CELEX: 62016TJ0570
Personalmål
Kontraktsanställd för övriga uppgifter
Artikel 24 i tjänsteföreskrifterna
Ansökan om bistånd
Artikel 12a i tjänsteföreskrifterna
Mobbning
Artikel 90.1 i tjänsteföreskrifterna
Svar ska enligt tjänsteföreskrifterna avges inom fyra månader
Anställningsmyndighetens beslut att inleda en administrativ utredning
Anställningsmyndigheten har inte, inom den tidsfrist som anges i tjänsteföreskrifterna, tagit ställning till påståendet om mobbning
Begreppet tyst avslag på ansökan om bistånd
Icke-existerande rättsakt
Avvisning

Bakgrund till tvisten
Sökanden, HF, anställdes av den myndighet som har rätt att sluta anställningsavtal på parlamentets vägnar (nedan kallad anställningsmyndigheten) genom successiva avtal från den 6 januari till den 14 februari 2003, från den 15 februari till den 31 mars 2003, från den 1 april till den 30 juni 2003 och från den 1 juli till den 31 juli 2003. HF var anställd som extraanställd, vilket var en anställningskategori som fanns i anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska unionen (nedan kallade anställningsvillkoren), i den lydelse som gällde före den 1 maj 2004. Sökanden tjänstgjorde vid avdelningen för audiovisuella medier, vilken senare omvandlades till en enhet (nedan kallade enheten för audiovisuella medier) vid direktoratet för medier vid generaldirektoratet (GD) för informationsverksamhet och PR-verksamhet, vilket senare omvandlats till generaldirektoratet (GD) för kommunikation. Hon arbetade där som assistent i kategori B, grupp V, klass 3.
Hon var senare, från den 1 augusti 2003 till den 31 mars 2005, anställd vid ett bolag, med säte i Frankrike, som tillhandahöll parlamentet olika tjänster. Hennes uppgift var att som produktionsassistent avlasta enheten för audiovisuella medier vad gäller administration.
Sökanden anställdes på nytt av anställningsmyndigheten, denna gång som kontraktsanställd, med placering vid enheten för audiovisuella medier. Anställningen löpte från den 1 april 2005 till den 31 januari 2006. Därefter var hon anställd som tillfälligt anställd, från den 1 februari 2006 till den 31 januari 2012, med placering vid samma enhet.
Från den 1 februari 2012 till den 31 maj 2015 var hon kontraktsanställd för övriga uppgifter vid enheten för audiovisuella medier i enlighet med en rad successiva tidsbegränsade avtal.
Den 26 september 2014 blev sökanden sjukskriven och hon har sedan dess inte arbetat något mer vid parlamentet.
Sökanden ansökte genom skrivelse av den 11 december 2014, ställd till parlamentets generalsekreterare (nedan kallad generalsekreteraren), med kopia till ordföranden för den rådgivande kommittén om mobbning och förebyggande av mobbning på arbetsplatsen (nedan kallad den rådgivande kommittén) samt kopia till parlamentets ordförande och till generaldirektören för GD Personal, med stöd av artikel 90.1 i tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska unionen (nedan kallade tjänsteföreskrifterna), om bistånd, i den mening som avses i artikel 24 i tjänsteföreskrifterna (nedan kallad ansökan om bistånd). Nämnda artiklar är analogt tillämpliga på kontraktsanställda, enligt artiklarna 92 och 117 i anställningsvillkoren. Sökanden gjorde i denna skrivelse gällande att hon utsatts för mobbning av chefen för enheten för audiovisuella medier. Mobbningen framgick av chefens beteende gentemot sökanden samt yttranden i tal och skrift till sökanden, bland annat vid tjänstemöten. Hon begärde att akuta åtgärder skulle vidtas för att omedelbart skydda henne mot den angivne mobbaren och att anställningsmyndigheten skulle inleda en administrativ utredning i syfte att fastställa de faktiska omständigheterna.
I skrivelse av den 13 januari 2015 angav chefen för enheten för mänskliga resurser vid direktoratet för mänskliga resurser vid GD Personal, som dessutom var ordförande för den rådgivande kommittén, att han tagit del av sökandens ansökan om bistånd och att han informerat sökanden om att ansökan vidarebefordrats till generaldirektören för GD Personal, som hade att ta ställning till denna ansökan, i egenskap av anställningsmyndighet, inom fyra månader. Det angavs att om inget svar givits inom denna tidsfrist, så skulle ansökan om bistånd anses ha avslagits genom tyst beslut samt att klagomål kunde anföras mot detta beslut enligt artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna.
I skrivelse av den 23 januari 2015 uppmärksammade sökandens ombud generaldirektören för GD Personal på att chefen för enheten för audiovisuella medier hade informerats om ansökan om bistånd och om att anställningsmyndigheten hade inlett en administrativ utredning. Denna information hade antecknats i ett protokoll från ett möte vid enheten för audiovisuella medier, vilket innebar att den inte bara spreds till sökandens kollegor, utan även till vissa personer utanför institutionen. Vid detta möte angav enhetschefen även att sökanden inte skulle återvända till enheten för audiovisuella medier och att det således skulle planeras en omstrukturering av den del av enheten som kallades Newsdesk Hotline.
