CELEX: 62015CJ0389
Жалба за отмяна
Решение на Съвета за разрешаване на започването на преговори по преразгледаната Лисабонска спогодба за наименованията за произход и географските указания
Член 3, параграф 1 ДФЕС
Изключителна компетентност на Съюза
Обща търговска политика
Член 207, параграф 1 ДФЕС
Търговски аспекти на интелектуалната собственост

С жалбата си Европейската комисия иска от Съда да отмени Решение 8512/15 на Съвета от 7 май 2015 година за разрешаване на започването на преговори по преразгледаната Лисабонска спогодба за наименованията за произход и географските указания по отношение на въпросите, попадащи в областта на компетентност на Европейския съюз (наричано по-нататък „обжалваното решение“).
Правна уредба
Международното право
Парижката конвенция
Конвенцията за закрила на индустриалната собственост е подписана в Париж на 20 март 1883 г., ревизирана е последно в Стокхолм на 14 юли 1967 г. и е изменена на 28 септември 1979 г. (
Сборник договори на Обединените нации
, том 828, № 11851, стр. 305, наричана по-нататък „Парижката конвенция“).
Първоначалният текст на тази конвенция съдържа преамбюл, който не е възпроизведен при последващите ѝ ревизии и съгласно който страните по нея я сключват, „въодушевени от желанието да осигурят по общо съгласие пълна и ефективна закрила на промишлеността и търговията на гражданите на съответните си държави и да допринесат за гарантирането на правата на изобретателите и добросъвестността на търговските сделки“.
Член 1 от Парижката конвенция предвижда в частност, че държавите, към които тя се прилага, образуват Съюз за закрила на индустриалната собственост, включително патентите, индустриалните рисунки или модели, марките, търговското име, указанията за произход или наименованията на мястото за произход, както и за преследване на нелоялната конкуренция.
Член 2 от тази конвенция гласи по-конкретно, че гражданите на всяка от държавите — членки на този съюз, се ползват в другите държави — членки на същия, що се касае до закрилата на индустриалната собственост, от изгодите, които съответните закони на тези други държави дават или ще дадат впоследствие на техните собствени граждани.
В това отношение членове от 10 до 10, трето от същата конвенция задължават държавите — членки на посочения съюз, да осигурят на гражданите му действителна закрила срещу нелоялната конкуренция и достъп до съдилищата и предвиждат конфискация при вноса на съответните продукти в случай на ползване на фалшиви указания относно произхода им.
По силата на член 19 от Парижката конвенция държавите, страни по нея, си запазват правото да сключват помежду си специални споразумения за закрила на индустриалната собственост.
Лисабонската спогодба
Спогодбата за закрила на наименованията за произход и тяхната международна регистрация е подписана в Лисабон на 31 октомври 1958 г., ревизирана е в Стокхолм на 14 юли 1967 г. и е изменена на 28 септември 1979 г. (
Сборник договори на Обединените нации
, том 828, № 13172, стр. 205, наричана по-нататък „Лисабонската спогодба“). Тя е специално споразумение по смисъла на член 19 от Парижката конвенция, към което може да се присъедини всяка държава — страна по конвенцията.
Към датата на подаване на жалбата, по която е образувано настоящото производство, двадесет и осем държави са страни по Лисабонската спогодба. Сред тях са седем държави — членки на Съюза, а именно Република България, Чешката република, Френската република, Италианската република, Унгария, Португалската република и Словашката република. Други три държави членки, а именно Република Гърция, Кралство Испания и Румъния, са подписали спогодбата, но не са я ратифицирали. Съюзът обаче не е страна по посочената спогодба, към която могат да се присъединяват само държави.
Съгласно член 1 от Лисабонската спогодба държавите, за които тя се прилага, образуват Специален съюз в рамките на Съюза за закрила на индустриалната собственост, създаден с Парижката конвенция, и се задължават да закрилят на своята територия, съобразно условията на тази спогодба, наименованията за произход на стоките на другите държави от Специалния съюз, признати и закриляни на това основание в страната на произхода и регистрирани от Международното бюро на Световната организация за интелектуална собственост (СОИС).
Съгласно член 2, параграф 1 от тази спогодба под „наименование за произход“ се разбира географското наименование на страна, област или местност, които служат за означаване на една стока, която произхожда оттам и чиито качества или свойства се дължат изключително или основно на географската среда, включваща природните и човешките фактори.
