CELEX: 62013CJ0200
Žalba
Zajednička vanjska i sigurnosna politika
Borba protiv širenja nuklearnog oružja
Mjere ograničavanja protiv Islamske Republike Irana
Zamrzavanje financijskih sredstava iranske banke
Obveza obrazlaganja
Postupak usvajanja akta
Očita pogreška u ocjeni

Svojom žalbom Vijeće Europske unije traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 5. veljače 2013., Bank Saderat Iran/Vijeće (
T‑494/10
,
EU:T:2013:59
, u daljnjem tekstu: pobijana presuda) kojom je Opći sud poništio, u dijelu u kojem se odnose na Bank Saderat Iran:
—
točku 7. tablice B Priloga II. Odluci Vijeća 2010/413/ZVSP od 26. srpnja 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Zajedničkog stajališta 2007/140/ZVSP (
SL L 195, str. 39
.; ispravak u
SL 2010., L 197, str. 19
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 3., str. 220.);
—
točku 5. tablice B Priloga Provedbenoj uredbi Vijeća (EU) br. 668/2010 od 26. srpnja 2010. o provedbi članka 7. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 423/2007 o mjerama ograničavanja protiv Irana (
SL L 195, str. 25
.);
—
točku 7. tablice B pod naslovom I. Priloga Odluci Vijeća 2010/644/ZVSP od 25. listopada 2010. o izmjeni Odluke 2010/413 (
SL L 281, str. 81
.);
—
točku 7. tablice B Priloga VIII. Uredbi Vijeća (EU) br. 961/2010 od 25. listopada 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 423/2007 (
SL L 281, str. 1
.);
—
Odluku Vijeća 2011/783/ZVSP od 1. prosinca 2011. o izmjeni Odluke 2010/413 (
SL L 319, str. 71
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 11., str. 104.);
—
Provedbenu uredbu Vijeća (EU) br. 1245/2011 od 1. prosinca 2011. o provedbi Uredbe br. 961/2010 (
SL L 319, str. 11
.);
—
točku 7. tablice B pod naslovom I. Priloga IX. Uredbi Vijeća (EU) br. 267/2012 od 23. ožujka 2012. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe br. 961/2010 (
SL L 88, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 4., str. 194.),
u dijelu u kojem se ime „Bank Saderat Iran” pojavljuje na popisima osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuju mjere ograničavanja uvedene u skladu s tim aktima (u daljnjem tekstu: sporni akti).
Pravni okvir i okolnosti spora
Zabrinuto zbog mnogobrojnih izvješća glavnog direktora Međunarodne agencije za atomsku energiju (IAEA) i rezolucija Vijeća guvernera IAEA‑e u vezi s nuklearnim programom Islamske Republike Irana, Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda (u daljnjem tekstu: Vijeće sigurnosti) usvojilo je 23. prosinca 2006. Rezoluciju 1737 (2006), čiji članak 12. u vezi s njezinim Prilogom nabraja niz osoba i subjekata za koje se smatra da su uključeni u širenje nuklearnog oružja i čija se financijska sredstva i gospodarski izvori trebaju zamrznuti.
U cilju provedbe Rezolucije 1737 (2006) u Europskoj uniji, Vijeće je 27. veljače 2007. donijelo Zajedničko stajalište 2007/140/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana (
SL L 61, str. 49
.).
Članak 5. stavak 1. Zajedničkog stajališta 2007/140 predviđa zamrzavanje svih financijskih sredstava i gospodarskih izvora određenih kategorija osoba i subjekata nabrojanih u točkama (a) i (b) te odredbe. Pri tome je točka (a) članka 5. stavka 1. obuhvaćala osobe i subjekte navedene u Prilogu Rezoluciji 1737 (2006) kao i druge osobe i druge subjekte koje je odredilo Vijeće sigurnosti ili Odbor Vijeća sigurnosti osnovan u skladu s člankom 18. Rezolucije 1737 (2006). Popis tih osoba i subjekata nalazi se u Prilogu I. Zajedničkog stajališta 2007/140. Točka (b) navedenog članka 5. stavka 1. obuhvaćala je osobe i subjekte koji nisu navedeni u Prilogu I., a koji osobito sudjeluju, izravno su povezani ili pružaju potporu nuklearnim aktivnostima Islamske Republike Irana koje predstavljaju rizik širenja nuklearnog oružja. Popis tih osoba i subjekata nalazi se u Prilogu II. navedenom Zajedničkom stajalištu.
U dijelu u kojem se odnosila na ovlasti Europske zajednice, Rezolucija 1737 (2006) provedena je Uredbom Vijeća (EZ) br. 423/2007 od 19. travnja 2007. o mjerama ograničavanja protiv Irana (
SL L 103, str. 1
.), donesenom na temelju članaka 60. UEZ‑a i 301. UEZ‑a, koja se odnosi na Zajedničko stajalište 2007/140 i čiji je sadržaj u bitnome sličan potonjem, s obzirom na to da se ista imena subjekata i fizičkih osoba koja se nalaze u Prilogu IV. toj uredbi koji se odnosi na osobe, subjekte i tijela koje je odredilo Vijeće sigurnosti ili Odbor za sankcije nalaze i u Prilogu V. spomenutoj uredbi koji se odnosi na osobe, subjekte i tijela koji se ne nalaze u tom prilogu IV.
Članak 7. stavak 2. točka (a) Uredbe br. 423/2007 glasi kako slijedi:
„Zamrzavaju se sva financijska sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju osobama, subjektima ili tijelima navedenima u Prilogu V., kao i sva financijska sredstva [...] koja te osobe, subjekti ili tijela posjeduju, imaju u vlasništvu ili pod nadzorom. Prilog V. obuhvaća sve fizičke i pravne osobe, subjekte i tijela koji nisu navedeni u Prilogu IV., a koji su u skladu s člankom 5. stavkom 1. točkom (b) Zajedničkog stajališta 2007/140 prepoznati kao:
(a)
osobe, subjekti ili tijela koja sudjeluju, izravno su povezana ili pružaju potporu nuklearnim aktivnostima Irana koje predstavljaju rizik od širenja nuklearnog oružja [...].” [neslužbeni prijevod]
Utvrdivši da je Islamska Republika Iran nastavila sa svojim aktivnostima povezanima s obogaćivanjem urana i nije surađivala s IAEA‑om, Vijeće sigurnosti usvojilo je 3. ožujka 2008. Rezoluciju 1803 (2008). U točki 10. te rezolucije Vijeće sigurnosti:
„
Zahtijeva
od svih država članica da nadziru aktivnosti koje financijske ustanove sa sjedištem na njihovu području ostvaruju sa svim iranskim bankama, osobito s bankom Melli i bankom Saderat, kao i s njihovim podružnicama i njihovim poslovnicama u inozemstvu, kako bi se izbjeglo da te aktivnosti pridonose aktivnostima koje predstavljaju rizik širenja nuklearnog oružja ili da pridonose razvoju sustava ispaljivanja nuklearnog oružja, kao što je navedeno u Rezoluciji 1737 (2006).”
Vijeće sigurnosti svojom Rezolucijom 1929 (2010) od 9. lipnja 2010. usvojilo je strože mjere te je osobito odlučilo zamrznuti financijska sredstva različitih financijskih subjekata. U točki 21. spomenute rezolucije Vijeće sigurnosti osobito poziva države da „spriječe pružanje financijskih usluga, osobito usluga osiguranja i reosiguranja, ili prijenosa na državna područja, kroz državna područja ili s državnih područja država članica državljanima država članica ili subjektima osnovanima u skladu s njihovim pravom (uključujući podružnice u inozemstvu) ili fizičkim osobama ili financijskim institucijama na državnim područjima država članica ili od strane istih bilo koje financijske ili druge imovine ili izvora ako raspolažu informacijama koje im daju utemeljene razloge za sumnju da bi ta imovina ili izvori mogli doprinijeti iranskim osjetljivim djelatnostima širenja nuklearnog oružja ili razvoju sustava ispaljivanja nuklearnog oružja, osobito zamrzavanjem financijskih sredstava, imovine ili izvora koji se nalaze na njihovu području ili koji će se kasnije naći na njihovu području, ili koji se nalaze pod njihovom nadležnošću ili će pod nju potpadati, a koji se vežu uz te programe ili djelatnosti, te da vrše pojačan nadzor radi sprječavanja takvih prijenosa, u suradnji s nacionalnim tijelima i u skladu s njihovim nacionalnim zakonodavstvom”.
U deklaraciji priloženoj zaključcima od 17. lipnja 2010. Europsko vijeće naglasilo je da je sve zabrinutije zbog iranskog nuklearnog programa, pozdravilo je činjenicu da je Vijeće sigurnosti usvojilo Rezoluciju 1929 (2010), primilo je na znanje posljednje IAEA‑ino izvješće od 31. svibnja 2010. te je objavilo donošenje novih mjera ograničavanja koje se posebice odnose na financijski sektor.