Genom e-brev av den 26 januari 2015 tillsände en anställd vid enheten för rekrytering av kontraktsanställd personal och ackrediterade parlamentsassistenter (nedan kallad enheten för rekrytering av kontraktsanställd personal) vid direktoratet för utveckling av mänskliga resurser vid GD Personal vid Europaparlamentets generalsekretariat, sökanden ett ”meddelande som bekräftar [hennes] ändrade tjänsteställning med verkan från den 21 [januari] 2015”. Även detta meddelande var daterat den 26 januari 2015. I meddelandet angavs att sökanden med retroaktiv verkan per den 21 januari 2015 skulle omplaceras till enheten för Europeiska unionens besöksprogram (EUVP) (nedan kallad enheten för besöksprogram) vid direktoratet för kontakter med allmänheten vid GD Kommunikation och att detta, förutom denna omplacering, inte innebar någon förändring av hennes anställning (nedan kallat omplaceringsbeslutet).
Genom skrivelse av den 4 februari 2015 besvarade generaldirektören för GD Personal sökandens ombuds skrivelse av den 23 januari 2015. I skrivelsen angavs att sökanden avskilts från chefen för enheten för audiovisuella medier genom att sökanden omplacerats till enheten för besöksprogram. Vad avser den information som enhetschefen spritt vid den aktuella enhetens tjänstemöte meddelade generaldirektören sökanden att denna information ”ska förstås mot bakgrunden av att [sökandens] avskilts från enhetschefen och inte som påtryckningar mot övriga medlemmar av enheten och ännu mindre som ett nytt fall av mobbning gentemot [sökanden]”. Generaldirektören för GD Personal underrättade dessutom sökanden om att han, efter en fördjupad genomgång av ärendet och som svar på sökandens begäran att en administrativ utredning skulle inledas, beslutat att överföra detta ärende till den rådgivande kommittén, vars ordförande skulle hålla sökanden underrättad om hur utredningen fortskrider. Generaldirektören för GD Personal ansåg att han därigenom hade besvarat ansökan om bistånd och att sökandens ärende ”härigenom avslutats”, vad avser generaldirektörens ansvarsområde (nedan kallat beslutet av den 4 februari 2015).
I skrivelse av den 12 februari 2015 bad sökandens ombud generaldirektören för GD Personal att förtydliga innebörden av den åtgärd denne tagit upp i sitt beslut av den 4 februari 2015 och särskilt förklara huruvida sökandens avskiljande var tillfälligt. Sökandens ombud erinrade vidare parlamentet om att det framgår av de interna bestämmelserna för den rådgivande kommittén om mobbning och förebyggande av mobbning på arbetsplatsen (nedan kallade de interna reglerna om mobbning), särskilt artiklarna 14 och 15, att den rådgivande kommittén inte är behörig att pröva en ansökan om bistånd, utan får endast sända en konfidentiell rapport till generalsekreteraren, som i under alla omständigheter är den som ansvarar för att vidta åtgärder med stöd av artikel 16 i dessa interna regler. Sökanden ansåg att generaldirektören för GD Personal fortfarande var ensam behörig att pröva hennes ansökan om bistånd i egenskap av anställningsmyndighet och inte den rådgivande kommittén.
I skrivelse av den 4 mars 2015 upprepade generaldirektören för GD Personal sin ståndpunkt att denne, genom sitt beslut att överföra ansökan om bistånd till den rådgivande kommittén, hade ”avslutat ärendet vad avser [dennes] ansvarsområde” och angav att även om Europarlamentets presidium gett denne behörighet att som anställningsmyndighet pröva ansökningar om bistånd enligt artikel 24 i tjänsteföreskrifterna, kvarstår faktum att denne inte kunde förbise de interna reglerna om mobbning, enligt vilka generalsekreteraren ansvarar för att agera i fall av ihållande mobbning. Generaldirektören påpekade dessutom att åtgärden att avskilja sökanden från enheten för audiovisuella medier med omplacering till enheten för besöksprogram skett både med hänsyn till den berördes önskemål, såsom dessa framgår av ansökan om bistånd, som ”tjänstens intresse av att hantera den ökade arbetsbördan hos [enheten för besöksprogram]”, och att denna omplacering skulle bestå till dess anställningskontraktet löpt ut.
Genom e-brev av den 9 mars 2015 kallade den rådgivande kommittén sökanden till ett möte som skulle äga rum den 25 mars 2015.
Genom skrivelse daterad den 24 april 2015 anförde sökanden, enligt artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna, klagomål, för det första, mot beslutet om omplacering, i den del detta beslut innebar att anställningsmyndigheten omplacerade henne permanent, och inte tillfälligt, till enheten för besöksprogram, för det andra, mot beslutet av den 4 februari 2015, varigenom generaldirektören för GD Personal tagit ställning till ansökan om bistånd genom att förklara att ärendet avslutats ”vad avser [dennes] ansvarsområde”, och, för det tredje, mot ett beslut som skulle anses ha fattats den 11 april 2015, varigenom anställningsmyndigheten genom tyst beslut avslagit ansökan om bistånd.
Genom skrivelse av den 20 augusti 2015 beslutade generalsekreteraren, i egenskap av anställningsmyndighet, att delvis bifalla sökandens klagomål av den 24 april 2015. Vad avser beslutet om omplacering av sökanden till enheten för besöksprogram erinrade generalsekreteraren om att denna omplacering med nödvändighet var av tillfällig art och att den skulle bestå under den tid den ännu oavslutade administrativa utredningen pågick. Generalsekreteraren avfärdade i samma beslut i huvudsak sökandens argument mot att beslutet att avskilja henne skulle anses ogrundat eller ha genomförts på ett olämpligt sätt (nedan kallat beslutet av den 20 augusti 2015).