Членове 3—7 от посочената спогодба определят съдържанието и условията за закрила на обхванатите от нея наименования за произход, както и реда за регистрацията им от Международното бюро на СОИС. В член 4 от същата спогодба се уточнява, че тази закрила не изключва закрилата, която вече съществува за тези наименования за произход във всяка една от държавите на Специалния съюз по силата в частност на Парижката конвенция.
Член 8 от Лисабонската спогодба гласи, че съдебните преследвания, необходими за осигуряване на въпросната закрила, могат да бъдат упражнени във всяка държава от създадения с тази спогодба Специален съюз съгласно националното законодателство.
Членове 9—18 от тази спогодба обединяват разпоредбите, посветени на институционалната организация и административното функциониране на Специалния съюз, както и общите клаузи относно спогодбата.
Правото на Съюза
От 1970 г. насам Съюзът постепенно приема различни актове относно, наред с други въпроси, определянето, описанието, представянето и етикетирането на някои видове стоки с признати наименования за произход или географски указания, както и условията за признаване, закрила и контрол на последните. Видовете стоки, обхванати понастоящем от тази уредба, са вината, спиртните напитки, ароматизираните вина и другите селскостопански продукти и храни.
Правната уредба на Съюза в това отношение понастоящем се състои от Регламент (ЕО) № 110/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 15 януари 2008 година относно определението, описанието, представянето, етикетирането и защитата на географските указания на спиртните напитки и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 1576/89 на Съвета (
ОВ L 39, 2008 г., стр. 16
), от Регламент (ЕС) № 1151/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 21 ноември 2012 година относно схемите за качество на селскостопанските продукти и храни (
ОВ L 343, 2012 г., стр. 1
и поправка в
ОВ L 55, 2013 г., стр. 27
), от Регламент (ЕС) № 1308/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 17 декември 2013 година за установяване на обща организация на пазарите на селскостопански продукти и за отмяна на регламенти (ЕИО) № 922/72, (ЕИО) № 234/79, (ЕО) № 1037/2001 и (ЕО) № 1234/2007 на Съвета (
ОВ L 347, 2013 г., стр. 671
и поправки в
ОВ L 189, 2014 г., стр. 261
и
ОВ L 130, 2016 г., стр. 32
) и от Регламент (ЕС) № 251/2014 на Европейския парламент и на Съвета от 26 февруари 2014 година за определяне, описание, представяне, етикетиране и правна закрила на географските указания на ароматизирани лозаро-винарски продукти и за отмяна на Регламент (ЕО) № 1601/91 на Съвета (
ОВ L 84, 2014 г., стр. 14
и поправка в
ОВ L 105, 2014 г., стр. 12
).
Обстоятелства, предхождащи спора, и обжалваното решение
Преразглеждането на Лисабонската спогодба
През септември 2008 г. асамблеята на Специалния съюз, създаден с Лисабонската спогодба, назначава работна група, която да подготви преразглеждането на тази спогодба с цел същата да се подобри и да се направи по-привлекателна, като същевременно се запазят целите и принципите ѝ.
През октомври 2014 г. тази работна група постига съгласие относно проект на акт за преразглеждане (наричан по-нататък „проект на преразгледаната спогодба), който възпроизвежда съдържащите се в Лисабонската спогодба институционални, процесуални и материални разпоредби, като същевременно изменя отчасти подредбата им и внася в тях известни допълнения и уточнения. Последните са отнасят в частност до приложното поле на предвидената с тази спогодба закрила, за което е предложено да бъде разширено, така че да обхване и географските указания (членове 2 и 9), до материалното съдържание на тази закрила и процесуалните способи за осъществяването ѝ (членове 4—8 и 11—20), както и до дадената на междуправителствените организации възможност да се присъединяват към спогодбата (член 28).
От 11 до 21 май 2015 г. в Женева се провежда дипломатическа конференция с цел разглеждане и приемане на проекта на преразгледаната спогодба. В съответствие с одобрения от подготвителния комитет проект за процедурен правилник в нея са поканени да участват делегациите на 28‑те държави — страни по Лисабонската спогодба, както и две „специални“ делегации, сред които тази на Съюза, и определен брой делегации със статут на „наблюдатели“.
На 20 май 2015 г. дипломатическата конференция приема Женевския акт на Лисабонската спогодба за наименованията за произход и географските указания, който е открит за подписване на следващия ден.
Препоръката на Комисията и обжалваното решение
С оглед на организирането на въпросната дипломатическа конференция Комисията приема на 30 март 2015 г. препоръка за решение на Съвета за разрешаване на започването на преговори по преразгледаната Лисабонска спогодба за наименованията за произход и географските указания.
