CELEX: 62020CJ0625
Begäran om förhandsavgörande
Socialpolitik
Likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet
Direktiv 79/7/EEG
Artikel 4.1
Indirekt diskriminering på grund av kön
Nationell lagstiftning i vilken det föreskrivs att det inte är tillåtet att kumulera två eller flera invaliditetspensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga som förvärvats enligt samma lagstadgade system för social trygghet
Fråga huruvida sådana pensioner kan kumuleras när de följer av flera olika lagstadgade system för social trygghet
Konstaterande av indirekt diskriminering på grundval av statistiska uppgifter
Fastställande av vilka grupper som ska jämföras
Motivering

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 4 i rådets direktiv 79/7/EEG av den 19 december 1978 om successivt genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet (
EGT L 6, 1979, s. 24
; svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 111).
Begäran har framställts i ett mål mellan KM och Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) (Nationella institutet för social säkerhet, Spanien). Målet rör INSS:s vägran att förklara att det är lagenligt att bevilja KM två invaliditetspensioner för permanent arbetsoförmåga enligt samma lagstadgade system för social trygghet på grundval av flera olika avgifts- och skadeperioder.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
I artikel 1 i direktiv 79/7 föreskrivs följande:
”Avsikten med detta direktiv är att på området social trygghet och när det gäller andra inslag av socialt skydd enligt artikel 3 successivt genomföra principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet, härefter kallad ’likabehandlingsprincipen’.”
Direktivet är enligt artikel 3.1 a däri tillämpligt på lagstadgade system som lämnar skydd vid bland annat invaliditet.
I artikel 4.1 i nämnda direktiv föreskrivs följande:
”Likabehandlingsprincipen innebär att det inte skall förekomma någon som helst diskriminering på grund av kön, vare sig direkt eller indirekt, särskilt med hänvisning till äktenskaplig status eller familjestatus, i synnerhet vad beträffar
–
systemens räckvidd och villkoren för tillgång till dem,
–
skyldighet att betala avgifter och beräkningen av avgifterna,
–
beräkningen av förmåner, bland annat tillägg avseende make/maka och familjemedlemmar samt de villkor som bestämmer varaktigheten och bibehållandet av rätten till bidrag.”
I artikel 1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/54/EG av den 5 juli 2006 om genomförandet av principen om lika möjligheter och likabehandling av kvinnor och män i arbetslivet (
EUT L 204, 2006, s. 23
) anges bland annat att direktivet innehåller bestämmelser för att genomföra principen om likabehandling i fråga om företags- eller yrkesbaserade system för social trygghet.
I artikel 2.1 f i direktivet föreskrivs att i detta direktiv avses med ”företags- eller yrkesbaserade system för social trygghet” sådana system som inte regleras i direktiv 79/7 vilkas syfte är att ge dem som arbetar, både anställda och egenföretagare, i ett företag eller i en grupp av företag, inom ett område för ekonomisk verksamhet eller yrkessektor eller grupp av sådana sektorer, förmåner som ska komplettera förmånerna enligt lagstadgade system för social trygghet eller ersätta dessa, vare sig deltagandet i sådana system är obligatoriskt eller frivilligt.
Spansk rätt
I artikel 9.1 i Ley General de la Seguridad Social (den allmänna lagen om social trygghet), i den konsoliderade version som godkänts genom Real Decreto Legislativo 8/2015 (kungligt lagstiftningsdekret nr 8/2015) av den 30 oktober 2015 (BOE nr 261 av den 31 oktober 2015, s. 103291) (nedan kallad LGSS), föreskrivs följande:
”Systemet för social trygghet består av följande system:
a)
Det allmänna system som omfattas av avdelning II i denna lag,
b)
De särskilda system som avses i följande artikel.”
I artikel 10 LGSS föreskrivs följande:
”1.   Särskilda system ska inrättas för yrkesverksamhet som, på grund av dess art, särskilda förutsättningar i fråga om den tidpunkt då eller den plats där verksamheten bedrivs, eller dess typ av produktionsprocess, kräver att det inrättas sådana system för att säkerställa en korrekt tillämpning av socialförsäkringsförmåner.
2.   Som särskilda system räknas de till vilka följande grupper hör:
a)
egenföretagare.
…”
Artikel 163 LGSS har rubriken ”Pensioner som inte kan kumuleras med varandra”. I punkt 1 i den artikeln föreskrivs följande:
”Pensioner som omfattas av det allmänna systemet [för social trygghet] går inte att kumulera med varandra när en och samma förmånstagare uppbär dem, om inte annat uttryckligen föreskrivs i lag eller annan författning. Om pensionerna inte går att kumulera med varandra, så ska den förmånsberättigade som kan ha rätt till två eller flera pensioner välja den ena av dessa.”