I samma beslut av den 20 augusti 2015 ändrade generalsekreteraren emellertid beslutet av den 4 februari 2015 i den del generaldirektören för GD Personal felaktigt ansett att anställningsmyndigheten hade avslutat förfarandet rörande ansökan om bistånd. Generalsekreteraren preciserade härvidlag att denna ansökan om bistånd vid ett senare tillfälle skulle prövas av generaldirektören för GD Personal, som skulle fatta ett slutligt beslut i frågan, och sökanden därmed hade fel i sitt påstående att det fattats ett tyst beslut om avslag på hennes ansökan om bistånd, varför hennes klagomål i detta läge inte kunde prövas i sak.
Omständigheter som inträffat efter det att talan väcktes
Genom skrivelse av den 8 december 2015 informerade generaldirektören för GD Personal sökanden om sin avsikt att avslå hennes ansökan om bistånd, efter att ha hört den rådgivande kommittén, chefen för enheten för audiovisuella medier och fjorton andra tjänstemän och anställda vid denna enhet.
Generaldirektören ansåg att även om de påtalade omständigheterna inträffat vid upprepade tillfällen framstår enhetschefens ton, enligt generaldirektören, vad avser dennes muntliga uttalanden och i de skrivelser som sökanden ingett, inte som olämplig, med hänsyn till uttalandenas sammanhang och med hänsyn till de arbetsförhållanden som rådde vid enheten för audiovisuella medier. Generaldirektören preciserade att ”även om uttalandena ibland var hårda och direkta, kvarstår emellertid faktum att de inte går utöver vad som kan anses rimligt i en yrkesmässig diskussion mellan en enhetschef och de personer som ingår i dennes enhet”. Generaldirektören påpekade bland annat att dessa uttalanden ägt rum vid tjänstemöten vid vilka organisatoriska problem diskuterats, varför de kan anses ha anknytning till vardaglig arbetsledning, i syfte att lösa problem som framstod som uppenbara för de flesta inom enheten. Vad avser de e-brev som chefen för enheten för audiovisuella medier sänt till sökanden ansåg generaldirektören för GD Personal att de ”helt klart var avsedda att antingen förbättra tjänstens funktion eller att erinra om tidigare avgivna instruktioner” och att de ”med hänsyn till sammanhanget inte framstod som olämpliga”.
Generaldirektören för GD Personal uppmanade, med hänvisning till artikel 41.2 a i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, sökanden att yttra sig över generaldirektörens avsikt att avslå sökandens ansökan om bistånd, och uppmanade henne att göra det när hon så önskade, vid ett möte eller skriftligen. Sökanden gavs en tidsfrist fram till den 20 december 2015 för att meddela generaldirektören för GD Personal vad hon önskade göra.
Genom skrivelse av den 17 december 2015 underrättade sökandens ombud generaldirektören för GD Personal om att sökanden skulle yttra sig skriftligen. Sökandens ombud begärde samtidigt, med åberopande av dom av den 23 september 2015, Cerafogli/ECB (
T‑114/13 P
,
EU:T:2015:678
), att få del av den rådgivande kommitténs utredningsrapport, vilket denne åter begärde genom skrivelse av den 5 februari 2016.
Genom skrivelse av den 9 februari 2016 gav generaldirektören för GD Personal sökanden en tidsfrist fram till den 1 april 2016 för att yttra sig över generaldirektörens avsikt att avslå hennes ansökan om bistånd. Vad avser sökandens begäran att få ta del av en utredningsrapport svarade generaldirektören att den rådgivande kommittén endast lämnat ett yttrande med slutsatsen att sökanden inte utsatts för mobbning. Generaldirektören hade däremot inte fått någon sådan rapport som avses i artikel 14 i de interna reglerna om mobbning, eftersom en sådan rapport endast upprättas av den rådgivande kommittén om denna konstaterar att mobbning förekommit.
Genom skrivelse av den 3 juni 2016 avslog generaldirektören för GD Personal, i egenskap av anställningsmyndighet, ansökan om bistånd (nedan kallat beslutet av den 3 juni 2016). Generaldirektören angav i detta beslut bland annat att sökanden fått en fullständig och detaljerad motivering varför generaldirektören avsåg att den 8 december 2015 avslå ansökan om bistånd. Generaldirektören erinrade emellertid om att han ensam bestämmer om hur ansökan om bistånd ska behandlas och att den rådgivande kommittén inte har någon beslutanderätt i denna fråga. Enligt generaldirektören hade sökanden ingen subjektiv rätt att få del av en utredningsrapport, ett yttrande eller ett protokoll från den rådgivande kommittén.
Vad avser de fel i handläggningen som sökanden gjort gällande ansåg generaldirektören för GD Personal att sökandens åtgärd att sända en kopia av sin ansökan om bistånd till den rådgivande kommittén inte innebar att hon formellt inlämnat ett klagomål till den rådgivande kommittén, i den mening som avses i de interna reglerna om mobbning.
Generaldirektören för GD Personal förklarade att han vänt sig till den rådgivande kommittén den 2 februari 2015, varför han ansåg att tidsutdräkten för att behandla ansökan om bistånd och att genomföra utredningen, närmare bestämt sex månader och elva dagar för att genomföra intervjuer, förklaras av att de personer som den rådgivande kommittén önskade höra inte alltid var tillgängliga och att parlamentets personal tjänstgör på tre tjänsteorter samt att ärendet var komplext, varför det var nödvändigt att höra ett stort antal personer.
Vad avser sakfrågan stod generaldirektören för GD Personal fast vid sin analys från sin skrivelse av den 8 december 2015. Han beslutade således att inte se den situation som sökanden beskrivit som mobbning, i den mening som avses i artikel 12a i tjänsteföreskrifterna.
Förfarandet
Sökanden väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till Europeiska unionens personaldomstol den 17 november 2015. Målet gavs först målnumret F‑142/15.