В тази препоръка Комисията, на първо място, приканва Съвета да основе решението си на член 207 ДФЕС и на член 218, параграфи 3 и 4 ДФЕС с оглед на изключителната компетентност, предоставена на Съюза с член 3, параграф 1 ДФЕС в областта на общата търговска политика, от една страна, и с оглед на целта, както и на съдържанието на Лисабонската спогодба, от друга страна.
На второ място, Комисията предлага на Съвета да ѝ разреши да води преговорите от името на Съюза, да даде указания, които да бъдат следвани при преговорите, и да посочи специалния комитет, с който да се провеждат консултации.
На 7 май 2015 г. Съветът приема обжалваното решение. Въпреки препоръката на Комисията това решение е прието на основание член 114 ДФЕС и член 218, параграфи 3 и 4 ДФЕС.
Съображения 2 и 3 от посоченото решение мотивират този избор по следния начин:
„(2)
Международната система на Лисабонската спогодба понастоящем се преразглежда с оглед на нейното подобряване, за да може да бъдат привлечени повече страни по нея, като в същото време бъдат съхранени принципите и целите ѝ. […]
(3)
[Проектът на преразгледаната] спогодба установява система за закрила на наименованията за произход и географските указания в рамките на договарящите страни чрез единна регистрация. Този въпрос е хармонизиран чрез вътрешно законодателство на ЕС по отношение на наименованията и указанията на селскостопанските продукти и поради това попада в областта на споделена компетентност на Съюза (по отношение на наименованията и указанията на селскостопанските продукти) и неговите държави членки (по отношение на наименованията и указанията на неселскостопанските продукти и таксите)“.
Член 1 от обжалваното решение гласи следното:
„Комисията се упълномощава да участва, заедно със седемте държави членки — страни по Лисабонската спогодба, в дипломатическата конференция за приемането на [проекта на] преразгледаната […] спогодба за наименованията за произход и географските указания по въпросите, попадащи в областта на компетентност на Съюза“.
Член 2 от това решение гласи:
„В интерес на Съюза седемте държави членки — страни по Лисабонската спогодба, упражняват своето право на глас по въпросите, попадащи в областта на компетентност на Съюза, въз основа на обща позиция“.
Съгласно член 3 от посоченото решение:
„Преговорите се водят в съответствие с указанията за водене на преговорите, изложени в приложението“.
Член 4 от същото решение предвижда:
„По време на дипломатическата конференция се осъществява подходяща координация по отношение на въпросите, попадащи в областта на компетентност на Съюза. След приключването на конференцията преговарящите докладват без забавяне на работна група „Интелектуална собственост“ на Съвета“.
След приемането на обжалваното решение Комисията прави изявление, в което изразява несъгласието си както с правното основание, използвано от Съвета, така и с посочването на държави членки като преговарящи от името на Съюза.
Искания на страните и производството пред Съда
Комисията иска от Съда:
–
да отмени обжалваното решение,
–
да запази правните му последици до влизането в сила на ново решение на Съвета в разумен срок, считано от обявяването на решението на Съда, и
–
да осъди Съвета да заплати съдебните разноски.
Съветът иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата, и
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
С решения от 27 ноември 2015 г. председателят на Съда допуска Чешката република, Федерална република Германия, Република Гърция, Кралство Испания, Френската република, Италианската република, Унгария, Кралство Нидерландия, Република Австрия, Португалската република и Словашката република да встъпят по делото в подкрепа на исканията на Съвета.
С решение от същия ден председателят на Съда допуска Европейския парламент да встъпи по делото в подкрепа на исканията на Комисията.
С решение от 12 януари 2016 г. председателят на Съда допуска Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия да встъпи по делото в подкрепа на исканията на Съвета, в случай че се проведе съдебно заседание.
По жалбата
Комисията, подкрепена в това отношение от Парламента, изтъква две основания за обжалване. Първото е, че Съветът е приел обжалваното решение в нарушение на член 3 ДФЕС, тъй като визираните в това решение преговори са по проект за споразумение, което е от изключителната компетентност на Съюза. Второто е, че Съветът е нарушил член 207, параграф 3 ДФЕС и член 218, параграфи 3, 4 и 8 ДФЕС, като е посочил държави членки като преговарящи по въпроси, които са от компетентността на Съюза, и като не е приел обжалваното решение при спазване на приложимото правило за гласуване с квалифицирано мнозинство.
Първото основание за обжалване съдържа две твърдения. Първото е, че обжалваното решение е прието в разрез с изключителната компетентност, която член 3, параграф 1 ДФЕС предоставя на Съюза в областта на общата търговска политика. Второто, изложено при условията на евентуалност, е че е налице нарушение на член 3, параграф 2 ДФЕС. Най-напред следва да се разгледа първото твърдение.