I 26:e övergångsbestämmelsen i LGSS, som är tillämplig i målet vid den nationella domstolen, föreskrivs följande:
”1. Oberoende av vad som är den avgörande orsaken till arbetsoförmågan ska den klassificeras enligt följande indelning:
a)
Partiell permanent oförmåga att utföra sitt sedvanliga arbete.
b)
Fullständig permanent oförmåga att utföra sitt sedvanliga arbete.
c)
Absolut permanent arbetsoförmåga.
d)
Gravt funktionshinder, som gör att den berörde behöver assistans av tredje man.
2. Vid olycka, oavsett om den är yrkesrelaterad eller inte, avses med sedvanligt arbete det yrke som arbetstagaren normalt utövade vid tidpunkten för olyckan. Vid sjukdom, oavsett om den är yrkesrelaterad eller inte, avses med sedvanligt arbete det yrke som arbetstagaren huvudsakligen ägnade sig åt under den period som föregick den dag då arbetsoförmågan anses ha uppstått enligt lagstiftningen.
…
4. Med fullständig permanent oförmåga att utföra sitt sedvanliga arbete avses en arbetsoförmåga som hindrar arbetstagaren från att utföra samtliga arbetsuppgifter inom detta sedvanliga arbete eller hans eller hennes huvudsakliga arbetsuppgifter, förutsatt att han eller hon kan ägna sig åt ett annat yrke.
…”
I artikel 34 i Decreto 2530/1970, por el que se regula el régimen especial de la Seguridad Social de los trabajadores por cuenta propia o autónomos (dekret 2530/1970 om det särskilda systemet för social trygghet för egenföretagare) av den 20 augusti 1970 (BOE nr 221 av den 15 september 1970, s. 15148) föreskrivs följande:
”De pensioner som enligt detta särskilda system beviljas förmånstagarna går inte att kumulera med varandra, om inte annat uttryckligen föreskrivs. Den som har rätt till två eller flera pensioner måste välja en av dem.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Genom beslut av den 2 mars 1999 fastställde INSS att klaganden i målet vid den nationella domstolen, som är ansluten till det allmänna systemet för social trygghet (nedan kallat RGSS), led av permanent arbetsoförmåga för sitt sedvanliga arbete som administrativ assistent till följd av en icke-yrkesrelaterad sjukdom orsakad av en ischemisk stroke, och beviljade henne pension enligt RGSS, beräknad på grundval av de avgifter som betalats för perioden maj 1989–april 1994.
Genom beslut av den 20 mars 2018 fastställde INSS att klaganden i målet vid den nationella domstolen, som under tiden hade tagit en anställning som assistent vid en förskola, led av permanent arbetsoförmåga även för sitt nya sedvanliga arbete på grund av en olycka som inte var yrkesrelaterad, under vilken hon hade brutit lårbenet, och beviljade henne motsvarande pension i enlighet med RGSS, vilken beräknades på grundval av de avgifter som hade betalats för perioden februari 2015 till januari 2017. INSS ansåg emellertid att denna pension, med stöd av artikel 163 LGSS, inte kunde kumuleras med den pension som hade beviljats tidigare, varför klaganden i målet vid den nationella domstolen endast hade rätt till en av dem.
Den 23 januari 2019 avslog INSS sökandens klagomål mot sistnämnda beslut.
Den 12 mars 2019 väckte klaganden talan vid den hänskjutande domstolen och yrkade att den invaliditetspension som hade samband med hennes arbete som assistent vid en förskola var förenlig med den invaliditetspension som hon tidigare hade beviljats som administrativ assistent, i syfte att kumulera dessa båda pensioner. INSS har i detta avseende gjort gällande att artikel 163 LGSS, på grundval av vilken INSS har slagit fast att de båda pensionerna är oförenliga, inte är tillämplig, eftersom den ger upphov till indirekt diskriminering på grund av kön och således strider mot unionsrätten.
Den nationella domstolen har för det första preciserat att klaganden i målet vid den nationella domstolen har visat att hon har betalat in tillräckligt mycket avgifter för att kunna komma i åtnjutande av båda pensionerna i fråga.
Den hänskjutande domstolen har vidare anfört att det spanska systemet för social trygghet består av flera system, varav de viktigaste är RGSS, som omfattar arbetstagare i allmänhet, och det särskilda systemet för egenföretagare (nedan kallat RETA), som omfattar egenföretagare i allmänhet. Dessa två system erbjuder bland annat fullständiga invaliditetsförmåner till förmånstagare som inte längre är arbetsföra av hälsoskäl.