Genom handling som den 29 januari 2016 inkom till personaldomstolens kansli gjorde parlamentet, enligt artikel 83 i personaldomstolens rättegångsregler, invändning om rättegångshinder. Sökanden yttrade sig skriftligen om denna invändning den 22 februari 2016.
Genom skrivelse från kansliet av den 28 april 2016 informerades parterna om personaldomstolens beslut, som fattats med tillämpning av artikel 83.3 första stycket i dess rättegångsregler, att pröva invändningen om rättegångshinder först i samband med prövningen i sak, vilket parlamentet motsatte sig.
Parlamentet inkom med svaromål till personaldomstolens kansli den 6 juni 2016. Som bilagor ingick den i punkterna 17–25 ovan nämnda skriftväxlingen. Sökanden ingav replik den 18 juli 2016.
Med tillämpning av artikel 3 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) 2016/1192 av den 6 juli 2016 om överföring till Europeiska unionens tribunal av behörigheten att i första instans avgöra tvister mellan Europeiska unionen och dess anställda (
EUT L 200, 2016, s. 137
) överfördes förevarande mål till tribunalen i det skick det förelåg per den 31 augusti 2016 med förklaring att det framdeles skulle handläggas enligt tribunalens rättegångsregler. Detta mål gavs målnummer T‑570/16 och tilldelades den första avdelningen.
Efter en andra skriftväxling som personaldomstolen tillåtit enligt artikel 55 i sina rättegångsregler avslutades den skriftliga delen av förfarandet enligt tribunalens rättegångsregler.
Genom skrivelse från kansliet av den 29 november 2016 uppmanade tribunalen, enligt artikel 90.1 i sina rättegångsregler, sökanden att ange huruvida hon, enligt artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna, hade anfört klagomål mot beslutet av den 3 juni 2016 och, i förekommande fall, inge en kopia av detsamma.
Genom skrivelse som inkom till tribunalens kansli den 13 december 2016 bekräftade sökanden att hon den 6 september 2016 hade anfört ett sådant klagomål, och ingav en kopia av detta klagomål.
Genom skrivelse från tribunalens kansli av den 19 januari 2017 uppmanade tribunalen, enligt artikel 90.1 i sina rättegångsregler, parlamentet att ange vilka åtgärder som vidtagits med anledning av klagomålet av den 6 september 2016 och, för det fall att anställningsmyndigheten uttryckligen tagit ställning till klagomålet, inge en kopia av detta beslut.
Den 1 februari 2017 meddelade parlamentet tribunalen att det uttryckligen hade tagit ställning till klagomålet av den 6 september 2016. Parlamentet ingav en kopia av sitt beslut av den 4 januari 2017 varigenom generalsekreteraren, i egenskap av anställningsmyndighet, hade avslagit detta klagomål.
Eftersom parterna inte begärt muntlig förhandling enligt artikel 106.1 i rättegångsreglerna och tribunalen ansåg att den har tillräckligt underlag för avgörandet genom handlingarna i akten, beslutade den att avgöra målet utan att inleda den muntliga delen av förfarandet.
Parternas yrkanden
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
—
ogiltigförklara det tysta beslut som sökanden anser föreligga sedan den 11 april 2015, varigenom anställningsmyndigheten avslagit hennes ansökan om bistånd,
—
ogiltigförklara beslutet av den 20 augusti 2015 att avslå klagomålet av den 24 april 2015,
—
förplikta parlamentet att betala ersättning, som i överensstämmelse med rätt och billighet (
ex aequo et bono
) ska bestämmas till 50000 euro, för den skada sökanden har lidit, och
—
förplikta parlamentet att ersätta rättegångskostnaderna.
Parlamentet har yrkat att tribunalen ska
—
avvisa talan då det är uppenbart att den inte kan upptas till sakprövning,
—
i andra hand ogilla talan, och
—
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
Yrkandet om ogiltigförklaring
Parlamentet har i sin invändning om rättegångshinder gjort gällande att beslutet av den 4 februari 2015 utgör en rättsakt som går sökanden emot och innebär att anställningsmyndigheten besvarar ansökan om bistånd. Detta beslut, som fattats inom den tidsfrist som avses i artikel 90.1 tredje meningen i tjänsteföreskrifterna, utgör hinder mot att det senare ska anses föreligga ett tyst beslut om avslag på denna ansökan. Den i tjänsteföreskrifterna föreskrivna tidsfristen på fyra månader för svar började löpa den 11 december 2014, när sökanden ingav sin ansökan om bistånd. Det föreligger således inte ett sådant beslut som sökanden påstår.
Parlamentet har i sitt svaromål vidare angett att beslutet av den 4 februari 2015 i själva verket utgjorde det första uttryckliga beslut som anställningsmyndigheten fattade vad avser ansökan om bistånd, med beslut om avskiljande och beslut att en administrativ utredning ska inledas. Parlamentet har emellertid betonat att detta beslut delvis ändrats genom generalsekreterarens beslut av den 20 augusti 2015. Generalsekreteraren ansåg nämligen att generaldirektören för GD Personal, enligt artikel 24 i tjänsteföreskrifterna, fortfarande var skyldig att uttala sig huruvida det stämmer att sökanden mobbats på det sätt hon påstår, vilket innebär att generaldirektören måste komma med ett nytt uttalande efter den administrativa utredningen, vilket generaldirektören slutligen gjorde genom sitt beslut av den 3 juni 2016.
Sökanden har i sitt yttrande av den 22 februari 2016 bestritt parlamentets analys med motiveringen att ett tyst beslut fattats i den mening som avses i artikel 90.1 i tjänsteföreskrifterna, närmare bestämt artikel 90.1 tredje meningen i tjänsteföreskrifterna. Detta tysta beslut har fattats genom att parlamentet inte fattat något uttryckligt beslut under tiden fram till den 11 april 2015 vad avser frågan huruvida sökanden mobbats på det sätt hon påstår i sin ansökan om bistånd.