Доводи на страните
Комисията и Парламентът подчертават най-напред, че изключителната компетентност, която член 3, параграф 1 ДФЕС предоставя на Съюза в областта на общата търговска политика, включва в съответствие с член 207, параграф 1 ДФЕС търговските аспекти на интелектуалната собственост. В този смисъл единствено Съюзът бил компетентен да договаря и сключва международни споразумения относно интелектуалната собственост, след като е установено, че с оглед на целта и съдържанието си тези споразумения имат специфична връзка с международната търговия, например като я улесняват чрез уеднаквяване на правната уредба. Като последица от това тази изключителна компетентност, която далеч не се свеждала до споразуменията за хармонизиране на закрилата на правата на интелектуална собственост, договаряни в рамките на Световната търговска организация (СТО), обхващала и други споразумения, чийто индивидуален анализ показва, че с тях основно се цели при условията на взаимност да се подпомогне търговията със стоки и услуги с трети страни, като се гарантира на тези стоки или услуги същата степен на закрила като тази, с която те вече се ползват в рамките на вътрешния пазар.
По-нататък, Комисията и Парламентът изтъкват, че в случая, подобно на Лисабонската спогодба, проектът на преразгледаната спогодба има специфична връзка с международната търговия. Наистина, той нямал преамбюл, в който изрично да е посочена целта му. Анализът на разпоредбите му и контекстът, в който проектът се вписва, обаче показвал, че той има за цел и резултат на наименованията за произход и географските указания на всяка договаряща страна да се осигури международна система за регистрация, гарантираща правната им закрила на територията на всички договарящи страни срещу използване, което може да засегне неприкосновеността или известността им и съответно да навреди на търговията със съответните стоки в чужбина. По този начин посоченият проект подобрявал закрилата на износа на тези стоки от Съюза към трети страни, която иначе би била зависима от наличието на регистрация във всяка отделна държава и съответно от променливи правни гаранции. Поради това подобен проект попадал изцяло в обхвата на изключителната компетентност на Съюза в областта на общата търговска политика, при това макар предвижданата с него система за закрила да трябва да се прилага от органите на държавите членки в съответствие с член 291, параграф 1 ДФЕС. Освен това Съюзът самостоятелно вече бил сключил на основание член 207 ДФЕС определен брой международни споразумения за закрила на наименованията за произход и географските указания, а Съветът, който не оспорвал съществуването на тази практика, не обосновал причините, накарали го да се отклони от нея в настоящия случай.
При това положение Комисията и Парламентът смятат, накрая, че Съветът е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че проектът на преразгледаната спогодба е въпрос на сближаването на законодателствата в областта на вътрешния пазар по смисъла на член 114 ДФЕС и съответно попада в обхвата на споделената компетентност между Съюза и държавите членки. От тази гледна точка Съветът направил неудачен паралел между външната и вътрешната компетентност на Съюза. Компетентността на Съюза да води преговори по проекта на преразгледаната спогодба всъщност можела да се изведе от общата търговска политика, макар, от една страна, сами по себе си общите правила на Съюза във връзка със закрилата на наименованията за произход и географските указания да са основани на общата селскостопанска политика и на сближаването на законодателствата на държавите членки и макар, от друга страна, на този етап компетентността на Съюза в тази област да е била упражнена единствено по отношение на наименованията за произход и географските указания за селскостопански стоки, но не и по отношение на тези, свързани с неселскостопанските стоки.
От своя страна Съветът и всички встъпили държави членки считат, че проектът на преразгледаната спогодба не попада в обхвата на общата търговска политика и съответно че Съюзът не разполага с изключителна компетентност за водене на преговори по него.
В това отношение те по същество твърдят, че за да може международно споразумение — което трябва да се договаря извън рамките на СТО и което засяга въпроси на интелектуалната собственост, различни от тези, посочени в Споразумението за свързаните с търговията аспекти на правата на интелектуалната собственост, съдържащо се в приложение 1В към Споразумението за създаване на СТО, подписано в Маракеш на 15 април 1994 година и одобрено с Решение 94/800/ЕО на Съвета от 22 декември 1994 година относно сключването от името на Европейската общност, що се отнася до въпроси от нейната компетентност, на споразуменията, постигнати на Уругвайския кръг на многостранните преговори (1986—1994 г.) (
ОВ L 336, 1994 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 10, стр. 3) — да се счита за визиращо търговските аспекти на интелектуалната собственост по смисъла на член 207, параграф 1 ДФЕС, то трябва да има специфична връзка с международната търговия.