Enligt samma domstol följer det visserligen av praxis från Tribunal Supremo (Högsta domstolen, Spanien) att även om artikel 163 LGSS utgör hinder för kumulering av två pensioner för permanent arbetsoförmåga som har erkänts enligt RGSS, följer det emellertid av rättspraxis från Tribunal Supremo (Högsta domstolen, Spanien) att denna bestämmelse, tolkad
e contrario
, gör det möjligt att tillåta en sådan kumulering när dessa pensioner härrör från flera olika system, nämligen, i allmänhet, RGSS och RETA, och detta även på grundval av samma skador. Skälet till denna tolkning är att vart och ett av dessa system har ett eget syfte, nämligen, för RGSS, att kompensera för oförmågan att utöva avlönad verksamhet och, vad gäller RETA, att kompensera för att en viss person är oförmögen att utöva verksamhet som egenföretagare.
Den hänskjutande domstolen anser att tillämpningen av en sådan bestämmelse medför indirekt diskriminering på grund av kön, vilket är förbjudet enligt artikel 4 i direktiv 79/7 och artikel 5 i direktiv 2006/54, eftersom bestämmelsen, även om den inte gör någon åtskillnad på grund av kön och således är skenbart neutral i detta hänseende, ändå skulle kunna få större verkningar för kvinnor. Enligt de statistiska uppgifter som INSS har lämnat avseende referensdatumet den 31 januari 2020, är fördelningen av anslutna till RGSS mellan män och kvinnor ganska balanserad, medan kvinnor däremot endast står för 36,15 procent av de personer som är anslutna till RETA. Denna låga andel återspeglar den stora svårigheten för kvinnor att utöva yrkesverksamhet som egenföretagare, och dessa svårigheter är en följd av att samhället traditionellt har tilldelat dem rollen som hemmafruar.
Eftersom det endast är möjligt att kumulera förmåner vad avser förmåner som förvärvats inom ramen för flera olika system, och andelen män som är anslutna till RETA är betydligt större än andelen kvinnor, är det lättare för män än för kvinnor att utnyttja denna möjlighet till kumulation.
Den hänskjutande domstolen anser slutligen att de argument som INSS har anfört för att motivera att de två pensioner som är i fråga i det nationella målet är oförenliga inte är övertygande. Den hänskjutande domstolen betvivlar således att det finns fog för argumentet att det endast får utbetalas pension för fullständig permanent arbetsoförmåga, vilken syftar till att kompensera den inkomstförlust som beror på att det är omöjligt att fortsätta att utöva sitt sedvanliga arbete, eftersom en person endast kan ha ett enda sedvanligt arbete vid en viss tidpunkt. Samma argument borde nämligen leda till ett förbud mot kumulering av två pensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga som erhållits enligt flera olika system.
Mot denna bakgrund beslutade Juzgado de lo Social n
o
26 de Barcelona (Arbetsdomstol nr 26 i Barcelona, Spanien) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1)
Utgör den spanska bestämmelsen om förenlighet av förmåner, som återfinns i artikel 163.1 [LGSS], tolkad i rättspraxis, som förbjuder kombination av två förmåner till följd av total och bestående arbetsoförmåga som erkänns i samma system, samtidigt som den medger förenlighet i det fall förmånerna erkänns i olika system, även om de i båda fallen har intjänats på grundval av oberoende avgifter, med hänsyn till fördelningen enligt kön i de olika spanska socialförsäkringssystemen, hinder för de unionsbestämmelser som återfinns i artikel 4 i [direktiv 79/7] och artikel 5 [direktiv 2006/54], och leder den till indirekt diskriminering på grund av kön eller genus?
2)
Om svaret på den första frågan är nekande: Kan ovan angivna spanska lagstiftning strida mot unionslagstiftningen i det fall förmånerna har sin grund i olika skador?”
Domstolen ställde flera frågor till INSS och den spanska regeringen, vilka svarade genom skrivelser som inkom den 3 respektive den 7 december 2021.
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
För att inledningsvis precisera räckvidden av den första frågan påpekar EU‑domstolen att den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida den spanska lagstiftningen om social trygghet är förenlig med artikel 4 i direktiv 79/7 och artikel 5 i direktiv 2006/54 vad gäller villkoren för den möjlighet som föreskrivs i denna lagstiftning, såsom den tolkats av Tribunal Supremo (Högsta domstolen), att kumulera två pensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga i en situation där den försäkrade arbetstagaren har uppfyllt villkoren för beviljande av dessa pensioner på grundval av försäkringsperioder inom ramen för två skilda försäkringssystem.
När det gäller frågan huruvida de direktiv som den hänskjutande domstolen har hänvisat till är tillämpliga, framgår det av de handlingar som ingetts till domstolen att de invaliditetspensioner för permanent arbetsoförmåga som är i fråga i det nationella målet, vilka klaganden i det nationella målet önskar kumulera, beviljas enligt det system för social trygghet som föreskrivs i LGSS och har till syfte att skydda de försäkrade mot inkomstbortfall till följd av att han eller hon inte kan utöva sitt sedvanliga arbete.