Sökanden har understrukit att parlamentet i sitt beslut av den 4 februari 2015 nöjt sig med att ange att det vänt sig till kommittén om mobbning, och därmed bekräftat att anställningsmyndigheten vid denna tidpunkt inte tagit ställning på ett sätt som innebär ett svar på sökandens påståenden om vad som förekommit och huruvida vad som förekommit ska betecknas som mobbning, i den mening som avses i artikel 12a i tjänsteföreskrifterna. Generalsekreteraren har genom sitt beslut av den 20 augusti 2015, varigenom denne tog ställning till klagomålet av den 24 april 2015, upphävt beslutet av den 4 februari 2015 i den del anställningsmyndigheten där påstod sig ha avslutat sin handläggning av ansökan om bistånd genom att helt enkelt vända sig till den rådgivande kommittén.
Sökanden har i sitt yttrande av den 22 februari 2016 angett att om tribunalen godtog parlamentets ståndpunkt, så skulle detta innebär att det räcker att anställningsmyndigheten vänder sig till den rådgivande kommittén för att den ska anses ha uppfyllt sin skyldighet att svara inom den i tjänsteföreskrifterna föreskrivna tidsfristen på fyra månader, vad avser olika ansökningar från anställda, däribland ansökningar om bistånd som framställts enligt artikel 24 i tjänsteföreskrifterna.
Sökanden har i sin replik bland annat gjort gällande att ”när [hon] väckte [förevarande] talan var läget sådant att hennes yrkande om ogiltigförklaring kunde upptas till sakprövning [och att det var först] efter det att talan väcktes som yrkandet om ogiltigförklaring förlorade sitt föremål på grund av att beslutet av den 3 juni 2016 ersatte beslutet av den 11 april 2015”.
Inledningsvis erinrar tribunalen om att det framgår av fast rättspraxis att ett nödvändigt villkor för att en talan som väcks av en tjänsteman mot den institution där han är anställd ska kunna tas upp till prövning är att det föreligger en åtgärd som går honom emot, i den mening som avses i artiklarna 90.2 och 91.1 i tjänsteföreskrifterna (dom av den 13 juli 1993, Moat/kommissionen,
T‑20/92
,
EU:T:1993:63
, punkt
, och dom av den 6 juli 2004, Huygens/kommissionen,
T‑281/01
,
EU:T:2004:207
, punkt
; se även beslut av den 16 juli 2015, FG/kommissionen,
F‑20/15
,
EU:F:2015:93
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det framgår härvidlag att när en institutions anställningsmyndighet eller, i förekommande fall, tillsättningsmyndighet enligt artikel 90.1 i tjänsteföreskrifterna har att ta ställning till en ansökan om bistånd, i den mening som avses i artikel 24 i tjänsteföreskrifterna, ska denna, enligt biståndsförpliktelsen och om denna myndighet finner att det rör sig om en händelse som är oförenlig med tjänstens ordning och lugn, handla med den snabbhet och omsorg som i det enskilda fallet krävs för att de faktiska omständigheterna ska kunna fastställas och för att lämpliga åtgärder ska kunna vidtas på grundval av fakta. För detta ändamål räcker det att den tjänsteman som begär sin institutions skydd gör sannolikt att de angrepp denne säger sig ha utsatts för har ägt rum. När tjänstemannen gjort detta sannolikt ska institutionen i fråga vidta lämpliga åtgärder i samarbete med den som ingett ansökan, såsom att påbörja en utredning, för att fastställa de faktiska omständigheter som ligger till grund för ansökan (dom av den 26 januari 1989, Koutchoumoff/kommissionen,
224/87
,
EU:C:1989:38
, punkterna
och
, dom av den 25 oktober 2007, Lo Giudice/kommissionen,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
, punkt
, och dom av den 6 oktober 2015, CH/parlamentet,
F-132/14
,
EU:F:2015:115
, punkt
).
I samband med påståenden om mobbning innebär biståndsskyldigheten i synnerhet att administrationen seriöst, snabbt och fullständigt konfidentiellt ska utreda ansökan om bistånd i vilken det görs ett påstående om mobbning och upplysa sökanden om vad man beslutat rörande eventuella åtgärder (dom av den 27 november 2008, Klug/Emea,
F-35/07
,
EU:F:2008:150
, punkt
, och dom av den 6 oktober 2015, CH/parlamentet,
F-132/14
,
EU:F:2015:115
, punkt
).
När det gäller valet av de åtgärder som ska vidtas i en situation som, såsom i förevarande fall, faller inom tillämpningsområdet för artikel 24 i tjänsteföreskrifterna, har administrationen, under unionsdomstolens kontroll, ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller att välja vilka tillfälliga eller slutgiltiga åtgärder som ska vidtas enligt artikel 24 i tjänsteföreskrifterna (dom av den 15 september 1998, Haas m.fl./kommissionen,
T‑3/96
,
EU:T:1998:202
, punkt
, dom av den 25 oktober 2007, Lo Giudice/kommissionen,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
, punkt
, och dom av den 6 oktober 2015, CH/parlamentet,
F-132/14
,
EU:F:2015:115
, punkt
).