Vijeće je tu deklaraciju provelo Odlukom 2010/413 od 26. srpnja 2010., kojom je stavljeno izvan snage Zajedničko stajalište 2007/140 te su donesene dodatne mjere ograničavanja u odnosu na to stajalište. Uvodne izjave 17. do 20. Odluke 2010/413, koje se odnose na financijske aktivnosti, podsjećaju na odluke Vijeća sigurnosti u Rezoluciji 1929 (2010) kao i na deklaraciju Europskog vijeća od 17. lipnja 2010. Poglavlje 2. Odluke 2010/413 bavi se financijskim sektorom. Članak 10. stavak 1. te odluke predviđa da države članice, radi sprečavanja pružanja financijskih usluga ili prijenosa na državna područja, kroz državna područja ili s državnih područja država članica državljanima država članica ili subjektima osnovanima u skladu s njihovim pravom (uključujući podružnice u inozemstvu) ili fizičkim osobama ili financijskim institucijama na državnim područjima država članica ili od strane istih, bilo koje, financijske ili druge imovine ili izvora koji bi mogli doprinijeti iranskim osjetljivim djelatnostima širenja nuklearnog oružja i razvoju sustava ispaljivanja nuklearnog oružja, obavljaju pojačani nadzor nad svim djelatnostima financijskih institucija pod svojom nadležnošću u vezi s bankama sa sjedištem u Iranu, podružnicama, društvima kćerima ili drugim subjektima koje te banke nadziru.
Članak 20. stavak 1. Odluke 2010/413 propisuje zamrzavanje financijskih sredstava za više kategorija osoba i subjekata. Točka (a) tog članka 20. stavka 1. obuhvaća osobe i subjekte koje je odredilo Vijeće sigurnosti, koji su nabrojeni u Prilogu I. toj odluci. Točka (b) spomenutog članka 20. stavka 1. odnosi se na „osobe i subjekt[e] koji nisu obuhvaćeni Prilogom I., a sudjeluju u, [izravno su povezani] ili pružaju potporu iranskim djelatnostima koje predstavljaju rizik širenja nuklearnog oružja ili razvoju sustava ispaljivanja nuklearnog oružja, uključujući putem sudjelovanja u nabavi zabranjenih predmeta, robe, opreme, materijala ili tehnologije, ili osobe i subjekt[e] koji nastupaju u njihovo ime ili po njihovim nalozima ili subjekt[e] koji su u njihovu vlasništvu ili pod njihovom kontrolom, uključujući nezakonitim sredstvima, ili osobe i subjekt[e] koji su pomagali fizičkim osobama i subjektima uvrštenima na popis u izbjegavanju ili kršenju odredbi Rezolucije Vijeća sigurnosti UN‑a 1737 (2006), Rezolucije Vijeća sigurnosti UN‑a 1747 (2007), Rezolucije Vijeća sigurnosti UN‑a 1803 (2008) ili Rezolucije Vijeća sigurnosti UN‑a 1929 (2010) ili ove Odluke kao i drug[e] vodeć[e] članov[e] IRGC‑a ili IRISL‑a i subjekt[e] u njihovu vlasništvu ili pod njihovom kontrolom ili koji nastupaju u njihovo ime, kako su navedeni u Prilogu II.”.
U Prilogu II. Odluci 2010/413 navodi se veći broj financijskih subjekata ili skupina takvih subjekata. Bank Saderat Iran (zajedno sa svim svojim podružnicama i tvrtkama kćerima) uvršten je u točki 7. dijela I. tablice B tog priloga. Navedeno je sljedeće obrazloženje:
„Banka Bank Saderat je iranska banka (94 % u vlasništvu vlade IRN‑a). Banka Bank Saderat pruža financijske usluge subjektima koji su pružali usluge nabave za iranski nuklearni program i program balističkih projektila, uključujući subjekte navedene u Rezoluciji Vijeća sigurnosti UN‑a br. 1737 [(2006)]. Banka Bank Saderat još je u ožujku 2009. vodila plaćanja i akreditive DIO‑a (protiv koje su Rezolucijom Vijeća sigurnosti UN‑a br. 1737 [(2006)] uvedene sankcije) i društva Iran Electronics Industries. Banka Bank Saderat je 2003. vodila akreditive u ime iranskog društva povezanog s nuklearnom energijom Mesbah Energy Company (protiv kojeg su kasnije Rezolucijom Vijeća sigurnosti UN‑a br. 1737 [(2006)] uvedene sankcije).”
Provedbenom uredbom br. 668/2010 od 26. srpnja 2010. o provedbi članka 7. stavka 2. Uredbe br. 423/2007 ime Banka Saderat Iran, koje se spominje u točki 5. dijela I. B. Priloga toj provedbenoj uredbi, dodano je na popis pravnih osoba, subjekata i tijela iz tablice I. Priloga V. Uredbi br. 423/2007.
Razlozi za uvrštenje Banka Saderat Iran na navedeni popis gotovo su istovjetni onima iz Odluke 2010/413.
Dopisom od 27. srpnja 2010. Vijeće je obavijestilo Bank Saderat Iran o njegovu uvrštenju na popise iz Priloga II. Odluci 2010/413 i Priloga V. Uredbi br. 423/2007.
Bank Saderat Iran dopisima od 18. i 25. kolovoza te 2., 9. i 30. rujna 2010. pozvao je Vijeće da mu dostavi elemente koje je uzelo u obzir prilikom određivanja mjera ograničavanja protiv njega. Svojim je dopisom od 15. rujna 2010. od Vijeća zahtijevao i preispitivanje navedene odluke.
Prilog II. Odluci 2010/413 revidiran je i ponovno napisan Odlukom 2010/644, usvojenom 25. listopada 2010. U uvodnoj izjavi 2. te odluke Vijeće je navelo da je uzelo u obzir primjedbe koje su podnijele zainteresirane strane.
Ime Bank Saderat Iran zadržano je u točki 7. popisa subjekata iz Tablice I. Priloga II. Odluci 2010/413 kakav proizlazi iz Odluke 2010/644. U obrazloženju se više nije navodilo da je riječ o iranskoj državnoj banci koja je 94 % u vlasništvu iranske vlade, već da je u djelomičnom vlasništvu iranske vlade. U preostalom dijelu, obrazloženje je identično onomu iz Odluke 2010/413.
Uredba br. 423/2007 ukinuta je i zamijenjena Uredbom br. 961/2010, usvojenom 25. listopada 2010. Sukladno članku 16. stavku 2. te uredbe:
„Zamrzavaju se sva financijska sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju osobama, subjektima ili tijelima navedenima u Prilogu VIII., kao i sva financijska sredstva i gospodarski izvori koje te osobe, subjekti ili tijela posjeduju, imaju u vlasništvu ili pod nadzorom. Prilog VIII. obuhvaća osobe, fizičke ili pravne, subjekte i tijela […] koji su sukladno članku 20. stavku 1. točki (b) Odluke 2010/413 […] prepoznati kao:
(a)
osobe, subjekti ili tijela koja su izravno povezana ili pružaju potporu nuklearnim aktivnostima Irana koje predstavljaju rizik širenja nuklearnog oružja ili iranskom razvoju sustava ispaljivanja nuklearnog oružja, uključujući i sudjelovanjem u nabavi zabranjene robe i tehnologije, ili koja su u vlasništvu takvih osoba, subjekata ili tijela ili koja su pod njihovim nadzorom, uključujući pomoću nezakonitih sredstava, ili koja djeluju za njihov račun ili prema njihovim uputama;
(b)
fizičke ili pravne osobe, subjekti ili tijela koja su pomagala osobi, subjektu ili tijelu koje se nalazi na popisu zbog kršenja odredaba ove uredbe, Odluke 2010/413 [...] ili rezolucija 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) i 1929 (2010) Vijeća sigurnosti [...], ili zbog izbjegavanja istih;
[...]”
Ime Bank Saderat Iran Vijeće je uvrstilo u točku 7. popisa pravnih osoba, subjekata i tijela navedenih u Prilogu VIII. B. Uredbi br. 961/2010. Razlozi za to uvrštenje gotovo su istovjetni onima iz Odluke 2010/413, kako proizlazi iz Odluke 2010/644.
Dopisom od 28. listopada 2010. Vijeće je odgovorilo na dopis Bank Saderat Iran od 15. rujna 2010., navodeći da je, nakon preispitivanja, odbilo njegov zahtjev za brisanjem s popisa iz Priloga II. Odluci 2010/413 i Priloga VIII. Uredbi br. 961/2010. U tom je pogledu preciziralo da ne dijeli mišljenje Bank Saderat Iran prema kojem njegove aktivnosti povezane s akreditivima nisu mogle doprinijeti širenju nuklearnog oružja. Kao odgovor na zahtjeve Bank Saderat Iran za pristup spisu, Vijeće mu je dostavilo kopije dvaju prijedloga za donošenje mjera ograničavanja koje su dostavile države članice (u daljnjem tekstu: prijedlozi dostavljeni 28. listopada 2010.).
Dana 31. svibnja 2011. Vijeće je Banku Saderat Iran u prilogu odgovoru na repliku podnesenom u okviru postupka radi poništenja u kojem je donesena pobijana presuda dostavilo dokument Vijeća datiran 27. svibnja 2011. u kojem se nalazi izvadak iz trećeg prijedloga o uvrštenju Banka Saderat Iran na popis subjekata protiv kojih su određene mjere ograničavanja (u daljnjem tekstu: treći prijedlog).