Sådana pensioner omfattas av direktiv 79/7, eftersom de ingår i ett lagstadgat system för skydd mot en av de risker som räknas upp i artikel 3.1 i direktivet, nämligen invaliditet, och eftersom de har ett direkt och faktiskt samband med skyddet mot denna risk (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 december 2019, Instituto Nacional de la Seguridad Social (Pensionstillägg för mödrar),
C‑450/18
,
EU:C:2019:1075
, punkt
).
Såsom INSS, den spanska regeringen och Europeiska kommissionen har påpekat är direktiv 2006/54 däremot inte tillämpligt i det nationella målet. Det framgår nämligen av artikel 1 andra stycket c i direktiv 2006/54, jämförd med artikel 2.1 f i samma direktiv, att nämnda direktiv inte ska tillämpas på lagstadgade system som regleras av direktiv 79/7 (dom av den 12 december 2019, Instituto Nacional de la Seguridad Social (Pensionstillägg för mödrar),
C‑450/18
,
EU:C:2019:1075
, punkt
).
Under dessa omständigheter ska den hänskjutande domstolen anses ha ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 4.1 i direktiv 79/7 ska tolkas så, att den utgör hinder för nationella bestämmelser som hindrar arbetstagare som är anslutna till det sociala trygghetssystemet från att samtidigt uppbära två pensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga när dessa ingår i samma system för social trygghet, samtidigt som en sådan kumulering tillåts när dessa pensioner omfattas av flera olika system för social trygghet.
Det ska erinras om att även om det är ostridigt att unionsrätten respekterar medlemsstaternas behörighet att utforma sina system för social trygghet, ankommer det, i avsaknad av harmonisering på unionsnivå, på lagstiftaren i varje medlemsstat att bestämma villkoren för beviljande av sociala trygghetsförmåner. Medlemsstaterna är vid utövandet av denna befogenhet emellertid skyldiga att iaktta unionsrätten (dom av den 14 april 2015, Cachaldora Fernández (
C‑527/13
,
EU:C:2015:215
, punkt
).
Unionsrätten utgör således i princip inte hinder för att en medlemsstat i sin lagstiftning om social trygghet utesluter möjligheten att samtidigt uppbära två eller flera invaliditetspensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga eller att en sådan kumulering tillåts på vissa villkor. En sådan lagstiftning måste emellertid vara förenlig med direktiv 79/7, särskilt artikel 4.1 däri, enligt vilken likabehandlingsprincipen innebär att det inte får förekomma någon som helst diskriminering på grund av kön, vare sig direkt eller indirekt, bland annat vad gäller beräkningen av förmåner.
EU-domstolen konstaterar i detta avseende, såsom den nationella domstolen har påpekat, att de nationella bestämmelser som avses i punkt 29 i förevarande dom utan åtskillnad är tillämpliga på både manliga och kvinnliga arbetstagare som är anslutna till flera olika spanska system för social trygghet och som i princip har uppfyllt villkoren för beviljande av minst två pensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga, vilket innebär att dessa bestämmelser inte innebär någon direkt diskriminering.
När det gäller frågan huruvida samma nationella lagstiftning innebär indirekt diskriminering ska detta begrepp, inom ramen för direktiv 79/7, förstås så, att det är fråga om indirekt diskriminering på grund av kön när en skenbart neutral bestämmelse eller ett skenbart neutralt kriterium eller förfaringssätt särskilt missgynnar personer av ett visst kön jämfört med personer av det andra könet, om inte bestämmelsen, kriteriet eller förfaringssättet objektivt kan motiveras av ett berättigat mål och medlen för att uppnå detta mål är lämpliga och nödvändiga (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 maj 2019, Villar Láiz,
C‑161/18
,
EU:C:2019:382
, punkt
).
I förevarande fall anser den hänskjutande domstolen att den nationella lagstiftningen i fråga innebär en indirekt diskriminering. Såsom har angetts i punkterna 20 och 21 i förevarande dom har den hänskjutande domstolen påpekat att även om de personer som är anslutna till RGSS, enligt de statistiska uppgifter som den förfogar över, är tämligen likartat fördelade mellan könen, utgör kvinnor endast ungefär 36 procent av de personer som är anslutna till RETA, varvid dessa två system omfattar den övervägande majoriteten av de arbetstagare som är anslutna till det spanska systemet för social trygghet. Således har män bättre förutsättningar än kvinnor att förvärva rätt till flera pensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga i flera olika system och att kumulera dessa pensioner.