I förevarande fall är det utrett att anställningsmyndigheten besvarat sökandens ansökan om bistånd inom den tidsfrist på fyra månader som avses i artikel 90.1 tredje meningen i tjänsteföreskrifterna. Anställningsmyndigheten informerade härvidlag sökanden om vilka åtgärder den vidtagit med hänsyn till sin biståndsplikt. Dessa åtgärder framgår av beslutet av den 4 februari 2015, och det faktum att de antogs visar med nödvändighet att anställningsmyndigheten ansåg att det förelåg prima facie-bevisning för att det kunde vara fråga om en situation som potentiellt omfattas av artikel 12a i tjänsteföreskrifterna. Åtgärderna bestod i att sökanden omplacerades för att avskilja henne och att det inleddes en administrativ utredning som skulle genomföras av den rådgivande kommittén.
Tribunalen har således att avgöra huruvida det, trots att anställningsmyndigheten antagit ett uttryckligt beslut den 4 februari 2015, finns anledning att anse att artikel 90.1 tredje meningen i tjänsteföreskrifterna innebär att den omständigheten att anställningsmyndigheten inte tagit ställning huruvida de omständigheter som gjorts gällande verkligen förevarit, närmare bestämt de omständigheter som påstås utgöra mobbning, i den mening som avses i artikel 12a i tjänsteföreskrifterna, trots att anställningsmyndigheten borde ha tagit ställning till den inom fyra månader från och med den 11 december 2014, vilket var den dag som ansökan om bistånd ingavs, utgör grund för att konstatera att det föreligger ett tyst beslut från och med den 11 april 2015, och att detta tysta beslut består i att anställningsmyndigheten vägrat att konstatera att de påtalade omständigheterna föreligger och att de ska betecknas som mobbning, i den mening som avses i artikel 12a i tjänsteföreskrifterna.
Tribunalen har i tidigare rättspraxis rent allmänt förklarat att en skrivelse genom vilken den berörda personen informeras om att dennes ansökan behandlas inte innebär att ansökan i fråga bifalls, varför den omständigheten att det författats en sådan informativ skrivelse inte påverkar det faktum att frånvaron av ställningstagande till tjänstemannens eller den anställdes ursprungliga ansökan inom den tidsfrist som föreskrivs i artikel 90.1 i tjänsteföreskrifterna i princip innebär att det ska anses föreligga ett tyst beslut om avslag från anställningsmyndigheten eller tillsättningsmyndigheten (dom av den 3 juli 2012, Marcuccio/kommissionen,
T‑594/10 P
,
EU:T:2012:336
, punkt
).
En ansökan om bistånd, i den mening som avses i artikel 24 i tjänsteföreskrifterna, som anförs enligt artikel 90.1 i tjänsteföreskrifterna, innebär emellertid just att den berörde vänder sig till sin administration i syfte att denna ska vidta åtgärder för att ställa situationen till rätta.
Bland de åtgärder som anställningsmyndigheten eller tillsättningsmyndigheten kan anse nödvändiga när den anser att de berörde har anfört prima facie-bevis för att de omständigheter som gjorts gällande verkligen förevarit, återfinns bland annat administrationens beslut att inleda en administrativ utredning för att utreda de faktiska omständigheterna i samarbete med den som ingett ansökan om bistånd.
När anställningsmyndigheten eller tillsättningsmyndigheten inte besvarar en ansökan om bistånd, i den mening som avses i artikel 24 i tjänsteföreskrifterna, inom den tidsfrist på fyra månader som föreskrivs i artikel 90.1 i tjänsteföreskrifterna, finns det anledning att anse att denna myndighet fattat ett tyst beslut om avslag på denna ansökan om bistånd. I ett sådant fall får man nämligen presumera att denna myndighet inte ansett att det som den berörde anfört till stöd för sin ansökan om bistånd utgör nödvändiga prima facie-bevis för att de omständigheter som gjorts gällande verkligen förevarit, med följden att biståndsplikten inträder, varvid detta, i förevarande fall skulle innebära att artikel 12a i tjänsteföreskrifterna åsidosatts. För att konstatera att det föreligger ett sådant tyst beslut om avslag på ansökan om bistånd krävs det således att administrationen inte har vidtagit sådana åtgärder som krävs med hänsyn till dess biståndsplikt enligt artikel 24 i tjänsteföreskrifterna. Denna frånvaro av åtgärder innebär nämligen implicit men nödvändigtvis att administrationen anser att fallet inte omfattas av sistnämnda bestämmelses tillämpningsområde.
Denna beskrivning motsvarar vad tribunalen har slagit fast i punkterna 41 och 42 i domen av den 25 oktober 2007, Lo Giudice/kommissionen (
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
). Såsom framgår av punkterna 9–23 i nämnda dom rörde det målet en situation där tillsättningsmyndigheten, i samband med ett påstående om mobbning, inte vidtog någon åtgärd som kan betecknas som bistånd, inom den tidsfrist på fyra månader som avses i artikel 90.1 i tjänsteföreskrifterna, som svar på en ansökan om bistånd. I nämnda mål var det först efter det att den berörde anfört klagomål som administrationen beslutade att inleda en administrativ utredning vars resultat först blev känt för administrationen några dagar efter det att klagomålet besvarades, vilket närmare bestämt skedde sju månader efter det att klagomålet anförts.
En sådan situation skiljer sig emellertid från den som föreligger i förevarande mål där anställningsmyndigheten, som svar på en ansökan om bistånd, förklarat sig ha fått
prima facie
-bevis av sådan art att den anser att en administrativ utredning måste utredas för avgörande huruvida de påstådda omständigheterna verkligen utgjorde mobbning eller sexuella trakasserier, i den mening som avses i artikel 12a i tjänsteföreskrifterna.