Vijeće je 1. prosinca 2011. – nakon što je provelo preispitivanje – Odlukom 2011/783 odlučilo zadržati Bank Saderat Iran na popisu iz Odluke 2010/413, kao i Provedbenom uredbom br. 1245/2011 na popisu iz Uredbe br. 961/2010.
S obzirom na zaključke Europskog vijeća od 9. prosinca 2011., Vijeće je Odlukom 2012/35/ZVSP od 23. siječnja 2012. o izmjeni Odluke 2010/413 (
SL L 19, str. 22
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 12., str. 170.) odredilo nove mjere.
Dana 23. ožujka 2012. odredilo je nove mjere Uredbom br. 267/2012, koja stavlja izvan snage i zamjenjuje Uredbu br. 961/2010. Zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora predviđeno je u članku 23. Uredbe br. 267/2012. Članak 23. stavak 2. te uredbe glasio je kako slijedi:
„Zamrzavaju se sva financijska sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju, koja su u vlasništvu, s kojima raspolažu ili koja nadziru osobe, subjekti i tijela navedena u Prilogu IX. Prilog IX. obuhvaća fizičke i pravne osobe, subjekte i tijela koja su u skladu s člankom 20. stavkom 1. točkom (b) i točkom (c) Odluke Vijeća 2010/413/ZVSP određeni kao:
(a)
osobe, subjekti ili tijela koja sudjeluju u aktivnostima Irana, koje su opasne s aspekta širenja nuklearnoga oružja ili razvoja lansirnih sustava nuklearnoga oružja, s njima su neposredno povezani ili ih podupiru, uključujući i sudjelovanjem pri nabavi zabranjene robe i tehnologije ili osobe, subjekti ili tijela koji su u vlasništvu takvih osoba, subjekata ili tijela ili pod njihovim nadzorom, također i na nezakonit način, ili koji djeluju u njihovo ime ili prema njihovim uputama;
(b)
fizičke ili pravne osobe, subjekti ili tijela koji pomažu osobi, subjektu ili tijelu s popisa u svrhu izbjegavanja ili kršenja odredaba ove Uredbe, Odluke Vijeća 2010/413/ZVSP ili UNSCR 1737 (2006), UNSCR 1747 (2007), UNSCR 1803 (2008) i UNSCR 1929 (2010);
[...]
(d)
druge osobe subjekti ili tijela koji osiguravaju potporu, kao što je npr. materijalna, logistička ili financijska potpora iranskoj vladi te osobe i subjekti koji su s njima povezani;
[...]”
Bank Saderat Iran uvršten je u točku 7. tablice B dijela I. Priloga IX. Uredbi br. 267/2012. Razlozi za to uvrštenje gotovo su istovjetni onima iz Odluke 2010/413, kako proizlazi iz Odluke 2010/644.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Tužbom podnesenom 7. listopada 2010. tajništvu Općeg suda Bank Saderat Iran pokrenuo je postupak za poništenje Odluke 2010/413 i Provedbene uredbe br. 668/2010. Nakon toga proširio je svoj tužbeni zahtjev i zatražio poništenje Odluke 2010/644, Uredbe br. 961/2010, Odluke 2011/783, Provedbene uredbe br. 1245/2011 i Uredbe br. 267/2012, u dijelu u kojem se odnose na njega.
Opći sud je najprije odbacio tvrdnje Vijeća i Komisije da se Bank Saderat Iran ne može pozivati na zaštitu i jamstva koja se odnose na temeljna prava.
Potom je ispitao tužbu koju je podnio Bank Saderat Iran. On je isticao tri tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog temeljio se na povredi obveze obrazlaganja, njegovih prava na obranu i njegova prava na djelotvornu sudsku zaštitu. Drugi tužbeni razlog temeljio se na očitoj pogrešci u ocjeni prilikom usvajanja mjera ograničavanja protiv njega. Treći tužbeni razlog temeljio se na povredi načela proporcionalnosti.
U okviru prvog tužbenog razloga, koji se temeljio na povredi obveze obrazlaganja, njegovih prava na obranu i njegova prava na djelotvornu sudsku zaštitu, Opći sud ispitao je svaki dio obrazloženja koje se odnosilo na Bank Saderat Iran i koje se nalazilo u spornim aktima i prijedlozima za usvajanje mjera ograničavanja. Zaključio je da je Vijeće povrijedilo obvezu obrazlaganja u odnosu na drugi razlog, koji se odnosi na financijske usluge, zbog toga što nije bio dovoljno precizan. Zbog te nepreciznosti povrijeđeno je i pravo Banka Saderat Iran na djelotvornu sudsku zaštitu u pogledu drugog razloga. Što se tiče Odluke 2010/413, Provedbene uredbe br. 668/2010, Odluke 2010/644 i Uredbe br. 961/2010, to je pravo povrijeđeno i zbog zakašnjele dostave trećeg prijedloga za donošenje mjera ograničavanja. Naposljetku, Opći je sud smatrao da ispitivanje Odluke 2010/413 i Provedbene uredbe br. 668/2010 sadržava nedostatak zato što u spisu ne postoji nikakva naznaka koja bi upućivala na to da je Vijeće provjerilo relevantnost i utemeljenost elemenata koji se odnose na Bank Saderat Iran. U skladu s time, Opći je sud uvažio prvi tužbeni razlog u dijelu u kojem se odnosio na Odluku 2010/413, Provedbenu uredbu br. 668/2010, Odluku 2010/644 i Uredbu br. 961/2010.
Opći je sud potom ispitao drugi tužbeni razlog, koji se temeljio na očitoj pogrešci u ocjeni prilikom usvajanja mjera ograničavanja prema Banku Saderat Iran. To se ispitivanje odnosilo na razloge koje su bili u dovoljnoj mjeri precizni i koji nisu povrjeđivali obvezu obrazlaganja. Budući da nijedan od tih razloga koje je Vijeće isticalo protiv tužitelja nije opravdavao donošenje mjera ograničavanja protiv njega, Opći je sud uvažio drugi tužbeni razlog i poništio sporne akte u dijelu u kojem su se odnosili na tužitelja a da nije bilo potrebno ispitivati treći tužbeni razlog, koji se temeljio na povredi načela proporcionalnosti.
Bank Saderat Iran je tvrdio da je u odnosu na njega Uredba br. 267/2012 predstavljala odluku donesenu u obliku uredbe, a ne pravu uredbu. Stoga članak 60. stavak 2. Statuta Suda Europske unije nije trebalo primijeniti u ovom slučaju. Opći je sud u točki 123. pobijane presude smatrao da – s obzirom na sudsku praksu Suda – Uredba br. 267/2012, uključujući i njezin Prilog IX., ima narav uredbe, s obzirom da je u njezinu članku 51. stavku 2. predviđeno da je u cijelosti obvezujuća i izravno se primjenjuje u svim državama članicama, što odgovara učincima uredbe kako su predviđeni u članku 288. UFEU‑a. Stoga je u konkretnom slučaju članak 60. stavak 2. Statuta Suda Europske unije bio primjenjiv.
Zahtjevi stranaka
O žalbi
Vijeće od Suda zahtijeva da:
—
ukine pobijanu presudu;
—
da konačno odluči u sporu i odbije tužbu Banka Saderat Iran protiv spornih akata;
—
da naloži Banku Saderat Iran snošenje troškova Vijeća u prvostupanjskom i žalbenom postupku.
Bank Saderat Iran zahtijeva od Suda da odbije žalbu i Vijeću naloži snošenje troškova.
Komisija u cijelosti podržava zahtjeve Vijeća iz njegove žalbe.
Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske od Suda zahtijeva da usvoji žalbu, ukine pobijanu presudu te odbije tužbu koju je podnio Bank Saderat Iran protiv spornih akata.
O protužalbi
Bank Saderat Iran od Suda zahtijeva da:
—
usvoji protužalbu i ukine presudu Općeg suda zbog pogrešaka navedenih u protužalbi;
—
poništi sporne akte (uzete pojedinačno) u dijelu u kojem se odnose na Bank Saderat Iran, i
—
Vijeću naloži snošenje troškova koje je imao Bank Saderat Iran u vezi s protužalbom.
Vijeće zahtijeva od Suda da odbije protužalbu i naloži Banku Saderat Iran snošenje troškova povezanih s protužalbom.
O žalbi
Vijeće ističe da pobijana presuda sadržava više pogrešaka koje se tiču prava.
Prigovor nedopuštenosti tužbenih razloga koji se temelje na povredi temeljnih prava
Pobijana presuda
U točki 44. pobijane presude Opći je sud odbacio tvrdnje Vijeća i Komisije da se Bank Saderat Iran ne može pozivati na zaštitu i jamstva koja se odnose na temeljna prava. On je u točki 39. pobijane presude presudio da pravo Unije ne sadržava pravilo kojim bi se pravne osobe koje su pojavni oblici trećih država sprečavalo da se u svoju korist pozivaju na zaštitu i jamstva koja se odnose na temeljna prava te u točki 40. pobijane presude da, u svakom slučaju, Vijeće i Komisija nisu istaknuli elemente koji omogućuju utvrđenje da tužitelj uistinu i jest pojavni oblik iranske države.