Det ska i detta hänseende för det första påpekas att den här aktuella nationella lagstiftningen inför en skillnad i behandling bland de arbetstagare som har rätt till flera pensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga på grundval av ett skenbart neutralt kriterium enligt vilket dessa arbetstagare endast har rätt att kumulera sådana pensioner när de omfattas av flera olika system för social trygghet.
En sådan skillnad i behandling gynnar arbetstagare som kan kumulera två eller flera pensioner som omfattas av skilda system för social trygghet när det gäller beräkningen av det totala pensionsbeloppet, och omvänt kan den missgynna de arbetstagare som inte kan kumulera sådana pensioner på grund av att de förvärvat dem inom ramen för ett enda system för social trygghet.
INSS och den spanska regeringen har betonat att de pensioner som omfattas av vart och ett av systemen för social trygghet skiljer sig åt bland annat vad gäller avgifter och beräkningsmetoder samt vad avser deras syften, och har dessutom hävdat att dessa omständigheter visar att arbetstagare som kan kumulera två eller flera pensioner inte befinner sig i en situation som är jämförbar med situationen för arbetstagare som inte har denna möjlighet. De ovannämnda omständigheterna tycks emellertid inte påverka konstaterandet att möjligheten att kumulera två eller flera pensioner i princip gör det möjligt för de berörda arbetstagarna att komma i åtnjutande av en sammanlagd ersättning som är högre än den enda pension som de annars skulle ha haft rätt till. Dessa omständigheter visar inte heller att de berörda arbetstagarnas situationer inte är jämförbara, i synnerhet som pensionerna från RGSS och RETA båda är avsedda att kompensera den inkomstförlust som uppstått till följd av arbetstagarens fullständiga permanenta oförmåga att utöva sitt sedvanliga arbete, antingen som anställd eller som egenföretagare, vilket det ankommer på den nationella domstolen att pröva.
För det andra ska det, vid bedömningen av huruvida den nationella lagstiftning som är i fråga i målet vid den nationella domstolen särskilt missgynnar kvinnliga arbetstagare i förhållande till manliga arbetstagare, erinras om att personer kan anses vara särskilt missgynnade om det styrks att en sådan lagstiftning missgynnar betydligt fler personer av det ena könet än personer av det andra könet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 januari 2021, INSS,
C‑843/19
,
EU:C:2021:55
, punkt
).
Detta skulle kunna vara fallet om det skulle fastställas att den här aktuella nationella lagstiftningen leder till att en betydligt större andel kvinnliga arbetstagare, jämfört med manliga arbetstagare, fråntas möjligheten att kumulera två eller flera pensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga.
Om den nationella domstolen, som i förevarande fall, har tillgång till statistiska uppgifter har EU-domstolen slagit fast dels att det ankommer på den nationella domstolen att beakta samtliga arbetstagare som omfattas av de nationella bestämmelser som ger upphov till särbehandlingen, dels att den bästa jämförelsemetoden är att jämföra den andel av den kvinnliga arbetskraften på vilken bestämmelserna ska tillämpas som påverkas respektive inte påverkas av den påstådda särbehandlingen med motsvarande andel av den manliga arbetskraften på vilken bestämmelserna också ska tillämpas (dom av den 21 januari 2021, INSS,
C‑843/19
,
EU:C:2021:55
, punkt
).
Det ankommer härvidlag på den nationella domstolen att bedöma om de statistiska uppgifter som åberopas i målet är tillförlitliga och om de kan beaktas, vilket med andra ord innebär att den ska bedöma bland annat om uppgifterna inte är uttryck för rent slumpmässiga eller konjunkturbetonade företeelser och om de är tillräckligt signifikanta (dom av den 21 januari 2021, INSS,
C‑843/19
,
EU:C:2021:55
, punkt
).
Det framgår av handlingarna i målet att de parter och berörda som har inkommit med yttranden är oense om vilken typ av uppgifter som ska användas för att, i enlighet med den metod som avses i punkt 40 i förevarande dom, fastställa hur stor andel av de personer som berörs av särbehandlingen. De är bland annat oense om huruvida de uppgifter som den hänskjutande domstolen har använt, och som avses i punkt 34 i förevarande dom, avseende de manliga och kvinnliga arbetstagarnas respektive grad av anslutning till RGSS respektive RETA gör det möjligt att fastställa andelen berörda personer. INSS och den spanska regeringen har bland annat framhållit att det inte finns något direkt samband mellan anslutningen till ett visst system och beviljandet av rätt till pension.
Vad gäller relevansen av de uppgifter som den hänskjutande domstolen har lämnat konstaterar EU-domstolen att den här aktuella nationella lagstiftningen inte är tillämplig på samtliga arbetstagare som är anslutna till de olika spanska systemen för social trygghet, utan endast på dem som i princip har uppfyllt villkoren för beviljande av minst två pensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 65 i sitt förslag till avgörande.