I en sådan situation måste denna utredning verkligen fullföljas, så att administrationen, med ledning från utredningsrapportens slutsatser, slutligt kan ta ställning i frågan, med den följden att den antingen beslutar att avskriva ansökan om bistånd eller, när påståendena om de faktiska omständigheterna visar sig stämma och dessa omständigheter omfattas av tillämpningsområdet för artikel 12a i tjänsteföreskrifterna, exempelvis inleda ett disciplinförfarande för att i förekommande fall vidta disciplinåtgärder mot den påstådde mobbaren (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 juli 1974, Guillot/kommissionen,
53/72
,
EU:C:1974:80
, punkterna
,
och
, dom av den 9 november 1989, Katsoufros/domstolen,
55/88
,
EU:C:1989:409
, punkt
, och dom av den 12 juli 2011, kommissionen/Q,
T‑80/09 P
,
EU:T:2011:347
, punkt
).
Att i ett fall som det förevarande anse att anställningsmyndigheten fattat ett tyst beslut den 11 april 2016 med innebörden att denna myndighet konstaterar att ingen mobbning förekommit eller förklarar att den inte kan konstatera att mobbning förekommit skulle emellertid innebära att anställningsmyndigheten, under hela den administrativa utredningen, ska anses ha haft den tillfälliga ståndpunkten att det inte är fråga om ett fall som omfattas av artikel 12a i tjänsteföreskrifterna.
Syftet med den administrativa utredningen är emellertid att bekräfta eller vederlägga att det förekommit mobbning, i den mening som avses i artikel 12a i tjänsteföreskrifterna, varför anställningsmyndigheten inte får föregå utredningens resultat. Den ska således inte anses ha tagit ställning, ens tyst, i frågan huruvida mobbning förekommit på det sätt som påstås innan den fått del av resultatet av den administrativa utredningen. Med andra ord ingår det som en nödvändig del i själva innebörden av att det inleds en administrativ utredning att administrationen inte i förtid tar ställning på grundval av uppgifter som nästan helt uteslutande kommer från den ensidiga beskrivningen i ansökan om bistånd, eftersom denna myndighet tvärtom måste avstå från att ta ställning till dess att nämnda utredning avslutats, varvid denna utredning ska genomföras kontradiktoriskt med deltagande av den påstådde mobbaren (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 september 2015, Cerafogli/ECB,
T‑114/13 P
,
EU:T:2015:678
, punkterna
–
). Utredningen ska också genomföras skyndsamt på ett sätt som överensstämmer med principen om rimliga tidsfrister.
Det ska härvidlag även preciseras att i ett sådant fall förblir administrationen skyldig att verkligen slutföra den administrativa utredningen, och detta även i ett fall där den påstådda mobbningen under mellantiden har upphört, och till och med om den som ingett ansökan om bistånd eller den påstådde mobbaren har lämnat institutionen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 oktober 2015, CH/parlamentet,
F-132/14
,
EU:F:2015:115
, punkt
).
Att fullfölja den administrativa utredningen är, å ena sidan, av vikt, eftersom ett eventuellt erkännande från anställningsmyndighetens sida, till följd av den administrativa utredningen, som eventuellt genomförts med hjälp av en instans som är fristående i förhållande till anställningsmyndigheten, såsom den rådgivande kommittén, av att mobbning har förekommit, i sig kan ha en gynnsam verkan för den mobbade tjänstemannens eller den mobbade anställdes terapeutiska rehabilitering (dom av den 8 februari 2011, Skareby/kommissionen,
F‑95/09
,
EU:F:2011:9
, punkt
), och eftersom den dessutom kan användas av den mobbade personen vid en eventuell talan vid nationell domstol, varvid anställningsmyndighetens biståndsskyldighet enligt artikel 24 i tjänsteföreskrifterna är tillämplig, eftersom den inte upphör när den berörde anställdes anställning upphör. Å andra sidan kan den omständigheten att en administrativ utredning slutförs, tvärtom göra det möjligt att vederlägga det förmodade offrets anklagelser, vilket gör det möjligt att – om det visar sig att anklagelserna är ogrundade – reparera den skada som den person som varit föremål för anklagelserna eventuellt kan ha orsakats genom att utredas som påstådd mobbare (dom av den 6 oktober 2015, CH/parlamentet,
F-132/14
,
EU:T:2015:115
, punkterna
och
).
Till skillnad från vad som är fallet vad avser disciplinärenden finns det emellertid i tjänsteföreskrifterna ingen särskild bestämmelse om tidsfrister för administrationens genomförande av en administrativ utredning, däribland vad gäller fall av mobbning. Den omständigheten att en administrativ utredning, som inletts som svar på en ansökan om bistånd inom fyra månader efter denna ansökan, fortfarande pågår fyra månader efter ansökan ska således inte tolkas så, att administrationen fattat ett tyst beslut varigenom anställningsmyndigheten förnekat att de omständigheter som gjorts gällande i ansökan om bistånd verkligen förevarit eller varigenom denna förklarat att nämnda omständigheter inte ska betecknas som mobbning, i den mening som avses i artikel 12a i tjänsteföreskrifterna.
Tribunalen anser således att anställningsmyndigheten, som svar på ansökan om bistånd och inom den tidsfrist på fyra månader som föreskrivs i artikel 90.1 tredje meningen i tjänsteföreskrifterna, vidtagit åtgärder enligt artikel 24 i tjänsteföreskrifterna, vilket sökanden underrättats om genom beslutet av den 4 februari 2015, och att den därvid bifallit ansökan om bistånd, även om det återstod för den att senare och med beaktande av resultaten av den administrativa utredning den beslutat att inleda svara den berörde vad avser frågan huruvida dennes påståenden till stöd för ansökan om bistånd stämmer, och i förekommande fall avgöra om de anförda omständigheterna ska anses innebära mobbning, i den mening som avses i artikel 12a i tjänsteföreskrifterna.