Argumentacija stranaka
Vijeće na početku osporava točke 34. do 43. pobijane presude. Ono smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kad je smatrao da se Bank Saderat Iran – čak i da se utvrdi da je on pojavni oblik iranske države – može u svoju korist pred sudovima Unije pozivati na zaštitu i jamstva koja se odnose na temeljna prava.
Svoju argumentaciju temelji na članku 34. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), prema kojem Europski sud za ljudska prava ne može primati zahtjeve od vladinih organizacija i sličnih subjekata, kao i na drugim jednakovrijednim odredbama, kao što je članak 44. Američke konvencije o ljudskim pravima od 22. studenoga 1969.
Ratio legis
tih odredaba jest činjenica da država ne može biti nositelj temeljnih prava. Čak i ako Ugovori Unije i Povelja Europske unije o temeljnim pravima ne sadržavaju odredbe analogne članku 34. EKLJP‑a, isto se načelo treba primjenjivati.
Vijeće smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava i kad je smatrao da ne postoji nijedan element koji omogućuje zaključivanje da Bank Saderat Iran uistinu predstavlja vladinu organizaciju. Vijeće u tom pogledu navodi:
—
sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava, prema kojoj se mora pažljivo proučiti konkretan činjenični i pravni kontekst kako bi se utvrdilo radi li se o vladinu ili nevladinu subjektu ili organizaciji;
—
radove Komisije Ujedinjenih naroda za međunarodno pravo, posebice njezine komentare o članku 2. točki (b) Konvencije Ujedinjenih naroda usvojene 2. prosinca 2004. o sudskom imunitetu država i njihove imovine, prema kojima koncept „tijela ili institucije države i drugi subjekti” može obuhvaćati državna poduzeća ili druge subjekte koje je osnovala država, a koji obavljaju komercijalne transakcije; i
—
sudsku praksu Suda u području državnih potpora (presuda Francuska/Komisija,
C‑482/99
,
EU:C:2002:294
, t.
55.
).
Dakle, Opći je sud pogrešno smatrao da se – zbog toga što se Bank Saderat Iran bavi komercijalnim djelatnostima koje su regulirane privatnim pravom – te djelatnosti ne mogu kvalificirati „javnom uslugom”, iako su nužne za funkcioniranje gospodarstva jedne države. Opći sud također nije valjano vodio računa o utjecaju iranske vlade na Bank Saderat Iran, bez obzira na smanjenje njezina vlasničkog udjela nakon postupka privatizacije.
Bank Saderat Iran osporava argumentaciju Vijeća.
Ocjena Suda
Treba istaknuti da tužba koju je podnio Bank Saderat Iran ulazi u okvir članka 275. stavka 2. UFEU‑a (presude Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, t.
50.
i Vijeće/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, t.
48.
).
Bank Saderat Iran ističe tužbene razloge koji se temelje na povredi njegovih prava na obranu i njegova prava na djelotvornu sudsku zaštitu. Na takva se prava može pozvati svaka fizička osoba ili svaki subjekt koji podnosi tužbu sudovima Unije (presuda Vijeće/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, t.
49.
).
Isto vrijedi i za tužbene razloge koji se temelje na bitnim povredama postupka, kao što je onaj koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja akta (presuda Vijeće/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, t.
50.
).
Kad je riječ o tužbenim razlozima koji se temelje na očitoj pogrešci u ocjeni ili na povredi općeg načela proporcionalnosti, treba utvrditi da mogućnost državnog subjekta da se na njih poziva predstavlja pitanje koje se odnosi na meritum predmeta (presuda Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, t.
51.
i Vijeće/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, t.
51.
).
Imajući u vidu navedene elemente, valja odbiti žalbeni razlog Vijeća a da nije nužno ispitati argument koji se temelji na pogrešci Općeg suda kad je presudio da nije utvrđeno da je Bank Saderat Iran državni subjekt, zbog toga što je taj argument bespredmetan.
Obveza obrazlaganja, prava na obranu, pravo na djelotvornu sudsku zaštitu i pristup spisu
Pobijana presuda
U točkama 47. do 49. pobijane presude Opći je sud podsjetio na sudsku praksu koja se odnosi na obvezu obrazlaganja akata, predviđenu u članku 296. stavku 2. UFEU‑a. U točkama 50. do 53. iste presude podsjetio je na sudsku praksu koja se odnosi na prava na obranu i obvezu dostave elemenata koji terete zainteresiranog subjekta, kako bi mu se omogućilo da djelotvorno istakne svoje stajalište u vezi s njima.
U točkama 61. i 62. pobijane presude Opći je sud smatrao da – kako bi se ocijenilo poštovanje obveze obrazlaganja i obveze dostave Banku Saderat Iran elemenata koji ga terete – treba uzeti u obzir, uz obrazloženja iz dvaju spornih akata, i dva prijedloga za usvajanje mjera ograničavanja koja je Vijeće dostavilo tužitelju dopisom od 28. listopada 2010., kao i treći prijedlog koji je Vijeće priložilo svojem odgovoru na repliku, predanom 31. svibnja 2011. Prema navodu Općeg suda, ti su prijedlozi podneseni izaslanstvima država članica u kontekstu usvajanja mjera ograničavanja protiv tužitelja te stoga predstavljaju elemente na kojima se te mjere temelje.
U točki 63. pobijane presude Opći je sud utvrdio:
„[...] točno je da su tri prijedloga dostavljena [tužitelju] nakon podnošenja tužbe, pa čak – kada je riječ o prijedlogu priloženom odgovoru na repliku – i poslije izmjene tužbenih zahtjeva nakon usvajanja Odluke 2010/644 i Uredbe br. 961/2010. Stoga oni ne mogu valjano nadopuniti obrazloženje Odluke 2010/413, Provedbene uredbe br. 668/2010, i, kada je riječ o prijedlogu priloženom odgovoru na repliku, Odluke 2010/644 i Uredbe br. 961/2010. Međutim, može ih se uzeti u obzir u okviru ocjene zakonitosti kasnijih akata, odnosno Odluke 2011/783, Provedbene uredbe br. 1245/2011 i Uredbe br. 267/2012, u pogledu triju prijedloga, kao i Odluke 2010/644 i Uredbe br. 961/2010, u pogledu prijedloga dostavljenih 28. listopada 2010.”
U točkama 64. do 73. pobijane presude Opći je sud ispitao svaki od razloga iz spornih akata i prijedloga za usvajanje mjera ograničavanja. Točke 64. do 66. pobijane presude glase:
„64
[Sporni] akti navode sljedeća četiri razloga koji se odnose na [tužitelja]:
—
[tužitelj] je u vlasništvu iranske države, u visini 94 %, prema Odluci 2010/413 i Provedbenoj uredbi br. 668/2010, odnosno djelomično, prema kasnijim aktima [u daljnjem tekstu: prvi razlog];
—
[tužitelj] je pružao financijske usluge subjektima koji su vršili nabavu za potrebe iranskog nuklearnog programa i programa balističkih projektila; među njima se nalaze i subjekti na koje se primjenjuje rezolucija VSUN‑a 1737 (2006) […] [u daljnjem tekstu: drugi razlog];
—
[tužitelj] je još u ožujku 2009. vodio plaćanja i akreditive Organizacije za obrambenu industriju (u daljnjem tekstu: DIO) i društva Iran Electronics Industries (u daljnjem tekstu: IEI), protiv kojih su određene mjere ograničavanja [u daljnjem tekstu: treći razlog];
—
u 2003. [tužitelj] je vodio akreditive za društvo Mesbah Energy Company, koje je bilo povezano s iranskim nuklearnim programom [u daljnjem tekstu: četvrti razlog].
Razlozi navedeni u prijedlozima za usvajanje mjera ograničavanja priloženima dopisu Vijeća od 28. listopada 2010. u cijelosti se podudaraju s razlozima navedenim u [spornim] aktima.
Treći prijedlog za usvajanje mjera ograničavanja, koji je priložen odgovoru na repliku, dodaje i peti razlog, prema kojem je tužitelj pružao financijske usluge društvu Sanam Industria Group.”
U točki 73. Opći je sud presudio da je Vijeće povrijedilo obvezu obrazlaganja kao i obvezu dostave tužitelju elemenata koji ga terete u pogledu drugog razloga, zbog toga što je isti neprecizan, ali i da su navedene obveze poštovane u pogledu ostalih razloga.
Kada je riječ o pristupu spisu, Opći je sud u točki 79. pobijane presude presudio da Vijeće nije tužitelju omogućilo pravodoban pristup prijedlozima za usvajanje mjera ograničavanja, s obzirom na to da su dva prijedloga dostavljena u prilogu dopisu od 28. listopada 2010., a treći u prilogu odgovoru na repliku, dok je rok koji je Vijeće dalo tužitelju da podnese svoje očitovanje nakon usvajanja Odluke 2010/413 i Provedbene uredbe br. 668/2010 istjecao 15. rujna 2010.
Odlučujući o tužiteljevoj mogućnosti da djelotvorno istakne svoje stajalište, Opći je sud u točkama 82. i 83. pobijane presude smatrao da je tužitelj imao za to priliku, osim u pogledu, s jedne strane, drugog razloga Vijeća, koji je bio u prevelikoj mjeri nejasan, i, s druge strane, triju prijedloga za usvajanje mjera ograničavanja, iz razloga što mu nisu bili dostupni na dan 15. rujna 2010.