Det är nämligen endast arbetstagare i den sistnämnda kategorin som kan nekas eller tillerkännas rätt till kumulering av två eller flera pensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga, beroende på om de omfattas av samma eller olika system för social trygghet.
Vid bedömningen av om den nationella lagstiftning som är aktuell i målet vid den nationella domstolen innebär indirekt diskriminering kan således inte hänsyn tas till arbetstagare som inte kan kumulera två eller flera pensioner av den enkla anledningen att de inte har uppfyllt villkoren för att beviljas var och en av dessa pensioner, men som nödvändigtvis ingår bland de arbetstagare som omfattas av de statistiska uppgifter som den hänskjutande domstolen har använt sig av när det gäller anslutningsgraden till de olika sociala trygghetssystemen (se, analogt, dom av den 21 januari 2021, INSS,
C‑843/19
,
EU:C:2021:55
, punkt
).
För att avgöra huruvida en sådan nationell lagstiftning som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen kan innebära en indirekt diskriminering i strid med artikel 4.1 i direktiv 79/7, ska först samtliga arbetstagare som omfattas av denna lagstiftning beaktas, det vill säga samtliga arbetstagare som i princip har förvärvat rätt till mer än en pension för fullständig permanent arbetsoförmåga. Därefter ska det fastställas, bland de sålunda avgränsade grupperna av arbetstagare, dels andelen manliga arbetstagare som är förhindrade att kumulera dessa pensioner i förhållande till manliga arbetstagare som kan göra en sådan kumulering, dels samma andel för kvinnliga arbetstagare. Slutligen ska dessa proportioner jämföras sinsemellan för att bedöma huruvida det eventuellt föreligger en betydande skillnad mellan andelen manliga arbetstagare respektive kvinnliga arbetstagare som påverkas negativt.
Denna metod är för övrigt neutral i förhållande till den omständigheten, vilken har framhållits av INSS och den spanska regeringen, att manliga arbetstagare löper större risk än kvinnliga arbetstagare att bli arbetsoförmögna och följaktligen oftare kan behöva göra anspråk på pensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga. Den jämförelse som ska göras syftar nämligen, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 66 i sitt förslag till avgörande, endast till att fastställa huruvida den skillnad i behandling som följer av den här aktuella nationella lagstiftningen, bland de kategorier av manliga och kvinnliga arbetstagare för vilka denna risk redan har förverkligats, negativt påverkar en betydligt större andel kvinnor än män.
Vad gäller de uppgifter som är lämpliga för att genomföra en sådan jämförelse har INSS den 3 december 2021 på domstolens begäran inkommit med ytterligare statistiska uppgifter, såsom de definierats i denna begäran, avseende antalet manliga och kvinnliga arbetstagare som drabbats av minst två fall av arbetsoförmåga och som, per den 10 november 2021, i princip har rätt till pension för fullständig permanent arbetsoförmåga enligt minst två system för social trygghet eller enbart enligt RGSS.
Domstolen erinrar i detta avseende om att den nationella lagstiftningen i fråga är tillämplig på samtliga arbetstagare som i princip har uppfyllt villkoren för att beviljas minst två pensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga. Den kan således påverka samtliga arbetstagare som har förvärvat rätt till minst två pensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga enligt samma system för social trygghet negativt, oavsett vilket system det är fråga om.
De uppgifter som avses i punkt 48 i förevarande dom förefaller förvisso göra det möjligt att på ett tillförlitligt sätt uppskatta det totala antalet manliga och kvinnliga arbetstagare som gynnas av den nationella lagstiftning som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, det vill säga de 7723 manliga arbetstagare och 3460 kvinnliga arbetstagare som vid denna tidpunkt i princip kunde kumulera åtminstone två pensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga.
Såsom kommissionen med rätta har påpekat vid förhandlingen gäller dessa uppgifter om personer som inte kan kumulera de pensioner som de har rätt till endast de 4047 manliga arbetstagare och de 3388 kvinnliga arbetstagare som endast är anslutna till RGSS. Dessa uppgifter anger således inte det totala antalet arbetstagare som missgynnas av den nationella lagstiftning som är i fråga i målet vid den nationella domstolen vid referenstidpunkten och gör det således inte i sig möjligt att fastställa den andel manliga och kvinnliga arbetstagare som missgynnas av denna lagstiftning i enlighet med vad som angetts i punkterna 40 och 46 i förevarande dom, exempelvis vad gäller arbetstagare som endast är anslutna till RETA, vilka, enligt artikel 34 i dekret 2530/1970 om det särskilda systemet för social trygghet för egenföretagare, omfattas av samma regel som enligt artikel 163.1 LGSS gäller för personer som är anslutna till RGSS.