Såsom anställningsmyndigheten konstaterat i sitt beslut av den 20 augusti 2015 genom vilket den avvisade klagomålet av den 24 april 2015 på denna punkt, och såsom framgår av övriga omständigheter i målet, föreligger emellertid inget tyst beslut per den 11 april 2015 om avslag på ansökan om bistånd som kan tolkas som att anställningsmyndigheten tagit ställning i sak genom att förklara att de omständigheter som tas upp i denna ansökan inte utgör mobbning, i den mening som avses i artikel 12a i tjänsteföreskrifterna.
Denna slutsats bekräftas av den omständigheten att anställningsmyndigheten, som ett led i det administrativa förfarandet, i beslutet av den 3 juni 2016 just tog ställning i denna fråga genom att förklara att den inte kunde slå fast att de påtalade omständigheterna utgör mobbning, i den mening som avses i artikel 12a i tjänsteföreskrifterna, bland annat med hänsyn till den rådgivande kommitténs slutsatser med denna innebörd, efter det att anställningsmyndigheten uppdragit åt denna kommitté att genomföra den administrativa utredningen.
Yrkandet om ogiltigförklaring ska således avvisas i den del det riktar sig mot ett icke‑existerande beslut.
Skadeståndsyrkandet
Sökanden har till stöd för sitt skadeståndsyrkande gjort gällande att det tysta avslaget på ansökan om bistånd, med innebörden att anställningsmyndigheten förklarat att den inte kunde slå fast att de påtalade omständigheterna utgör mobbning, i den mening som avses i artikel 12a i tjänsteföreskrifterna, har inneburit en ideell skada för henne. Skadan har sin grund i att anställningsmyndigheten inte förklarat att hon har stöd för sina anklagelser mot chefen för enheten för audiovisuella medier och att den rådgivande kommittén i detta sammanhang inte följt artikel 11 i de interna reglerna om mobbning, enligt vilken kommittén måste höra sökanden inom tio dagar från det att ansökan om bistånd inkom och intervjua personer som vittnen inom en månad efter intervjun med den person som ingett klagomål till den rådgivande kommittén. Anställningsmyndigheten ska hållas ansvarig för bristerna i den rådgivande kommitténs handläggning, och ska således anses ha åsidosatt artikel 41 Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Den har i förevarande fall inte agerat inom en rimlig tidsfrist.
Parlamentet har yrkat att tribunalen ska avvisa eller åtminstone ogilla skadeståndsyrkandet.
Det räcker härvidlag att erinra om att yrkanden om ersättning för ekonomisk eller ideell skada ska ogillas när de har ett nära samband med de yrkanden om ogiltigförklaring som redan har avvisats eller ogillats (dom av den 6 mars 2001, Connolly/kommissionen,
C‑274/99 P
,
EU:C:2001:127
, punkt
, dom av den 14 september 2006, kommissionen/Fernández Gómez,
C‑417/05 P
,
EU:C:2006:582
, punkt
, och dom av den 30 april 2014, López Cejudo/kommissionen,
F-28/13
,
EU:F:2014:55
, punkt
).
I förevarande fall har skadeståndsyrkandet nära anknytning till yrkandet om ogiltigförklaring, vilket emellertid rör ett icke‑existerande beslut från anställningsmyndigheten.
Vad avser sökandens invändning om att den administrativa utredningen inte genomförts inom en rimlig tidsfrist konstaterar tribunalen att sökanden tagit upp denna invändning och påstått sig ha orsakats en ideell skada i sitt klagomål av den 6 september 2016 mot beslutet av den 3 juni 2016, vilket avslogs av anställningsmyndigheten i dess beslut av den 4 januari 2017. Sökanden kan således framställa denna invändning och detta yrkande i en talan enligt artikel 270 FEUF mot sistnämnda beslut.
Skadeståndsyrkandet ska således avvisas, vilket innebär att talan i dess helhet ska avvisas.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande rättegångsdeltagare förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Enligt artikel 135.2 i rättegångsreglerna kan tribunalen emellertid förplikta en rättegångsdeltagare, även om denna vunnit målet, att helt eller delvis ersätta rättegångskostnaderna, om detta framstår som befogat på grund av dennas uppträdande, inbegripet vid tiden före det att talan väcktes, i synnerhet om rättegångsdeltagaren har vållat motparten kostnader i onödan eller mot bättre vetande.
Tribunalen påpekar att sökanden delvis missletts, så att hon fått intrycket att det förelåg ett tyst beslut om avslag på hennes ansökan om bistånd. Detta beror på innehållet i e-brevet av den 13 januari 2015 från chefen för enheten för mänskliga resurser och på de felaktiga eller till och med självmotsägande uttalanden som gjorts av generaldirektören för GD Personal i dennes skrivelser av den 4 februari 2015 och av den 4 mars 2015. Generalsekreteraren har emellertid rett ut dessa vilseledande uppgifter från anställningsmyndigheten sida i dennes beslut av den 20 augusti 2015, i vilket denne tog ställning till sökandens klagomål, genom att generalsekreteraren avvisade klagomålet av den 24 april 2015, i den del det rörde ett icke‑existerande tyst beslut.
Det ska därför beslutas att parlamentet ska bära sina rättegångskostnader och ersätta hälften av sökandens rättegångskostnader.

Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (första avdelningen)
följande:

1)
Talan ogillas.

2)
Europaparlamentet ska bära sina rättegångskostnader och ersätta hälften av HF:s rättegångskostnader.

3)
HF ska bära hälften av sina rättegångskostnader.

Pelikánová
Nihoul
Svenningsen
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 24 april 2017.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.