių įrodymų dėl nurodytų veiksmų tikrumo, be kita ko, yra administracijos sprendimas pradėti administracinį tyrimą, skirtą nustatyti veiksmų tikrumui bendradarbiaujant su pagalbos prašymą pateikusiu asmeniu.
Vis dėlto, kai STSĮT arba paskyrimų tarnyba nepateikia atsakymo į pagalbos prašymą, kaip jis suprantamas pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsnį, per Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalyje numatytą keturių mėnesių terminą, galima laikyti, kad ši institucija priėmė implicitinį sprendimą atmesti šį pagalbos prašymą. Tokiu atveju reikia preziumuoti, jog ši institucija nemanė, kad aplinkybės, kuriomis grindžiamas pagalbos prašymas, yra pakankami pirminiai nurodytų veiksmų tikrumo įrodymai, sukeliantys pareigą suteikti pagalbą; nagrinėjamu atveju minėtos aplinkybės susijusios su tariamu Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a straipsnio pažeidimu. Tokio implicitinio sprendimo atmesti pagalbos prašymą buvimo konstatavimas glaudžiai susijęs su tuo, kad administracija nepriima priemonių, kurias turi taikyti vykdydama savo pareigą suteikti pagalbą, numatytą Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsnyje, nes tokiu atveju administracija implicitiškai, bet būtinai, mano, kad situacija nepatenka į šios nuostatos taikymo sritį.
Iš esmės tai Bendrasis Teismas konstatavo 2007 m. spalio 25 d. Sprendimo Lo Giudice / Komisija (
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
), kuriame, kaip matyti ir iš to sprendimo 9–23 punktų, nagrinėta situacija, kai tvirtinamo psichologinio priekabiavimo atveju paskyrimų tarnyba per Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalyje numatytą keturių mėnesių terminą nepriėmė jokios pagalbos priemonės, atsakydama į pagalbos prašymą, 41 ir 42 punktuose. Šioje byloje tik po to, kai suinteresuotasis asmuo pateikė skundą, administracija nusprendė pradėti administracinį tyrimą, kurios rezultatus administracija sužinojo tik likus kelioms dienoms iki atsakymo į skundą priėmimo po septynių mėnesių nuo šio skundo pateikimo.
Vis dėlto tokia situacija skiriasi nuo nagrinėjamosios šioje byloje, kai STSĮT, atsakydama į pagalbos prašymą, manė, kad yra pakankamų pirminių įrodymų, kuriais remiantis reikia pradėti administracinį tyrimą siekiant nustatyti, ar nurodyti veiksmai iš tikrųjų buvo psichologinis arba seksualinis priekabiavimas, kaip jis suprantamas pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a straipsnį.
Galiausiai tokioje situacijoje būtina, kad šis tyrimas būtų užbaigtas, siekiant, kad administracija, susipažinusi su tyrimo ataskaitos išvadomis, galėtų priimti galutinę poziciją šiuo klausimu, leidžiančią jai netenkinti pagalbos prašymo arba, jeigu nurodyti veiksmai būtų pripažinti patenkančiais į Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a straipsnio taikymo sritį, be kito ko, inicijuoti drausminę procedūrą, kad prireikus būtų imamasi drausminių sankcijų tariamo priekabiautojo atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 1974 m. liepos 11 d. Sprendimo Guillot / Komisija,
53/72
,
EU:C:1974:80
,
,
ir
punktus; 1989 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Katsoufros / Teisingumo Teismas,
55/88
,
EU:C:1989:409
,
punktą ir 2011 m. liepos 12 d. Sprendimo Komisija / Q,
T‑80/09 P
,
EU:T:2011:347
,
punktą).
Vis dėlto tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis šioje byloje, išvada, kad STSĮT implicitinis sprendimas buvo priimtas 2016 m. balandžio 11 d. institucijai konstatavus, kad nėra psichologinio priekabiavimo, arba atsisakius tai konstatuoti, reikštų, jog per visą administracinio tyrimo laikotarpį būtų manoma, jog STSĮT laikosi pozicijos, kad atvejis nepatenka į Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a straipsnio taikymo sritį.
Pats administracinio tyrimo tikslas yra patvirtinti arba paneigti psichologinio priekabiavimo, kaip jis suprantamas pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a straipsnį, buvimą, todėl STSĮT negali iš anksto nuspręsti dėl tyrimo baigties ir nebūtinai turėti poziciją, net ir implicitinę, dėl tvirtinamo priekabiavimo tikrumo, kol gaus administracinio tyrimo rezultatus. Kitaip tariant, administracinio tyrimo pradžiai būdinga tai, kad administracija negali turėti išankstinės pozicijos, iš esmės remdamasi vienašališku veiksmų aprašymu pagalbos prašyme; priešingai, ji neturi turėti pozicijos, kol šis tyrimas, kuris turi būti atliekamas vadovaujantis rungtyniškumo principu dalyvaujant tariamam priekabiautojui (šiuo klausimu žr. 2015 m. rugsėjo 23 d. Sprendimo Cerafogli / ECB,
T‑114/13 P
,
EU:T:2015:678
,
–
punktus), bus baigtas.
Šiuo klausimu dar reikia nurodyti, kad, darant tokią prielaidą, administracija privalo užbaigti administracinį tyrimą, neatsižvelgdama į tai, ar nurodomas psichologinis priekabiavimas baigėsi atliekant minėtą tyrimą ir net jeigu pagalbos prašymą pateikęs asmuo arba tariamas priekabiautojas paliko instituciją (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimo CH / Parlamentas,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
,
punktą).
Administracinio tyrimo užbaigimas svarbus ir tam, kad, viena vertus, galimas psichologinio priekabiavimo pripažinimas STSĮT atlikus administracinį tyrimą galbūt padedant nuo STSTĮ atskirtai institucijai, kaip antai patariamajam komitetui, savaime gali turėti teigiamos įtakos pareigūno arba tarnautojo, prie kurio priekabiauta, psichologinės reabilitacijos procesui (2011 m. vasario 8 d. Sprendimo Skareby / Komisija,
F‑95/09
,
EU:F:2011:9
,
punktą), be to, šiuo pripažinimu nukentėjusysis galėtų remtis, jei nuspręstų pareikšti ieškinį nacionaliniame teisme, kurį nagrinėjant STSĮT pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsnį tenka pareiga padėti, neišnykstanti pasibaigus susijusio tarnautojo sutarties galiojimui. Kita vertus, užbaigus administracinį tyrimą, atvirkščiai, gali būti paneigti tariamo nukentėjusiojo pateikti kaltinimai, taigi ir ištaisyta žala, kuri dėl tokių kaltinimų, jei paaiškėja, kad jie nepagrįsti, galėjo būti padaryta atliekant tyrimą priekabiavimu įtariamam asmeniui (2015 m. spalio 6 d. Sprendimo CH / Parlamentas,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
,
ir
punktai).
Vis dėlto, kadangi, priešingai negu drausminės bylos atveju, Pareigūnų tarnybos nuostatose nėra specialios nuostatos dėl termino, per kurį administracija turi atlikti administracinį tyrimą, be kita ko, psichologinio priekabiavimo srityje, tai, kad administracinis tyrimas, pradėtas atsakant į pagalbos prašymą per keturis mėnesius nuo šio prašymo pateikimo, visuomet truks ilgiau negu šis terminas, neleidžia priskirti administracijai implicitinio sprendimo, kuriuo STSĮT paneigė pagalbos prašyme nurodytus veiksmus arba konstatavo, kad jie nebuvo psichologinis priekabiavimas, kaip jis suprantamas pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a straipsnį.
Taigi šiuo atveju reikia konstatuoti, kad STSĮT, atsakydama į pagalbos prašymą per Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalies trečiame sakinyje nustatytą keturių mėnesių terminą, priėmė priemones pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsnį, apie kurias ieškovei buvo pranešta 2015 m. vasario 4 d. sprendimu, ir taip patenkino pagalbos prašymą, net jeigu atsižvelgdama į administracinio tyrimo, kurį ji nusprendė pradėti, rezultatus, turėjo pateikti suinteresuotajam asmeniui atsakymą dėl to, ar nustatyti veiksmai, kuriais grindžiamas pagalbos prašymas, ir prireikus šioje byloje, ar jie laikytini psichologiniu priekabiavimu, kaip jis suprantamas pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a straipsnį.
Vis dėlto atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes, kaip konstatavo STSĮT 2015 m. rugpjūčio 20 d. sprendime, kuriuo 2015 m. balandžio 24 d. skundas atmestas kaip nepriimtinas šiuo aspektu, 2015 m. balandžio 11 d. nebuvo priimta implicitinio sprendimo atmesti pagalbos prašymą, kurį galima interpretuoti kaip STSĮT poziciją, kad ji atsisako pripažinti šiame prašyme nurodytus veiksmus psichologiniu priekabiavimu pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a straipsnį.
Šią išvadą patvirtina tai, kad vykstant ginčo procedūrai buvo priimtas 2016 m. birželio 3 d. sprendimas, kuriame STSTĮ pateikė aiškią poziciją šiuo klausimu, kai atsisakė pripažinti nurodytus veiksmus psichologiniu priekabiavimu pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a straipsnį, visų pirma remdamasi patariamojo komiteto, kuriam pavedė atlikti administracinį tyrumą, šiuo aspektu suformuluotomis išvadomis.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, kiek tai susiję su neegzistuojančiu sprendimu, reikalavimus panaikinti reikia atmesti kaip nepriimtinus.
Dėl reikalavimų atlyginti žalą
Grįsdama savo reikalavimus atlyginti žalą ieškovė tvirtina, kad implicitinis pagalbos prašymo atmetimas, kuris apėmė STSĮT atsisakymą pripažinti, kad šiame prašyme nurodyti veiksmai patenka į psichologinio priekabiavimo sąvoką pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a straipsnį, sukėlė jai neturtinės žalos. Ji susijusi su tuo, kad STSĮT nepripažino, jog ieškovės kaltinimai, pateikti Garso ir vaizdo skyriaus vadovui, yra pagrįsti, ir tuo, kad šiuo aspektu patariamasis komitetas nesilaikė vidaus taisyklių psichologinio priekabiavimo srityje 11 straipsnio, pagal kurį jis turėjo išklausyti ieškovę per dešimt dienų po to, kai pateiktas pagalbos prašymas, ir apklausti asmenis kaip liudytojus per mėnesį po to, kai išklausytas šį skundą patariamajam komitetui pateikęs asmuo. STSĮT, kuri turi būti laikoma atsakinga už šiuos patariamojo komiteto veiklos trūkumus, taip pat pažeidė Pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnį ir nagrinėjamu atveju nesiėmė veiksmų per protingą terminą.
Parlamentas prašė atmesti reikalavimus atlyginti žalą kaip nepriimtinus ir bet kuriuo atveju – kaip nepagrįstus.
Šiuo klausimu pakanka priminti, kad reikalavimai atlyginti turtinę ar neturtinę žalą turi būti atmesti, jei yra glaudžiai susiję su reikalavimais panaikinti, kurie patys atmesti kaip nepriimtini arba nepagrįsti (2001 m. kovo 6 d. Sprendimo Connolly / Komisija,
C‑274/99 P
,
EU:C:2001:127
,
punktas; 2006 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Komisija / Fernández Gómez,
C‑417/05 P
,
EU:C:2006:582
,
punktas ir 2014 m. balandžio 30 d. Sprendimo López Cejudo / Komisija,
F‑28/13
,
EU:F:2014:55
,
punktas).
Nagrinėjamu atveju reikalavimai atlyginti žalą yra glaudžiai susiję su reikalavimais panaikinti neegzistuojantį STSĮT sprendimą.
Bet kuriuo atveju, kalbant apie kaltinimą dėl neprotingo termino, per kurį atliktas administracinis tyrimas, Bendrasis Teismas konstatuoja, kad panašų kaltinimą ir tariamai patirtą neturtinę žalą ieškovė nurodė 2016 m. rugsėjo 6 d. skunde dėl 2016 m. birželio 3 d. sprendimo, kurį STSĮT atmetė 2017 m. sausio 4 d. sprendimu. Todėl tuo galima grįsti ieškinį, pateiktą pagal SESV 270 straipsnį dėl šių dviejų sprendimų.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikalavimus atlyginti žalą reikia atmesti kaip nepriimtinus, todėl kartu ir visą ieškinį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Tačiau pagal šio procedūros reglamento 135 straipsnio 2 dalį Bendrasis Teismas gali iš šalies, net jeigu ji laimėjo bylą, priteisti visas bylinėjimosi išlaidas arba jų dalį, jeigu tai atrodo pateisinama dėl jos elgesio, įskaitant elgesį iki proceso, ypač jeigu kita šalis išlaidų patyrė dėl nepagrįstais arba nesąžiningais pripažintų pirmosios šalies veiksmų.
Nagrinėjamu atveju Bendrasis Teismas nurodo, kad remiantis 2015 m. sausio 13 d. Žmogiškųjų išteklių skyriaus vadovo elektroninio laiško turiniu ir Personalo GD generalinio direktoriaus netiksliais arba net prieštaringais atsakymais, pateiktais jo 2015 m. vasario 4 d. ir 2015 m. kovo 4 d. raštuose, ieškovė buvo iš dalies suklaidinta dėl implicitinio sprendimo atmesti jos pagalbos prašymą. STSĮT pateiktos informacijos klaidingumą konstatavo Generalinis sekretorius 2015 m. rugpjūčio 20 d. sprendime dėl skundo, nes atmetė 2015 m. balandžio 24 d. skundą kaip nepriimtiną, kiek jis susijęs su neegzistuojančiu implicitiniu sprendimu.
Šiomis aplinkybėmis reikia nuspręsti, kad Parlamentas turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas ir iš jo turi būti priteista pusė ieškovės bylinėjimosi išlaidų.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (pirmoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Europos Parlamentas padengia savo bylinėjimosi išlaidas ir iš jo priteisiama pusė HF patirtų bylinėjimosi išlaidų.

3.
HF padengia pusę savo bylinėjimosi išlaidų.

Pelikánová
Nihoul
Svenningsen
Paskelbta 2017 m. balandžio 24 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.