Det ska i detta sammanhang understrykas att det, med hänsyn till det stora antalet personer som är anslutna till RETA, inte är uteslutet att beaktandet av statistik avseende de arbetstagare som i princip har förvärvat rätt till minst två pensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga enligt detta enda system kan påverka beräkningen, utifrån samtliga relevanta uppgifter, av vilken andel manliga respektive kvinnliga arbetstagare som påverkas negativt av den nationella lagstiftning som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, när denna andel beräknas i enlighet med den metod som anges i punkterna 40 och 46 i förevarande dom.
Detta innebär att även om sådana uppgifter som de som avses i punkt 48 i förevarande dom i princip är relevanta för att fastställa dessa proportioner och för att på så sätt fastställa huruvida den här aktuella nationella lagstiftningen särskilt missgynnar kvinnliga arbetstagare i förhållande till manliga arbetstagare, måste det säkerställas att de uppgifter som slutligen beaktas är tillräckligt tillförlitliga och fullständiga för att det ska vara möjligt att på ett korrekt sätt fastställa nämnda proportioner.
Det ankommer på den hänskjutande domstolen att göra de kontroller som är nödvändiga och, i förekommande fall, bedöma om den eventuella skillnaden mellan de proportioner av manliga och kvinnliga arbetstagare som påverkas negativt av den nationella lagstiftning som är i fråga i målet vid den nationella domstolen är betydande, varvid det ska preciseras att även en mindre, men ihållande och relativt konstant, skillnad mellan manliga och kvinnliga arbetstagare under en längre tidsperiod kan anses visa att det föreligger en indirekt diskriminering på grund av kön (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 februari 1999, Seymour-Smith och Perez,
C‑167/97
,
EU:C:1999:60
, punkt
).
Domstolen har dessutom redan slagit fast att bedömningen av fakta som ger anledning att anta att det har förekommit indirekt diskriminering är en fråga för de nationella domstolarna i enlighet med nationell lagstiftning eller praxis, vilken, särskilt vad gäller indirekt diskriminering, kan innebära att alla medel, inte bara statistiska bevis, används för att fastställa att det är fråga om indirekt diskriminering (se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 oktober 2019, Schuch-Ghannadan,
C‑274/18
,
EU:C:2019:828
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För det tredje, vilket gäller om den nationella domstolen vid denna bedömning skulle komma fram till att den nationella lagstiftning som är aktuell i målet vid den nationella domstolen innebär att kvinnliga arbetstagare särskilt missgynnas i förhållande till manliga arbetstagare, skulle denna lagstiftning kunna anses innebära indirekt könsdiskriminering i strid med artikel 4.1 i direktiv 79/7, såvida inte åtgärden är motiverad av objektiva skäl som helt saknar samband med diskriminering på grund av kön. Så är fallet om denna lagstiftning svarar mot ett berättigat socialpolitiskt mål, är ägnad att säkerställa att det eftersträvade målet uppnås och är nödvändig för att uppnå detta, varvid det ska preciseras att lagstiftningen endast kan anses vara ägnad att säkerställa förverkligandet av det åberopade målet om den faktiskt svarar mot en önskan att uppnå detta mål på ett konsekvent och systematiskt sätt (dom av den 24 februari 2022, TGSS (Hushållsarbetandes arbetslöshet),
C‑389/20
,
EU:C:2022:120
, punkt
).
Domstolen har i detta avseende slagit fast att medlemsstaterna förfogar över ett stort utrymme för eget skön när de väljer åtgärder för att förverkliga målen för sin social- och sysselsättningspolitik (dom av den 24 september 2020, YS (Tjänstepension till högre tjänstemän),
C‑223/19
,
EU:C:2020:753
, punkt
).
Även om det slutligen ankommer på den nationella domstolen, som ensam är behörig att bedöma de faktiska omständigheterna och att tolka den nationella lagstiftningen, att avgöra om och i vilken utsträckning den berörda lagbestämmelsen är motiverad av en sådan objektiv faktor, är EU-domstolen, som ska ge de nationella domstolarna användbara svar i mål om förhandsavgörande, emellertid behörig att, på grundval av handlingarna i det nationella målet samt de skriftliga och muntliga yttranden som avgetts till den, ge anvisningar som är ägnade att göra det möjligt för den hänskjutande domstolen att avgöra målet (dom av den 24 september 2020, YS (Tjänstepension till högre tjänstemän),
C‑223/19
,
EU:C:2020:753
, punkt
).
I förevarande fall har INSS och den spanska regeringen i huvudsak gjort gällande att den nationella lagstiftning som är i fråga i det nationella målet är motiverad med hänsyn till målet att bevara det sociala trygghetssystemets bärkraft. De har anfört dels att möjligheten att kumulera åtminstone två pensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga som erhållits enligt ett enda system, vilka täcker samma risk för inkomstbortfall i arbetet, skulle få betydande konsekvenser för finansieringen av detta system, dels att möjligheten att kumulera pensioner som omfattas av flera olika system har en begränsad budgetmässig inverkan, eftersom dessa pensioner inte rör samma typ av risker.
Vad gäller frågan huruvida ett sådant mål utgör ett legitimt socialpolitiskt mål kan, även om budgethänsyn inte kan motivera en diskriminering till nackdel för endera könet, målen att säkerställa en hållbar finansiering av pensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga däremot, med beaktande av det stora utrymme för skönsmässig bedömning som medlemsstaterna har, anses utgöra legitima socialpolitiska mål som helt saknar samband med diskriminering på grund av kön (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 januari 2021, INSS,
C‑843/19
,
EU:C:2021:55
, punkt
).
När det gäller frågan huruvida de nationella bestämmelser som är i fråga i målet vid den nationella domstolen är lämpliga för att uppnå det åberopade målet är det riktigt att en sådan lagstiftning – i den mån den utesluter eller begränsar möjligheten att erhålla flera olika pensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga, bland annat i situationer där en sådan kumulering riskerar att ge de berörda personerna ett totalt belopp som överstiger den inkomstförlust som dessa pensioner är tänkt att kompensera för – förefaller vara ägnad att bidra till att bevara socialförsäkringssystemets finansiering och säkerställa en rationell fördelning av de berörda fondmedlen.
Kommissionen har emellertid gjort gällande, utan att bli motsagd på denna punkt, att oberoende av frågan huruvida arbetstagaren erhåller pensioner som omfattas av ett enda system eller flera olika system, belastar kostnaderna för dessa budgeten för social trygghet.
Det ska dessutom erinras om, såsom har konstaterats i punkterna 36 och 37 i förevarande dom, att möjligheten att kumulera flera pensioner som har erhållits enligt skilda system, trots de skillnader som kan förekomma mellan pensioner som omfattas av respektive system för social trygghet, vad gäller avgifter och beräkningsmetoder samt vad avser deras syften, faktiskt förefaller ge de berörda arbetstagarna en ekonomisk fördel och kunna medföra ytterligare offentliga utgifter.
Budgetkonsekvenserna av kumulering av flera pensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga förefaller således inte skilja sig märkbart åt beroende på om en sådan kumulering beviljas för pensioner som erhållits enligt samma system eller enligt flera olika system, särskilt när den berörde arbetstagaren, såsom i förevarande fall, har förvärvat rätt till sina två pensioner på grundval av olika avgiftsperioder.
Härav följer, med förbehåll för den hänskjutande domstolens prövning, att den här aktuella nationella lagstiftningen inte genomförs på ett konsekvent och systematiskt sätt, varför den inte kan anses vara ägnad att säkerställa att det åberopade målet uppnås.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den första frågan besvaras enligt följande. Artikel 4.1 i direktiv 79/7 ska tolkas så, att den utgör hinder för nationella bestämmelser som hindrar arbetstagare som är anslutna till det sociala trygghetssystemet från att samtidigt uppbära två pensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga när dessa ingår i samma system för social trygghet, samtidigt som en sådan kumulering tillåts när dessa pensioner omfattas av flera olika system för social trygghet, eftersom kvinnliga arbetstagare särskilt missgynnas i förhållande till manliga arbetstagare, särskilt genom att en betydligt större andel av de manliga arbetstagarna, fastställd på grundval av alla manliga arbetstagare som omfattas av denna lagstiftning, än motsvarande andel av de kvinnliga arbetstagarna, kan dra nytta av denna kumulering, varvid denna lagstiftning inte är motiverad av objektiva faktorer som inte har något samband med diskriminering på grund av kön.
Den andra frågan
Med hänsyn till svaret på den första frågan saknas anledning att besvara den andra frågan.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

Artikel 4.1 i rådets direktiv 79/7/EEG av den 19 december 1978 om successivt genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet ska tolkas så, att den utgör hinder för nationella bestämmelser som hindrar arbetstagare som är anslutna till det sociala trygghetssystemet från att samtidigt uppbära två pensioner för fullständig permanent arbetsoförmåga när dessa ingår i samma system för social trygghet, samtidigt som en sådan kumulering tillåts när dessa pensioner omfattas av flera olika system för social trygghet, om kvinnliga arbetstagare särskilt missgynnas i förhållande till manliga arbetstagare, särskilt genom att en betydligt större andel av de manliga arbetstagarna, fastställd på grundval av alla manliga arbetstagare som omfattas av denna lagstiftning, än motsvarande andel av de kvinnliga arbetstagarna, kan dra nytta av denna kumulering, varvid denna lagstiftning inte är motiverad av objektiva faktorer som inte har något samband med diskriminering på grund av kön.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: spanska.