U točki 86. pobijane presude Opći sud je ustvrdio da je Vijeće prilikom provođenja preispitivanja uzelo u obzir očitovanje tužitelja. Osobito je u točki 85. navedene presude istaknuo da je Vijeće ispravilo naznaku prema kojoj je temeljni kapital u Bank Saderat Iran držala iranska država, a čiju je točnost potonja osporila.
U točki 90. pobijane presude Opći je sud presudio da je povrijeđeno tužiteljevo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu, a zbog nedostatka preciznosti drugog razloga navedenog od strane Vijeća, kao i zbog zakašnjele dostave triju prijedloga za usvajanje mjera ograničavanja.
Argumentacija stranaka
Kao prvo, pod naslovom „Obveza obrazlaganja”, Vijeće smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava ocjenjujući svaki razlog zasebno, umjesto da ih je ispitao zajedno. Ti su razlozi, prema svemu sudeći, povezani. Osobito su treći i četvrti razlog samo precizniji opis ponašanja navedenog u drugom. Usto, čak i ako drugi razlog nije navodio imena subjekata kojima je Bank Saderat Iran pružao bankarske usluge, a koji se nalaze na popisima Ujedinjenih naroda i Unije, on je navedeni razlog mogao osporiti u slučaju da se nijedan od njegovih klijenata nije nalazio na popisima Ujedinjenih naroda ili Unije.
Komisija tvrdi da se stajalište Općeg suda iz točke 73. pobijane presude, prema kojem je tužba za poništenje osnovana u pogledu određenih razloga, ali ne i u pogledu drugog razloga, ne može obraniti. Ne može se smatrati da je Vijeće povrijedilo obvezu obrazlaganja i dostave u pogledu tužitelja za svaki razlog odvojeno.
U svojem intervencijskom podnesku Ujedinjena Kraljevina također osporava zaključak Općeg suda prema kojem je drugi razlog pretjerano nejasan, s obzirom na to da se mora promatrati zajedno s razlozima koji mu slijede.
Kao drugo, pod naslovom „Pristup spisu”, Vijeće osporava odluku Općeg suda iz točke 61. pobijane presude, prema kojoj, „kako bi se ocijenilo poštovanje obveze obrazlaganja i obveze dostave zainteresiranom subjektu elemenata koji ga terete, valja uzeti u obzir, uz razloge iz spornih akata, i tri prijedloga za usvajanje mjera ograničavanja koja je Vijeće dostavilo [tužitelju]”.
Ono ističe da je Opći sud pogrešno primijenio sudsku praksu koju navodi u točki 52. pobijane presude, koja je utvrđena u kontekstu prvih predmeta koji se odnose na terorizam, u slučajevima kad nije dostavljen nijedan element koji opravdava uvrštavanje na popis osoba, subjekata i tijela koja su predmet mjera ograničavanja, kao i to da su u tim okolnostima izrazi „razlozi” i „elementi” međusobno zamjenjivi. U ovom su predmetu akti sadržavali razloge, tako da dostava prijedloga za usvajanje mjera ograničavanja koji u svakom slučaju nisu imali nikakvu dodanu vrijednost nije bila ničim opravdana.
Što se tiče elemenata koji se nisu nalazili u izlaganju razloga Vijeća, ni njih nije trebalo zasebno dostaviti jer se ne može po službenoj dužnosti pretpostaviti da ih je Vijeće koristilo kao razloge i kao dokaze. Prema mišljenju Vijeća, Opći je sud trebao primijeniti sudsku praksu koju je naveo u točki 53. pobijane presude, prema kojoj je Vijeće – kad su razlozi dovoljno precizni – dužno odobriti pristup svim upravnim dokumentima koji nisu povjerljivi, a koji se odnose na predmetnu mjeru, isključivo na zahtjev zainteresirane stranke (presuda Bank Melli Iran/Vijeće,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, t.
97.
).
Ujedinjena Kraljevina ističe – referirajući se na točku 111. presude Komisija i dr./Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
) – da, kad je riječ o popisima subjekata koji su predmet mjera ograničavanja, treba objaviti samo prikaz razloga za uvrštavanje na takve popise koje je dalo Vijeće, a ne i prijedloge za uvrštavanje dotičnih subjekata.
Bank Saderat Iran slaže se s argumentacijom Općeg suda. On ističe da treći i četvrti razlog ne mogu učiniti drugi razlog preciznijim.
Bank Saderat Iran ističe da je Vijeće bilo dužno dostaviti prijedloge za uvrštenje na navedene popise istog dana kad je ono provedeno ili odmah nakon toga, s obzirom na to da se radilo o jedinim elementima sadržanima u spisu. Kad je riječ o tvrdnji Vijeća prema kojoj Bank Saderat Iran nije imao nikakvu korist od dobivanja navedenih prijedloga za uvrštenje, Bank Saderat Iran odgovara da nije na Vijeću da ocjenjuje elemente spisa koji mogu biti važni za tužitelja. Bilo bi protivno pravima na obranu kad bi se Vijeću dopustilo da provodi izbor elemenata iz spisa koje treba uvažiti.
Bank Saderat Iran osporava argument prema kojem je u ovom predmetu trebalo primijeniti sudsku praksu iz presude Bank Melli Iran/Vijeće (
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
), s obzirom na to da nije raspolagao dovoljno preciznim informacijama koje bi mu omogućile da djelotvorno istakne svoje stajalište o elementima koji ga terete. On ističe da su i Opći sud i Vijeće svoje odluke temeljili na pretpostavci da prijedlozi za uvrštenje na popise subjekata koji su predmet mjera ograničavanja predstavljaju dokaze, iako to nije slučaj.
Ocjena Suda
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, obveza obrazlaganja akta koji pogađa neku osobu, a koja proizlazi iz načela poštovanja prava na obranu, ima za cilj, s jedne strane, toj osobi na koju se odnosi dati dostatnu uputu o tome je li mjera osnovana ili sadržava li eventualno neku pogrešku koja omogućuje osporavanje njezine valjanosti pred sudom Unije i, s druge strane, tom sudu omogućiti da izvrši nadzor zakonitosti te mjere (vidjeti presude Vijeće/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, t.
49.
i navedenu sudsku praksu, te Vijeće/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, t.
74.
).
Obrazloženje koje se zahtijeva u skladu s člankom 296. UFEU‑a treba biti primjereno prirodi predmetnog akta i kontekstu u kojem je usvojen. Zahtjev obrazlaganja se mora ocijeniti s obzirom na okolnosti predmetnog slučaja, osobito sadržaj akta, prirodu navedenih razloga i interes koji adresati mjere ili druge osobe na koje se akt izravno i osobno odnosi mogu imati u dobivanju objašnjenja. Nije potrebno da se u obrazloženje unesu svi relevantni činjenični i pravni elementi jer se dostatnost obrazloženja mora ocijeniti ne samo u odnosu na njegov sadržaj nego i u odnosu na njegov kontekst i sva pravna pravila koja uređuju predmetno područje (vidjeti presudu Vijeće/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, t.
53.
i navedenu sudsku praksu). Akt koji pogađa neku osobu dovoljno je obrazložen ako je donesen u kontekstu poznatom toj osobi, koji joj omogućuje da razumije doseg mjere koja se na nju odnosi (presude Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, t.
71.
, te Vijeće/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, t.
75.
).
Kad je riječ o mjerama ograničavanja, bez da se zahtijeva detaljan odgovor na podnesena očitovanja dotične osobe, obveza obrazlaganja predviđena člankom 296. UFEU‑a podrazumijeva u svim okolnostima, uključujući i kad obrazloženje akta Unije odgovara razlozima koje je izložilo neko međunarodno tijelo, da to obrazloženje utvrdi individualne, specifične i konkretne razloge zbog kojih nadležne vlasti smatraju da na dotičnu osobu trebaju biti primijenjene mjere ograničavanja. Stoga sud Unije mora osobito provjeriti jesu li navedeni razlozi dovoljno precizni i konkretni (vidjeti u tom smislu presude Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
116.
i
118.
, kao i Vijeće/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, t.
76.
).
U ovom predmetu Opći sud prilikom ispitivanja drugog razloga nije počinio pogrešku koja se tiče prava, s obzirom na to da Vijeće pred njim nije tvrdilo da drugi do četvrti razlog treba promatrati zajedno.
U svakom slučaju – pa čak i ako se pretpostavi, kako to tvrdi Vijeće, da je drugi razlog trebalo shvatiti u skladu s trećim i četvrtim razlogom – zajedničko tumačenje navedenih razloga ne bi omogućilo Banku Saderat Iran da konkretno sazna koje je bankarske usluge pružio i kojim subjektima „koji su vršili nabavu za potrebe iranskog nuklearnog programa i programa balističkih projektila”, a među kojima su i neki na koje se „primjenjuje rezolucija VSUN‑a 1737 (2006) […]”. U tim se okolnostima Općem sudu ne može staviti na teret to što je u točki 73. pobijane presude zaključio da je drugi razlog za uvrštenje na navedene popise previše neodređen.