В случая обаче проектът на преразгледаната спогодба не се вписвал в рамка, която да сочи подобна специфична връзка. Всъщност, най-напред, той бил управляван от СОИС, а от конвенцията, по силата на която е била създадена тази организация, било видно, че първата цел на същата е да насърчи приемането на мерки за подобряване на закрилата на интелектуалната собственост и за хармонизиране на националните правни уредби в тази област. По-нататък, сам по себе си проектът на преразгледаната спогодба нямал за цел да улесни търговията, като разшири правната уредба на Съюза към трети страни, а подобно на общите правила, приети от Съюза въз основа на член 114 ДФЕС във връзка с наименованията за произход и географските указания, да въведе механизъм за закрила на традиционните производства и за информиране на потребителите, приложим за всички договарящи страни, включително Съюза, ако той се присъедини към него. Накрая, анализът на съдържанието на този проект потвърждавал, че същият се отнася до посочената в член 114 ДФЕС област на компетентност, тъй като има за цел да въведе единна процесуална рамка за закрила на наименованията за произход и географските указания, и че евентуалното влияние върху търговията със стоки, закриляни с такива наименования и указания, би могло да бъде едва второстепенна и косвена последица от създаването на тази процесуална рамка.
При всички положения Съветът поддържа, че ако Съдът приеме, че член 207 ДФЕС, а не член 114 ДФЕС, е подходящото материалноправно основание на обжалваното решение, погрешното посочване на последния член би трябвало да се счита за процесуално нарушение, което не оправдава отмяната на това решение. Всъщност и в двата случая Съветът правилно посочил член 218 ДФЕС като процесуалноправно основание на посоченото решение, от една страна, и спазил съответните процесуални изисквания, като приел същото с квалифицирано мнозинство, от друга страна.
Съображения на Съда
Разногласието между Комисията, подкрепена от Парламента, и Съвета, подкрепен от встъпилите държави членки, изисква да се прецени дали проектът на преразгледаната спогодба попада в обхвата на общата търговска политика.
В тази област член 3, параграф 1 ДФЕС предоставя на Съюза изключителна компетентност.
Съгласно член 207, параграф 1 ДФЕС общата търговска политика се основава на единни принципи, по-специално по отношение на търговските аспекти на интелектуалната собственост, и се провежда съгласно принципите и целите на външната дейност на Съюза.
От посочването, че общата търговска политика е част от външната дейност на Съюза, следва в частност, че предмет на тази политика е търговията с трети държави, а не търговията в рамките на вътрешния пазар (решение от 18 юли 2013 г., Daiichi Sankyo и Sanofi-Aventis Deutschland,
C‑414/11
,
EU:C:2013:520
, т.
и Становище
2/15
(Споразумение за свободна търговия със Сингапур) от 16 май 2017 г.,
EU:C:2017:376
, т.
).
В това отношение е трайна съдебна практика, че международните задължения, договорени от Съюза в областта на интелектуалната собственост, са въпрос на общата търговска политика, ако имат специфична връзка с международната търговия, тъй като основното им предназначение е да насърчат, улеснят или уредят тази търговия и тъй като имат преки и непосредствени последици за нея (Становище
2/15
(Споразумение за свободна търговия със Сингапур) от 16 май 2017 г.,
EU:C:2017:376
, т.
и цитираната съдебна практика).
Международни споразумения, имащи за цел да осигурят и организират закрилата на правата върху интелектуална собственост на територията на страните, могат да попаднат в обхвата на тази политика, ако отговарят на двете условия, припомнени в предходната точка от настоящото решение (вж. в този смисъл решение от 18 юли 2013 г., Daiichi Sankyo и Sanofi-Aventis Deutschland,
C‑414/11
,
EU:C:2013:520
, т.
—
и Становище
2/15
(Споразумение за свободна търговия със Сингапур) от 16 май 2017 г.,
EU:C:2017:376
, т.
,
,
,
и
).
В случая, щом като целта на обжалваното решение, видно от заглавието му, е да разреши започването на преговорите по проекта на преразгледаната спогодба, е важно да се прецени дали основното предназначение на този проект е да насърчи, улесни или уреди търговията между Съюза и трети държави и ако да — дали има преки и непосредствени последици за нея.
Що се отнася, на първо място, до целта на проекта на преразгледаната спогодба, трябва веднага да се отбележи, че тя не е посочена изрично нито в преамбюл, нито в разпоредба от текста на проекта.
При липсата на изрично посочване на целта, същата следва да се прецени от гледна точка на договореностите, в които се вписва посоченият проект.
В това отношение е важно да се отбележи, от една страна, че проектът на преразгледаната спогодба предвижда, както личи от съображение 2 от обжалваното решение, изменение на Лисабонската спогодба. От друга страна, самата Лисабонска спогодба представлява споразумение по член 19 от Парижката конвенция, сключено, видно от членове 1 и 4 от него, като нейно допълнение.
При тези обстоятелства целта на проекта на преразгледаната спогодба трябва да се прецени, като се държи сметка най-напред за Парижката конвенция, която е основата на една съвкупност от договорености, от която този проект ще бъде просто най-новият компонент.
Както личи от членове 1 и 2 от тази конвенция, тя има за цел да създаде Съюз за закрила на индустриалната собственост и да осигури закрилата на различните права на индустриална собственост, притежавани от гражданите на държавите от този съюз, включително указанията за произход и наименованията за произход, гарантирайки им реципрочно прилагане на националния режим.
Освен това основното предназначение на Парижката конвенция е да насърчава и улеснява международната търговия. Всъщност, видно от преамбюла на тази конвенция, тя е била приета, за да закриля промишлеността и търговията и да допринася за добросъвестността на търговските сделки между държавите, които са страни по нея. Следователно целта на равностойната и уеднаквена закрила на правата на индустриална собственост, която тази конвенция дава на техните граждани, е в крайна сметка последните да могат да участват наравно в международната търговия.
По-нататък е важно, предвид договореностите, посочени в точка 54 от настоящото решение, да се държи сметка за Лисабонската спогодба, с която се създава Специален съюз, замислен като допълнение към Парижката конвенция в специфичната материя на наименованията за произход.
По-конкретно, тази спогодба има за цел да въведе, в допълнение към осигуряваната с Парижката конвенция обща закрила, специфична система, по силата на която наименованията за произход, закриляни в една от държавите от създадения с нея Специален съюз, да имат международна регистрация, гарантираща им закрила срещу присвояване или имитиране във всички останали държави от този Специален съюз.
Що се отнася до целта ѝ, следва да се отбележи, както прави генералният адвокат в точка 79 от заключението си, че специалната закрила на наименованията за произход, предвидена с Лисабонската спогодба, не е самоцел, а средство, обслужващо целта да се развива добросъвестната търговията между договарящите страни. Всъщност целта на еднаквите стандарти за закрила, която тази спогодба въвежда на територията на всички държави — страни по нея, е да създадат условия за икономическите оператори да участват наравно в международната търговия между тези държави.
Накрая, както бе посочено в точки 17 и 18 от настоящото решение, целта на проекта на преразгледаната спогодба е да запази целите и принципите на Лисабонската спогодба, като внесе в нея известен брой допълнения, които да я подобрят и направят по-привлекателна. Затова с въпросния проект се предвижда в частност да се разшири материалният обхват на спогодбата, така че тя да обхване и географските указания, да се уточнят материалните и процесуалните аспекти на закрилата, които тя осигурява на тези указания и на наименованията за произход, както и да се даде възможност на Съюза да се присъедини към нея.
Доколкото в този смисъл главната цел на проекта на преразгледаната спогодба е да подсили установената с Лисабонската спогодба система и да разпростре в рамките на Специалния съюз, създаден с тази спогодба, действието на въведената с нея специална закрила и върху географските указания, допълвайки закрилата, която Парижката конвенция осигурява на различните права на индустриална собственост, трябва да се приеме, че той се вписва в целта, преследвана със съвкупността от договорености, от които е част, така както бе уточнено в точки 57 и 60 от настоящото решение, и по-конкретно е предназначен, от гледна точка на Съюза, да улесни и уреди търговията между него и държавите — страни по спогодбата.
Доводът на Съвета, че проектът на преразгледаната спогодба щял да бъде управляван от СОИС от влизането му в сила, какъвто е случаят и с Лисабонската спогодба, не опровергава този извод.
Вярно е, разбира се, че по силата на този проект управлението на един от компонентите на преработеното с него международно споразумение, а именно въведеният с него механизъм за международна регистрация на наименованията за произход и географските указания, е поверено на международното бюро на СОИС. Вярно е и че това международно споразумение трябва като цяло да бъде управляван от тази организация. Същевременно правилата, които дадено международно споразумение предвижда във връзка с бъдещото си изпълнение и управление, трябва да се преценяват от гледна точка на целите, накарали страните да го сключат, а не обратно.
Що се отнася, на второ място, до последиците на проекта на преразгледаната спогодба, постоянна съдебна практика е, че не е достатъчно даден акт на Съюза, като сключено от същия международно споразумение, да има определени последици за международната търговия, за да бъде причислен към актовете, които спадат към областта на общата търговска политика. Такъв акт трябва не само да отговаря на условието, разгледано в точки 52—64 от настоящото решение, тоест да е предназначен основно да улеснява или урежда тази търговия, но да има и преки и непосредствени последици за нея (решения от 18 юли 2013 г., Daiichi Sankyo и Sanofi-Aventis Deutschland,
C‑414/11
,
EU:C:2013:520
, т.
и от 22 октомври 2013 г., Комисия/Съвет,
C‑137/12
,
EU:C:2013:675
, т.
и Становище
3/15
(Маракешки договор за достъпа до публикувани произведения) от 14 февруари 2017 г.,
EU:C:2017:114
, т.
).
В това отношение следва да се отбележи, че системата за взаимна закрила на наименованията за произход и на географските указания, която проектът на преразгледаната спогодба предвижда, по същество почива на три поредици от разпоредби.
Най-напред, всяка договаряща страна е длъжна да въведе набор от материални норми, които да осуетят възможността наименованията за произход и географските указания, които вече са закриляни на територията на една от другите договарящи страни, да бъдат използвани по начин, който уврежда интересите на притежателите им или известността на съответните стоки (чл. 11), или да се превърнат в родови (чл. 12).
По-нататък, за всяка договаряща страна възниква задължението да предвиди в правния си ред процесуални норми, по силата на които компетентните административни и съдебни органи да предоставят на всяко заинтересовано физическо или юридическо лице закрилата, която проектът на преразгледаната спогодба осигурява на тези наименования за произход и географски указания, и да преследва евентуалните нарушители (чл. 14).
Накрая, проектът на преразгледаната спогодба дава възможност на притежателите на въпросните наименования за произход и географски указания да се позовават на закрилата, осигурявана по силата на споменатите в предходните две точки от настоящото решение отделни разпоредби чрез механизъм за единна регистрация, действащ навсякъде в създадения с Лисабонската спогодба Специален съюз (чл. 5—8).
Предвид този механизъм за единна регистрация следва да се приеме, че международното споразумение, преработено с проекта на преразгледаната спогодба, ще доведе като пряка и непосредствена последица до промяна в условията на търговията между Съюза и останалите страни по това международно споразумение, освобождавайки участващите в тази търговия производители от необходимостта, което понастоящем съществува за тях с оглед на свързаните с такава търговия правни и икономически рискове, да подават заявка за регистрация на използваните от тях наименования за произход и географски указания до компетентните органи на всяка от договарящите страни.
Освен това разпоредбите, описани в точки 67 и 68 от настоящото решение, ще имат преки и непосредствени последици за търговията между Съюза и съответните трети държави, давайки на всички тези производители, както и на всяко друго заинтересовано физическо или юридическо лице, нужните способи действително и при еднакви материални и процесуални условия да получат закрилата, която проектът на преразгледаната спогодба осигурява на правата им на индустриална собственост в случай на вредоносно или недобросъвестно използване на наименования за произход или географски указания в чужбина.
Тази преценка на последиците на проекта на преразгледаната спогодба се потвърждава от анализа, въз основа на който Съдът приема, че с оглед на основополагащото значение, което защитата на правата върху интелектуална собственост заема в търговията със стоки и услуги като цяло, и в частност в борбата с незаконната търговия, проект за международно споразумение, предвиждащ създаването на регистрационен механизъм и система за взаимна закрила на географските указания на договарящите страни срещу прояви на нелоялна конкуренция, аналогични на разглежданите в случая, може да има преки и непосредствени последици за международната търговия (Становище
2/15
(Споразумение за свободна търговия със Сингапур) от 16 май 2017 г.,
EU:C:2017:376
, т.
).
При това положение последиците на проекта на преразгледаната спогодба за търговията между Съюза и евентуалните трети държави, които ще се присъединят, отговарят на изискванията на съдебната практика, припомнена в точка 65 от настоящото решение.
Така от анализа на този проект следва, от една страна, че основното предназначение на същия е да улеснява и урежда търговията между Съюза и трети държави, и от друга страна, че той може да има преки и непосредствени последици за тази търговия, така че договарянето му е от изключителната компетентност, която член 3, параграф 1 ДФЕС предоставя на Съюза в областта на общата търговска политика, визирана в член 207, параграф 1 ДФЕС.
Следователно Съветът неправилно е счел, че обжалваното решение е по въпроси от обхвата на сближаването на законодателствата в областта на вътрешния пазар и поради това в обхвата на споделената компетентност между Съюза и държавите членки, и неправилно е приел това решение на основание член 114 ДФЕС и член 218, параграфи 3 и 4 ДФЕС.
Противно на поддържаното от Съвета, тази грешка не би могла да се счита за обикновено процесуално нарушение. Всъщност тя е причината тази институция да не се съобрази с процесуалните разпоредби, изрично предвидени в член 207, параграф 3 ДФЕС във връзка с договарянето на международни споразумения по въпроси на общата търговска политика, и най-вече с разпоредбите относно воденето на преговори от Комисията, както отбелязва генералният адвокат в точки 86 и 89 от заключението си.
Следователно жалбата трябва да бъде уважена, а обжалваното решение — отменено, без да е нужно да се разглеждат второто твърдение по първото основание за обжалване и второто основание за обжалване, изложени от Комисията.
По искането за запазване на последиците от обжалваното решение
Съгласно член 264, първа алинея ДФЕС, ако жалбата е основателна, Съдът обявява обжалвания акт за недействителен.
В такъв случай институцията, чийто акт е бил отменен, трябва съгласно член 266, първа алинея ДФЕС да предприеме необходимите мерки за изпълнение на решението на Съда.
По силата на член 264, втора алинея ДФЕС обаче Съдът може, ако счете за необходимо, да посочи онези от правните последици на отменения акт, които трябва да се считат за окончателни.
В интерес на правната сигурност това правомощие може да бъде използвано в частност когато отмяната на решение, прието от Съвета в процедурата по договаряне и сключване на международни споразумения, предвидена в член 218 ДФЕС, може да постави под въпрос участието на Съюза в съответното международно споразумение или в прилагането му, макар компетентността на Съюза в това отношение да не буди съмнение (вж., що се отнася до решения във връзка с подписването на международни споразумения, решения от 22 октомври 2013 г., Комисия/Съвет,
C‑137/12
,
EU:C:2013:675
, т.
и
, от 24 юни 2014 г., Парламент/Съвет,
C‑658/11
,
EU:C:2014:2025
, т.
и от 28 април 2015 г., Комисия/Съвет,
C‑28/12
,
EU:C:2015:282
, т.
и
).
В случая, за да не се постави под въпрос резултатът от преговорите, с оглед на които е прието обжалваното решение, Комисията иска от Съда, ако той отмени това решение, да запази последиците му до влизането в сила в разумен срок, считано от датата на обявяване на настоящото решение, на решение, прието от Съвета на основание членове 207 ДФЕС и 218 ДФЕС.
Доколкото след влизането в сила на обжалваното решение тези преговори са приключили с приемането на Женевския акт на Лисабонската спогодба за наименованията за произход и географските указания и доколкото компетентността на Съюза да участва в приемането му е безспорна, следва да се уважи искането на Комисията.
Затова последиците на обжалваното решение следва да бъдат запазени до влизането в сила в разумен срок, който не може да бъде по-дълъг от шест месеца от обявяването на настоящото решение, на решение, прието от Съвета на основание членове 207 ДФЕС и 218 ДФЕС.
По съдебните разноски
Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. В случая, след като Комисията е направила искане за осъждането на Съвета и последният е загубил делото, той трябва да бъде осъден да заплати съдебните разноски.
Освен това съгласно член 140, параграф 1 от същия правилник държавите членки и институциите, встъпили по делото, понасят направените от тях съдебни разноски. В случая Чешката република, Федерална република Германия, Република Гърция, Кралство Испания, Френската република, Италианската република, Унгария, Кралство Нидерландия, Република Австрия, Португалската република, Словашката република, Обединеното кралство и Парламентът следва да понесат направените от тях съдебни разноски.

По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:

1)
Отменя Решение 8512/15 на Съвета от 7 май 2015 година за разрешаване на започването на преговори по преразгледаната Лисабонска спогодба за наименованията за произход и географските указания по отношение на въпросите, попадащи в областта на компетентност на Европейския съюз.

2)
Запазва последиците на Решение 8512/15 до влизането в сила в разумен срок, който не може да бъде по-дълъг от шест месеца, считано от обявяването на настоящото решение, на решение, прието от Съвета на Европейския съюз на основание членове 207 ДФЕС и 218 ДФЕС.

3)
Осъжда Съвета на Европейския съюз да заплати съдебните разноски.

4)
Чешката република, Федерална република Германия, Република Гърция, Кралство Испания, Френската република, Италианската република, Унгария, Кралство Нидерландия, Република Австрия, Португалската република, Словашката република, Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия и Парламентът понасят направените от тях съдебни разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.