Naposljetku, kad je riječ o pristupu spisu, Opći je sud pravilno u točkama 77., 83. i 102. pobijane presude smatrao da je Vijeće bilo dužno, prije usvajanja mjera ograničavanja, uvjeriti se da elementi stavljeni na teret Banku Saderat Iran istom mogu biti dostavljeni pravodobno, kako bi on djelotvorno mogao istaknuti svoje stajalište, kao i da je zakašnjela dostava triju prijedloga za usvajanje mjera ograničavanja povrjeđivala tužiteljeva prava na obranu i njegovo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu te je stoga utjecala na zakonitost Odluke 2010/413, Provedbene uredbe br. 668/2010, Odluke 2010/644 i Uredbe br. 961/2010, u dijelu u kojem se ti akti odnose na Bank Saderat Iran.
Nedostaci u ispitivanju Vijeća
Pobijana presuda
Također u okviru tužbenog razloga koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja, prava na obranu te prava na djelotvornu sudsku zaštitu, Opći sud na sljedeći način sažima argumentaciju Banka Saderat Iran:
„91 [Tužitelj] navodi da Vijeće nije provelo stvarno ispitivanje okolnosti slučaja, već se ograničilo na usvajanje prijedloga koje su podnijele države članice. Taj nedostatak utječe kako na ispitivanje koje je prethodilo usvajanju mjera ograničavanja protiv njega tako i na periodično preispitivanje tih mjera.”
Opći je sud odlučio kako slijedi:
„95
U ovom predmetu, s jedne strane, ništa iz sudskog spisa ne upućuje na to da je Vijeće provjerilo relevantnost i valjanost dokaza u pogledu [tužitelja] koji su mu podneseni prije usvajanja Odluke 2010/413 i Provedbene uredbe br. 668/2010. Naprotiv, pogrešna naznaka u tim aktima u pogledu stupnja sudjelovanja iranske države u temeljnom kapitalu [tužitelja], čiju netočnost Vijeće nije osporilo, pokazuje da nikakva provjera u tom smislu nije postojala.
S druge strane, iz gore navedenih točaka 84. do 86. proizlazi da je Vijeće prilikom usvajanja kasnijih [spornih] akata, preispitalo okolnosti slučaja u svjetlu očitovanja [tužitelja], jer je ispravilo naznaku koja se odnosi na sudjelovanje iranske države u tužiteljevu kapitalu te je izrazilo svoje stajalište o tužiteljevim argumentima u pogledu djelatnosti povezanih s akreditivima.
[...]
U tim okolnostima, u pogledu Odluke 2010/413 i Provedbene uredbe br. 668/2010, treba prihvatiti argumente [tužitelja] koji se odnose na nedostatke ispitivanja koje je provelo Vijeće, dok ih u preostalom dijelu valja odbiti.”
U točki 100. pobijane presude Opći je sud zaključio da Vijeće prilikom usvajanja Odluke 2010/413 i Provedbene uredbe br. 668/2010 nije poštovalo obvezu ispitivanja relevantnosti i osnovanosti informacija i dokaza u vezi s tužiteljem koji su mu podneseni, što ima za posljedicu to da su ti akti nezakoniti.
Argumentacija stranaka
Vijeće, koje podupire Komisija, smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kad je u točkama 94. i 95. pobijane presude zahtijevao postojanje u spisu indicija koje upućuju na to da je Vijeće provjerilo elemente koji su mu podneseni. Ono ističe da se ne može utvrditi koje indicije treba podnijeti kako bi se pokazalo da su članovi Vijeća uistinu proveli takvu provjeru, te uz to dodaje i da određeni elementi potječu iz povjerljivih izvora kojima svi članovi Vijeća nemaju pristup.
Bank Saderat Iran ističe da pravno načelo prema kojem Vijeće mora ocijeniti relevantnost i osnovanost informacija i dokaznih elemenata koji su mu podneseni nije osporeno. On smatra da je Opći sud – u prilog svojem zaključku da Vijeće nije tako postupilo – imao pravo spomenuti nepostojanje ikakvog dokaza o provođenju adekvatne provjere Vijeća. Osim toga, on ističe da Vijeće priznaje da nije provelo nikakvu provjeru tvrdnji sadržanih u prijedlozima koji su mu podneseni u pogledu naznačavanja Banka Saderat Iran subjektom koji je predmet mjera ograničavanja upravo zato što nije imalo pristup dokazima na kojima ti prijedlozi počivaju, a koji su se smatrali povjerljivima.
Ocjena Suda
Iz pobijane presude proizlazi da je činom usvajanja Odluke 2010/413 i Provedbene uredbe br. 668/2010 Bank Saderat Iran uvršten na popis subjekata protiv kojih su određene mjere ograničavanja, i to jedino na temelju prijedloga za uvrštenje koje su podnijele države članice. Međutim, Opći sud nije pokazao zbog čega taj element može predstavljati jedan od razloga za poništenje iz članka 263. UFEU‑a.
Kako je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 95. svojeg mišljenja, provjera relevantnosti i utemeljenosti elemenata podnesenih Vijeću prije usvajanja Odluke 2010/413 i Provedbene uredbe br. 668/2010, a koji terete tužitelja, ne može predstavljati bitnu povredu postupka usvajanja tih akata, čije bi nepoštovanje moglo dovesti do njihove nezakonitosti. Opći sud nije utvrdio da je takav oblik predviđen UFEU‑om ili nekim aktom sekundarnog prava.
Opći sud nije utvrdio ni na koji bi način taj element mogao doprinijeti povredi obveze obrazlaganja, prava na obranu Banka Saderat Iran ili njegova prava na djelotvornu sudsku zaštitu, koje Bank Saderat Iran navodi u svojem prvom tužbenom razlogu, ili općenito povredi bilo kojeg drugog pravnog pravila.
Kako Opći sud nije dokazao da je ikoji od razloga za poništenje iz članka 263. UFEU‑a utjecao na valjanost Odluke 2010/413 i Provedbene uredbe br. 668/2010, zbog nepostojanja provjere relevantnosti i utemeljenosti elemenata koji se odnose na tužitelja, valja utvrditi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 94. pobijane presude presudio da je Vijeće dužno, prilikom usvajanja prvog akta kojim se određuju mjere ograničavanja protiv subjekata koji navodno sudjeluju u širenju nuklearnog oružja, ispitati relevantnost i utemeljenost informacija i dokaza koje mu je podnijela država članica ili visoki predstavnik Unije za vanjsku i sigurnosnu politiku. Stoga je Opći sud počinio istu pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 100. pobijane presude zaključio da Vijeće prilikom usvajanja Odluke 2010/413 i Provedbene uredbe br. 668/2010 nije poštovalo obvezu ispitivanja relevantnosti i utemeljenosti informacija i dokaza u vezi s tužiteljem koji su mu podneseni, što je dovelo do toga da su te mjere nezakonite.
Očita pogreška u ocjeni
Pobijana presuda
Opći je sud u točki 106. pobijane presude smatrao da je – imajući u vidu nepostojanje obrazloženja drugog razloga kojeg je Vijeće navelo protiv tužitelja – dovoljno da se ograniči na provjeru utemeljenosti prvog, trećeg, četvrtog i petog od navedenih razloga.
U točki 107. navedene presude presudio je da prvi razlog – prema kojem je Bank Saderat Iran banka koja je 94 % u vlasništvu iranske vlade – počiva na pogrešnom činjeničnom utvrđenju i stoga ne može opravdati mjere ograničavanja usvojene protiv tužitelja Odlukom 2010/413 i Provedbenom uredbom br. 668/2010.
Kada je riječ o četvrtom razlogu, koji se odnosi na Mesbah Energy Company, Opći je sud u točki 109. navedene presude presudio da Vijeće nije podnijelo niti jedan dokaz ili informaciju kako bi dokazalo da su te usluge pružene, ili da je tužitelj čak i znao za umiješanost Mesbah Energy Company – koja 2003. još nije bila obuhvaćena mjerama ograničavanja – u širenje nuklearnog oružja.
U točki 110. pobijane presude Opći je sud presudio da se isto primjenjuje i na peti razlog, u dijelu u kojem je riječ o zakonitosti Odluke 2011/783, Provedbene uredbe br. 1245/2011 i Uredbe br. 267/2012. Naime, dok tužitelj osporava da je pružao financijske usluge društvu Sanam Industria Group nakon što su protiv ovoga bile usvojene mjere ograničavanja, Vijeće ne prilaže niti jedan element koji bi omogućio suprotno utvrđenje, ili koji bi dokazao da je tužitelj bio upoznat sa sudjelovanjem Sanam Industria Group u širenju nuklearnog oružja, čak i prije usvajanja mjera ograničavanja protiv tog društva.
Kada je riječ o trećem razlogu, tužitelj nije osporavao da su DIO i IEI sudjelovali u aktivnostima širenja nuklearnog oružja, već to da su usluge koje je pružao tim subjektima opravdavale usvajanje mjera ograničavanja protiv njega. U tom je pogledu navodio da navedene usluge predstavljaju redovne bankarske usluge koje je pružao u prošlosti u kontekstu obrade izvoznih akreditiva izdanih od strane trećih banaka, te da se nisu odnosile na transakcije povezane sa širenjem nuklearnog oružja. Kako bi provjerio utemeljenost tih argumenata, Opći je sud od Vijeća zahtijevao da mu dostavi detaljne informacije koje se odnose na akreditive koje je za DIO i IEI obrađivao tužitelj. Kako Vijeće na zahtjev Općeg suda nije dostavilo elemente, on je u točki 116. pobijane presude presudio da se nemogućnost provjere utemeljenosti tužiteljevih argumenata može pripisati nepoštivanju obveze podnošenja relevantnih dokaza i informacija od strane Vijeća.
Imajući te elemente u vidu, Opći je sud u točki 116. pobijane presude zaključio da drugi tužbeni razlog treba prihvatiti.
Argumentacija stranaka
Kada je riječ o četvrtom razlogu koji se odnosi na akreditive za račun društva Mesbah Energy Company, Vijeće ističe da Opći sud nije valjano vodio računa o tajnoj naravi aktivnosti, zbog čega dokazi potječu iz povjerljivih izvora i ne može ih se uvijek dostaviti. Ono naglašava i načelo uzajamnog povjerenja između država članica i institucija, kao i načelo lojalne suradnje. Vijeće usto ističe i da, prema sudskoj praksi Europskog suda za ljudska prava, ne postoji apsolutno pravo na otkrivanje dokaza. Ako se takvo načelo primjenjuje na optužbe u kaznenim postupcima, ono se
a fortiori
primjenjuje na predmetne mjere ograničavanja, koje predstavljaju mjere osiguranja.
Kada je riječ o trećem razlogu, koji se odnosi na obradu, u mjesecu ožujku 2009., akreditiva DIO‑a, koji je obuhvaćen Rezolucijom 1737 (2006), i IEI‑a, koji je obuhvaćen Odlukom 2008/475, Vijeće tvrdi da Bank Saderat Iran nije osporio njihovo postojanje, već je tvrdio da je riječ o redovnim bankarskim uslugama u okviru kreditiranja izvoza. Vijeće, koje podupire Ujedinjena Kraljevina, ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je presudio da je Vijeće trebalo dostaviti detaljne informacije o tim akreditivima. Smatra da je njihova obrada sama po sebi dostajala za opravdavanje mjera ograničavanja protiv Bank Saderat Iran. U tom pogledu podsjeća da veći broj odredaba, kao što su članak 1. stavak 4. i članak 15. stavak 1. Odluke 2010/413, članak 4. Uredbe br. 267/2012, točka 7. Rezolucije Vijeća sigurnosti 1737 (2006), i točka 5. Rezolucije Vijeća sigurnosti 1747 (2007), zabranjuju izvoz iz Irana, i konkretnije, kupovinu u Iranu ili prijevoz iz Irana, robe koja je opasna s aspekta širenja nuklearnog oružja, uključujući i u druge države, kao i oružja i naoružanja, tako da je pogrešno pretpostavljati da akreditivi koji su omogućavali izvoz od strane DIO‑a i IEI‑a nisu imali nikakve veze s djelatnostima širenja nuklearnog oružja Islamske Republike Irana. Vijeće smatra da je Opći sud pogrešno zamijenio ocjenu Vijeća o tome što je primjereno svojom ocjenom, u pogledu činjenica koje opravdavaju zamrzavanje imovine kao mjere osiguranja, čime je prekršio vlastitu sudsku praksu (vidjeti, u tom smislu, presudu People’s Mojahedin Organization of Iran/Vijeće,
T‑256/07
,
EU:T:2008:461
, t.
138.
).
Ujedinjena Kraljevina ističe da je Bank Saderat Iran vrlo važna iranska banka, koja u Iranu zauzima središnji položaj, koji joj omogućuje pružanje potpore djelatnostima koje predstavljaju rizik od širenja nuklearnog oružja. U osnovi se nalazi pod kontrolom iranske vlade, te se valja pribojavati da – s obzirom na njezin položaj – može pružiti takvu potporu. Prema mišljenju te države članice, to opravdava određivanje mjera osiguranja, imajući u vidu legitimni i vrlo važan cilj stvaranja pritiska na Iran kako bi okončao svoje djelatnosti koje predstavljaju rizik od širenja nuklearnog oružja, a radi očuvanja mira i sigurnosti. Odluke takve naravi potpadaju pod diskrecijsku ovlast Vijeća.
Komisija ističe da aktivnosti Banka Saderat Iran treba promatrati u općenitijoj perspektivi te da se ne mogu ispitivati kao pojedinačne transakcije izvan konteksta. Ona podsjeća da je uvrštavanje Banka Saderat Iran na popis poduzelo Vijeće sigurnosti.
Uvrštavanje banaka na popise uvjetovano je potrebom Irana za korištenjem bankarskim uslugama radi uvoza urana, tehnologije i drugih materijala. Prema Komisijinu mišljenju, isključenje banke kakav je Bank Saderat Iran s jednog od glavnih financijskih tržišta na kojem se odvijaju transakcije te vrste racionalno je povezano s ciljem međunarodne zajednice da se spriječi razvoj i širenje nuklearnog oružja. Vijeće nije obvezno dokazati da su usluge ili transakcije o kojima se konkretno radi „izravno” povezane sa širenjem nuklearnog oružja, što se čini da priželjkuje Opći sud. Dovoljno je da subjekt koji će se uvrstiti na popis pruža usluge trećim osobama, kakve su u ovom predmetu DIO i IEI, za koje je poznato da sudjeluju u širenju nuklearnog oružja.
Bank Saderat Iran osporava argumente Vijeća, Komisije i Ujedinjene Kraljevine.
Ocjena Suda
Argumentacija Vijeća odnosi se isključivo na ocjenu utemeljenosti trećeg i četvrtog razloga od strane Općeg suda.
Kada je riječ o elementima koji su uzeti u obzir radi opravdavanja uvrštenja Banka Saderat Iran na navedene popise kao i radi dokazivanja utemeljenosti tog uvrštenja, treba podsjetiti da učinkovitost sudskog nadzora koju jamči članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima posebice zahtijeva da se sud Unije uvjeri da se odluka koja dotičnu osobu ili subjekt osobno pogađa temelji na dovoljno čvrstoj činjeničnoj osnovi. To podrazumijeva provjeru činjenica navedenih u obrazloženju koje podupire navedenu odluku, kako sudski nadzor ne bi bio ograničen na ocjenu apstraktne vjerojatnosti navedenih razloga, nego kako bi obuhvatio pitanje jesu li ti razlozi, ili barem jedan od njih za koji se smatra da je sam po sebi dovoljan da bi se na njemu temeljila ta odluka, dokazani (vidjeti u tom smislu presude Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
119.
; Vijeće/Fulmen i Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, t.
64.
; Vijeće/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, t.
73.
; Anbouba/Vijeće,
C‑605/13 P
,
EU:C:2015:248
, t.
45.
; Anbouba/Vijeće,
C‑630/14 P
,
EU:C:2015:247
, t.
46.
kao i Ipatau/Vijeće,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
, t.
42.
te Vijeće/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, t.
109.
).
U tu svrhu, na sucu je Unije da obavi to ispitivanje i da zahtijeva, ako je potrebno, da nadležno tijelo Unije podnese podatke ili dokaze relevantne za takvo ispitivanje, bili oni povjerljivi ili ne (vidjeti presude Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
120.
te Vijeće/Fulmen i Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, t.
65.
, te Vijeće/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, t.
110.
).
Ako nadležno tijelo Unije ne može postupiti po zahtjevu suda Unije, tada je na sudu da odluku temelji samo na onim elementima koji su mu priopćeni (vidjeti presude Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
123.
, Vijeće/Fulmen i Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, t.
68.
, te Vijeće/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, t.
111.
).
Što se tiče četvrtog razloga koji se odnosi na Mesbah Energy Company, Vijeće ne osporava da nije podnijelo niti jedan dokaz, kako je Opći sud i utvrdio u točki 109. pobijane presude. Naprotiv, Vijeće ističe da dokazi o podršci koju je Bank Saderat Iran pružao nuklearnim aktivnostima Islamske Republike Irana potječu iz povjerljivih izvora, čije bi otkrivanje omogućilo identifikaciju osoba koje su ih dostavile, što bi, među ostalim, ugrozilo njihove živote i sigurnost.
U tom pogledu, treba utvrditi da se taj argument prvi put navodi u žalbi. No, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, dopuštanje stranci da pred Sudom prvi put iznese neki razlog koji nije iznijela pred Općim sudom dovelo bi do toga da joj se dopusti da pred Sudom, čija je nadležnost u žalbenom postupku ograničena, pokrene postupak o sporu koji je širi od onoga o kojem je odlučivao Opći sud. Nadležnost Suda u okviru žalbe ograničena je na ocjenu pravnih utvrđenja u vezi s razlozima i argumentima navedenima u prvom stupnju postupka (presuda Švedska i dr./API i Komisija,
C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, t.
126.
i navedena sudska praksa).
Stoga je argument koji se temelji na povjerljivosti dokaza nedopušten.
S obzirom na sve navedeno, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 109. pobijane presude presudio da četvrti razlog ne može opravdati usvajanje mjera ograničavanja protiv Banka Saderat Iran.
Kada je riječ o trećem razlogu, Opći je sud smatrao – s obzirom na nepostojanje detaljnih informacija o akreditivima koje je za DIO i IEI obrađivao Bank Saderat Iran – da ne može provjeriti utemeljenost argumenata Banka Saderat Iran. Treba odbiti argumente Vijeća, Komisije i Ujedinjene Kraljevine koji se temelje na članku 1. stavku 4. i članku 15. stavku 1. Odluke 2010/413, članku 4. Uredbe br. 267/2012, i na točkama 5., 7. i 14. Rezolucija Vijeća sigurnosti 1737 (2006), 1747 (2007) i 1929 (2010), a kojima se dokazuje da obrada izvoznih akreditiva DIO‑a i IEI‑a od strane Bank Saderat Iran sama po sebi predstavlja potporu iranskim djelatnostima koje su osjetljive u pogledu širenja nuklearnog oružja. S obzirom da Vijeće nije podnijelo niti jedan dokaz pred Općim sudom koji bi dokazivao da su se ti akreditivi odnosili na robu čiji je izvoz iz Irana bio zabranjen na temelju odredaba gore navedenih akata i rezolucija, ono nije dokazalo da su usluge koje je DIO‑u i IEI‑u pružala Bank Saderat Iran predstavljale takvu potporu. Stoga Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 116. pobijane presude zaključio da drugi tužbeni razlog valja usvojiti.
Iz toga slijedi da argumentaciju Vijeća glede ocjene utemeljenosti četvrtog i trećeg razloga od strane Općeg suda treba odbiti.
Zaključci ispitivanja žalbe
Iz ispitivanja žalbe proizlazi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava u zaključivanju kada je u točki 100. pobijane presude zaključio da Vijeće prilikom usvajanja Odluke 2010/413 i Provedbene uredbe br. 668/2010 nije poštovalo obvezu ispitivanja relevantnosti i utemeljenosti informacija i dokaza u vezi s Bank Saderat Iran koji su mu podneseni. Međutim, valja provjeriti može li se izreka presude održati na snazi na temelju razloga pobijane presude koji ne sadržavaju pogreške koje se tiču prava.
Iz pobijane presude proizlazi da je Opći sud sporne akte poništio na temelju više razloga.
Stoga, iako je Opći sud u točki 100. pobijane presude pogrešno smatrao da nedostatak u odluci Vijeća opravdava poništenje Odluke 2010/413 i Provedbene uredbe br. 668/2010 u dijelu u kojem se odnose na Bank Saderat Iran, ipak je u točki 102. pobijane presude te akte poništio zbog drugih nedostataka, pri čemu Sud nije u tom pogledu utvrdio postojanje pogreške koja se tiče prava. Iz navedenoga slijedi da utvrđeni nedostatak iz točke 100. pobijane presude ne utječe na njezinu izreku.
Iz svih ovih razmatranja proizlazi da žalbu treba odbiti.
O protužalbi
Bank Saderat Iran u potporu svojoj protužalbi ističe dva protužalbena razloga. Prvi se protužalbeni razlog temelji na neutemeljenosti spornih akata. Drugi se protužalbeni razlog odnosi na vremenske učinke pobijane presude.
Prvi protužalbeni razlog, koji se odnosi na neutemeljenost spornih akata
Argumentacija stranaka
Svojim prvim protužalbenim razlogom Bank Saderat Iran navodi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada se u točki 95. pobijane presude oslonio na pogrešnu pretpostavku prema kojoj informacije kojima je raspolagalo Vijeće pravno predstavljaju dokaze čiju relevantnost i utemeljenost Vijeće može ispitati. Međutim, u spisu se nije nalazio niti jedan dokaz, tako da je ispitivanje dokaza po logici stvari bilo nemoguće. Već po toj osnovi Opći je sud trebao poništiti prvotne akte kao i kasnije akte.
Vijeće smatra da prvi protužalbeni razlog nije osnovan.
Ocjena Suda
Kada je riječ o prvom protužalbenom razlogu, valja istaknuti da – sukladno članku 169. stavku 1. i članku 178. stavku 1. Poslovnika Suda – svaka žalba ili protužalba za predmet može imati samo potpuno ili djelomično ukidanje odluke Općeg suda.
U ovom je slučaju Bank Saderat Iran pred Općim sudom ishodio poništenje predmetnih uvrštenja u skladu s tužbenim zahtjevom iz njegove tužbe. Prvim protužalbenim razlogom se u stvarnosti želi ishoditi samo zamjena obrazloženja, a da pri tome ta zamjena na opravdava poništenje – pa makar i djelomično – odluke Općeg suda. Stoga prvi protužalbeni razlog valja odbiti kao nedopušten.
Drugi protužalbeni razlog, koji se odnosi na vremenske učinke pobijane presude
Argumentacija stranaka
Svojim drugim protužalbenim razlogom Bank Saderat Iran tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točkama 121. do 124. pobijane presude presudio da se članak 60. stavak 2. Statuta Suda Europske unije primjenjuje na sporne akte koji imaju oblik uredbe. Prema njegovu mišljenju, pojedinačnu se naznaku koja predstavlja – kao što je slučaj u ovom predmetu – pojedinačnu odluku u obliku uredbe, ne bi trebalo smatrati dijelom uredbe u smislu članka 60. stavka 2. navedenog statuta. Stoga je poništenje naznake Bank Saderat Iran u spornim aktima trebalo proizvesti trenutačne učinke. U tom pogledu navodi sudsku praksu koja se odnosi na antidampinške uredbe, kao i činjenicu da su osobe i subjekti pojedinačno obaviješteni o naznakama.
Vijeće i Komisija ističu da drugi protužalbeni razlog nije osnovan.
Ocjena Suda
Iz prvog stavka članka 60. Statuta Suda Europske unije proizlazi da žalba nema suspenzivni učinak. Međutim, prema drugom stavku tog članka, odstupajući od članka 280. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, odluke Općeg suda kojima se uredba proglašava ništavom stupaju na snagu tek istekom roka za podnošenje žalbe ili, ako je u tom roku podnesena žalba, od dana njezina odbijanja.
Kako je Sud već ranije presudio, uredbe kojima se nalaže zamrzavanje financijskih sredstava naznačenih osoba i subjekata istodobno predstavljaju akte opće primjene, u mjeri u kojoj ti akti zabranjuju kategoriji adresata određenoj na općenit i apstraktan način osobito stavljanje na raspolaganje sredstava i gospodarskih izvora osobama i subjektima čija se imena nalaze na popisima sadržanima u prilozima tim aktima, i skup pojedinačnih odluka u pogledu tih osoba i subjekata (vidjeti u tom smislu presude Kadi i Al Barakaat International Foundation/Vijeće i Komisija,
C‑402/05 P i C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, t.
241.
do
244.
, i Gbagbo i dr./Vijeće,
C‑478/11 P do C‑482/11 P
,
EU:C:2013:258
, t.
56.
).
Pojedinačna narav tih akata omogućuje – u skladu s člankom 275. stavkom 2. i člankom 263. stavkom 4. UFEU‑a – pristup fizičkim i pravnim osobama sudovima Unije (presuda Gbagbo i dr./Vijeće,
C‑478/11 P do C‑482/11 P
,
EU:C:2013:258
, t.
57.
). Međutim, okolnost da su osobe i subjekti koji su predmet mjera ograničavanja nametnutih spornom uredbom određeni poimence, na način da se čini kao da se na njih ta uredba izravno i osobno odnosi u smislu članka 263. stavka 4. UFEU‑a, ne znači da taj akt nema opću primjenu u smislu članka 288. stavka 2. UFEU‑a, i da ga se ne može kvalificirati „uredbom” (presuda Kadi i Al Barakaat International Foundation/Vijeće i Komisija,
C‑402/05 P i C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, t.
241.
).
U ovom predmetu, kako je Opći sud presudio u točki 123. pobijane presude, Uredba br. 267/2012, uključujući i njezin Prilog IX., ima narav uredbe, jer njezin članak 51. stavak 2. predviđa da je u cijelosti obvezujuća i izravno se primjenjuje u svim državama članicama, što odgovara učincima uredbe kako su predviđeni u članku 288. UFEU‑a.
Stoga Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 124. pobijane presude presudio da se u ovom predmetu doista primjenjuje članak 60. stavak 2. Statuta Suda Europske unije.
Stoga protužalbu valja odbiti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kada žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da Vijeće nije uspjelo u postupku i budući da je Bank Saderat Iran zatražio da ono snosi troškove, treba mu naložiti da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove Banka Saderat Iran iz obaju stupnjeva postupka.
Budući da Bank Saderat Iran nije uspio u postupku po protužalbi i budući da je Vijeće zatražilo da on snosi troškove, treba mu naložiti da, osim vlastitih troškova povezanih s protužalbom, snosi i troškove Vijeća.
Članak 140. stavak 1. Poslovnika koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak predviđa da države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.
Ujedinjena Kraljevina i Komisija snosit će vlastite troškove iz obaju stupnjeva postupka.

Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Protužalba se odbija.

3.
Vijeće Europske unije snosit će, osim vlastitih, i troškove Banka Saderat Iran iz obaju stupnjeva postupka, osim troškova protužalbe.

4.
Bank Saderat Iran snosit će, osim vlastitih troškova povezanih s protužalbom, i troškove Vijeća Europske unije povezane s protužalbom.

5.
Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske i Europska komisija snosit će vlastite troškove iz obaju stupnjeva postupka.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski