CELEX: 62016CJ0564
Kasační opravný prostředek
Ochranná známka Evropské unie
Nařízení (ES) č. 207/2009
Článek 8 odst. 5
Článek 76
Námitkové řízení
Relativní důvody pro zamítnutí zápisu
Nařízení (ES) č. 2868/95
Pravidlo 19
Pravidlo 50 odst. 1
Existence dřívějších rozhodnutí Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) uznávajících dobré jméno starší ochranné známky
Zásada řádné správy
Zohlednění těchto rozhodnutí v pozdějších námitkových řízeních
Povinnost uvést odůvodnění
Procesní povinnosti odvolacích senátů EUIPO

Svým kasačním opravným prostředkem se Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 9. září 2016, Puma v. EUIPO – Gemma Group (Znázornění kočkovité šelmy ve skoku) (T‑159/15, dále jen „napadený rozsudek“,
EU:T:2016:457
), kterým Tribunál zrušil rozhodnutí pátého odvolacího senátu EUIPO (dále jen „odvolací senát“) ze dne 19. prosince 2014 (věc R 1207/2014-5), týkající se námitkového řízení mezi společnostmi Puma SE a Gemma Group Srl (dále jen „sporné rozhodnutí“).
Právní rámec
Článek 8 nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce [Evropské unie] (
Úř. věst. 2009, L 78, s. 1
), nadepsaný „Relativní důvody pro zamítnutí zápisu“, v odstavci 5 stanoví:
„Na základě námitek majitele starší ochranné známky ve smyslu odstavce 2 se rovněž nezapíše ochranná známka, pokud je totožná se starší ochrannou známkou nebo je jí podobná a pokud má být zapsána pro výrobky nebo služby, které nejsou podobné těm, pro které je starší ochranná známka zapsána, pokud jde o starší ochrannou známku [Evropské unie], která má v rámci [Unie], dobré jméno, nebo o starší národní ochrannou známku, která má dobré jméno v příslušném členském státě, a užívání přihlašované ochranné známky bez řádného důvodu by neprávem těžilo z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména starší ochranné známky nebo jim bylo na újmu.“
Článek 63 tohoto nařízení, který se nachází v jeho hlavě VII, která je nadepsaná „Odvolání“, v odstavci 2 stanoví:
„Při projednávání odvolání vyzývá odvolací senát účastníky tak často, jak je to nezbytné, aby předložili ve stanovené lhůtě vyjádření ke sdělením, která jim zaslal, nebo ke sdělením, která předložili ostatní účastníci.“
Článek 75 uvedeného nařízení stanoví:
„Rozhodnutí úřadu musí být odůvodněna. Mohou být založena pouze na důvodech, ke kterým měli účastníci možnost se vyjádřit.“
Článek 76 nařízení č. 207/2009 stanoví:
„1.   V průběhu řízení zkoumá úřad skutečnosti z moci úřední; v řízení týkajícím se relativních důvodů zamítnutí se však úřad při zkoumání omezí na skutečnosti, důvody a návrhy přednesené účastníky.
2.   Úřad nemusí přihlížet ke skutečnostem, které účastníci včas neuvedli, ani k důkazům, které včas nepředložili.“
Článek 78 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:
„V řízení před úřadem patří mezi důkazní prostředky:
a)
výslechy účastníků;
b)
žádosti o informace;
c)
předložení dokladů a důkazů;
d)
výslechy svědků;
e)
znalecké posudky;
f)
písemná prohlášení učiněná místopřísežně nebo mající podle právních předpisů státu, ve kterém jsou učiněna, rovnocenný účinek.“
Pravidlo 19 nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 40/94 o ochranné známce Společenství (
Úř. věst. 1995, L 303, s. 1
; Zvl. vyd. 17/01, s. 189), ve znění nařízení Komise (ES) č. 1041/2005 ze dne 29. června 2005 (
Úř. věst. 2005, L 172, s. 4
) (dále jen „nařízení č. 2868/95“), nadepsané „Odůvodnění námitek [Skutečnosti, důkazy a argumenty předložené na podporu námitek]“, v odstavcích 1 a 2 stanoví:
„1.   Úřad poskytne osobě, která námitky podala, příležitost uvést skutečnosti, důkazy a argumenty na podporu svých námitek nebo na doplnění jakýchkoliv skutečností, důkazů a argumentů, které již byly předloženy podle pravidla 15 odst. 3, ve lhůtě, kterou stanoví […].
2.   Ve lhůtě uvedené v odstavci 1 předloží osoba, která námitky podala, i důkaz o existenci, platnosti a rozsahu ochrany své starší známky nebo staršího práva a důkazy o svém oprávnění podat námitky. Osoba, která námitky podala, předloží zejména tyto důkazy:
a)
jsou-li námitky založeny na ochranné známce, která není [ochrannou známkou Evropské unie], důkazy o jejím podání nebo zápisu, a to tak, že předloží:
[…]
ii)
je-li ochranná známka zapsána, kopii příslušného osvědčení o zápisu, a případně nejnovějšího osvědčení o obnově zápisu, které prokazuje, že ochranná známka je chráněna i po lhůtě uvedené v odstavci 1 a jakémkoliv jejím prodloužení, nebo rovnocenné dokumenty vystavené orgánem, u něhož byla přihláška ochranné známky zapsána;
[…]
c)
jsou-li námitky založeny na známce s dobrým jménem ve smyslu čl. 8 odst. 5 nařízení [č. 207/2009], kromě důkazů uvedených v písmeni a) tohoto odstavce ještě důkazy prokazující, že známka má dobré jméno, a důkazy či argumenty prokazující, že užívání přihlašované ochranné známky bez řádného důvodu by neprávem těžilo z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména starší ochranné známky nebo jim bylo na újmu;
[…]“
Pravidlo 50 odst. 1 nařízení č. 2868/95 stanoví:
„1.   Není-li stanoveno jinak, použijí se ustanovení o řízení před oddělením, které vydalo rozhodnutí, proti kterému bylo podáno odvolání, přiměřeně i pro odvolací řízení.
[…]
Směřuje-li odvolání proti rozhodnutí námitkového oddělení, omezí senát přezkum odvolání na skutečnosti a důkazy předložené ve lhůtách stanovených nebo určených námitkovým oddělením v souladu s nařízením a těmito pravidly, pokud se senát nedomnívá, že by měly být vzaty v úvahu další nebo doplňkové skutečnosti a důkazy podle [čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009].“
Skutečnosti předcházející sporu
Dne 14. února 2013 podala společnost Gemma Group u EUIPO přihlášku ochranné známky Evropské unie na základě nařízení č. 207/2009.
Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je následující obrazové označení modré barvy:
Výrobky, pro něž byl zápis požadován, náležejí do třídy 7 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají následujícímu popisu: „Dřevoobráběcí stroje; stroje pro zpracování hliníku; stroje pro zpracování PVC“.
Přihláška ochranné známky Evropské unie byla zveřejněna ve
Věstníku ochranných známek Společenství
č. 66/2013 ze dne 8. dubna 2013.
Dne 8. července 2013 podala společnost Puma na základě článku 41 nařízení č. 207/2009 námitky proti zápisu přihlášené ochranné známky pro všechny výrobky uvedené v bodě 11 tohoto rozsudku. Důvodem námitek byl důvod uvedený v čl. 8 odst. 5 tohoto nařízení.
Námitky byly založeny zejména na následujících starších ochranných známkách (dále jen „starší ochranné známky“):
–
obrazová mezinárodní ochranná známka vyobrazená níže, jež byla zapsána dne 30. září 1983 pod č. 480105 a její zápis byl obnoven do roku 2023, s účinky v Rakousku, Beneluxu, Chorvatsku, Francii, Maďarsku, Itálii, Portugalsku, České republice, Rumunsku, Slovensku a Slovinsku, a označuje výrobky náležející do tříd 18, 25 a 28, jež pro každou z těchto tříd odpovídají následujícímu popisu:
–
třída 18: „Kabelky se závěsným řemenem a cestovní tašky, lodní kufry a tašky, zejména pro sportovní náčiní a sportovní oděvy“;
–
třída 25: „Oděvy, vysoké holínky, boty a domácí obuv“;
–
třída 28: „Hry, hračky; potřeby pro fyzické cvičení, potřeby pro gymnastiku a sport (nezahrnuté v jiných třídách), včetně sportovních míčů“:
–
obrazová mezinárodní ochranná známka vyobrazená níže, jež byla zapsána dne 17. června 1992 pod číslem 593987 a její zápis byl obnoven do roku 2022, s účinky v Rakousku, Beneluxu, Bulharsku, Kypru, Chorvatsku, Španělsku, Estonsku, Finsku, Francii, Řecku, Maďarsku, Itálii, Lotyšsku, Litvě, Polsku, Portugalsku, Spojeném království, České republice, Rumunsku, Slovinsku a Slovensku, a označuje zejména výrobky náležející do tříd 18, 25 a 28, jež pro každou z těchto tříd odpovídají následujícímu popisu:
–
třída 18: „Výrobky z kůže a její imitace (zahrnuté v této třídě); kabelky a jiná pouzdra nepřizpůsobená výrobkům, jež mají obsahovat, a drobné kožené výrobky, zejména peněženky, náprsní tašky, klíčenky; kabelky, […]“;
–
třída 25: „Oděvy, obuv, kloboučnické zboží; části a součásti obuvi, podešve pro obuv, falešné a ortopedické podešve, podpatky, svršky na obuv; […]“;
–
třída 28: „Hry, hračky, včetně miniaturních bot a miniaturních míčů (hračky); stroje a náčiní pro kondiční cvičení, gymnastiku a sport (zahrnuté v této třídě); […]“:
Společnost Puma se na podporu námitek založených na čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009 dovolávala dobrého jména starších ochranných známek ve všech členských státech a pro všechny výrobky vyjmenované v bodě 14 tohoto rozsudku.
Dne 10. března 2014 námitkové oddělení EUIPO (dále jen „námitkové oddělení“) námitky zamítlo v plném rozsahu. Námitkové oddělení EUIPO mělo poté, co uznalo určitý stupeň podobnosti mezi kolidujícími označeními, za to, pokud jde o dobré jméno starší ochranné známky č. 593987, že z důvodu hospodárnosti řízení nebylo třeba posoudit důkazy, jež předložila společnost Puma k prokázání rozsáhlého užívání této ochranné známky a jejího dobrého jména, a že se při průzkumu námitek bude vycházet z domněnky, že uvedená starší ochranná známka má „zvýšenou rozlišovací způsobilost“. Námitkové oddělení však na základě tohoto předpokladu dospělo k závěru, že si relevantní veřejnost nevytvoří spojitost mezi dotčenými ochrannými známkami, kterou vyžaduje čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009, z důvodu odlišností mezi výrobky, kterých se týká každá z těchto ochranných známek.
Dne 7. května 2014 podala společnost Puma na základě článků 58 až 64 nařízení č. 207/2009 proti rozhodnutí námitkového oddělení u EUIPO odvolání.
Sporným rozhodnutím odvolací senát odvolání zamítl. Zaprvé měl za to, že starší ochranné známky a přihlášená ochranná známka vykazují určitý stupeň vzhledové podobnosti a vyjadřují stejný koncept „kočkovité šelmy ve skoku připomínající pumu“. Zadruhé odvolací senát nicméně odmítl argument společnosti Puma, podle kterého námitkové oddělení potvrdilo existenci dobrého jména starších ochranných známek, a to proto, že se námitkové oddělení omezilo z důvodu hospodárnosti řízení ve skutečnosti na tvrzení, že v projednávané věci není třeba posuzovat důkazy dobrého jména předložené společností Puma a že se při průzkumu bude vycházet z domněnky, že starší ochranná známka č. 593987 má „zvýšenou rozlišovací způsobilost“. Odvolací senát poté zkoumal a odmítl důkazy dobrého jména starších ochranných známek týkající se výrobků uvedených v bodě 14 tohoto rozsudku. Zatřetí měl odvolací senát za to, že i kdyby mělo být dobré jméno starších ochranných známek považováno za prokázané, námitky založené na čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009 musí být zamítnuty, neboť nebyly splněny ani ostatní podmínky, a sice prospěch neprávem získaný z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména starších ochranných známek nebo újma jim způsobená.
Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 1. dubna 2015 podala společnost Puma žalobu na neplatnost sporného rozhodnutí. Společnost Puma na podporu žaloby uplatnila v podstatě tři důvody, z nichž první vychází z porušení zásad právní jistoty a řádné správy tím, že odvolací senát odmítl důkazy týkající se dobrého jména starších ochranných známek a dospěl k závěru, že dobré jméno těchto ochranných známek nebylo prokázáno, druhý vychází z porušení článků 75 a 76 nařízení č. 207/2009 tím, že odvolací senát posoudil důkazy týkající se dobrého jména starších ochranných známek, přestože námitkové oddělení takovéto posouzení neprovedlo, a třetí vychází z porušení čl. 8 odst. 5 uvedeného nařízení.
Pokud jde konkrétně o první žalobní důvod, společnost Puma v podstatě uvedla, že odvolací senát tím, že odmítl důkazy, které předložila, týkající se dobrého jména starších ochranných známek a odchýlil se od své rozhodovací praxe týkající se dobrého jména těchto starších ochranných známek, porušil zásady právní jistoty a řádné správy.
Pokud jde zejména o argument společnosti Puma vycházející z toho, že odvolací senát neuvedl odůvodnění, pokud jde o skutečnosti odůvodňující takové odchýlení se od jeho rozhodovací praxe, Tribunál připomněl obsah práva na řádnou správu a upřesnil, že právo na řádnou správu zahrnuje kromě jiných povinností i povinnost správních orgánů odůvodňovat svá rozhodnutí.
Tribunál rovněž uvedl, že podle judikatury Soudního dvora musí EUIPO v souladu se zásadami rovného zacházení a řádné správy zohlednit již přijatá rozhodnutí ve věci podobných přihlášek a se zvláštní pozorností se zabývat otázkou, zda je třeba rozhodnout v tomtéž smyslu, či nikoli, přičemž dodržování těchto zásad však musí být v souladu s dodržováním legality.
Tribunál dále v bodě 30 napadeného rozsudku uvedl, že třemi rozhodnutími ze dne 20. srpna 2010, 30. srpna 2010 a 30. května 2011 (dále jen „tři dřívější rozhodnutí“) dospěl EUIPO k závěru o dobrém jménu a široké znalosti starších ochranných známek u veřejnosti. V tomtéž bodě Tribunál popsal základní obsah těchto rozhodnutí, jakož i důkazy předložené společností Puma v řízeních, která vedla k těmto rozhodnutím. Tribunál v bodě 31 napadeného rozsudku poznamenal, že uvedená rozhodnutí, na něž společnost Puma v průběhu řízení před odvolacím senátem řádně poukázala, nejsou ve sporném rozhodnutí zkoumána, ani zmíněna, neboť se odvolací senát omezil na připomenutí, že EUIPO není vázán svou dřívější rozhodovací praxí.
Tribunál tedy měl za to, že EUIPO konstatoval dobré jméno starších ochranných známek ve třech dřívějších rozhodnutích, jež byla podepřena několika rozhodnutími vnitrostátních úřadů předloženými společností Puma, a že takové zjištění je zjištěním skutkovým, jež nezávisí na přihlášené ochranné známce.
Tribunál z toho vyvodil následující závěr obsažený v bodě 34 napadeného rozsudku:
„[…] [S] ohledem na judikaturu […], podle které musí EUIPO zohlednit již přijatá rozhodnutí ve věci podobných přihlášek a se zvláštní pozorností se zabývat otázkou, zda je třeba rozhodnout v tomtéž smyslu či nikoli, a s ohledem na jeho povinnost uvést odůvodnění, se odvolací senát nemohl odchýlit od rozhodovací praxe EUIPO a nepodat vysvětlení důvodů, jež jej vedly k závěru, že skutková zjištění o dobrém jménu starších ochranných známek, jež učinil v uvedených rozhodnutích, nejsou nebo již nejsou relevantní. Odvolací senát se totiž vůbec nezmiňuje o tom, že by od vydání výše uvedených nedávných rozhodnutí došlo k oslabení tohoto dobrého jména, ani o případné protiprávnosti této rozhodovací praxe.“
Tribunál v tomto ohledu odmítl argument EUIPO, podle něhož tato rozhodnutí neměla být zohledněna vzhledem k tomu, že žádné z nich nebylo doprovázeno důkazy dobrého jména starších ochranných známek, jež byly předloženy v rámci souvisejících řízení. Tribunál vysvětlil, že odvolací senát má při přezkumu odvolání směřujícího proti rozhodnutí námitkového oddělení posuzovací pravomoc v souladu s pravidlem 50 odst. 1 třetím pododstavcem nařízení č. 2868/95 k rozhodnutí, zda je třeba vzít v úvahu další nebo doplňkové skutečnosti a důkazy, které nebyly předloženy ve lhůtách stanovených nebo určených námitkovým oddělením, či nikoli.
S ohledem na okolnosti projednávané věci Tribunál v bodě 37 napadeného rozsudku upřesnil následující:
„[…] [S] ohledem na svou dřívější rozhodovací praxi z nedávné doby, jež byla podepřena poměrně vysokým počtem vnitrostátních rozhodnutí a rozsudkem Tribunálu, v souladu se zásadou řádné správy, […], [měl odvolací senát] požádat žalobkyni, aby předložila doplňkové důkazy dobrého jména starších ochranných známek – byť pouze k jejich odmítnutí – jak mu to umožňovalo pravidlo 50 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 2868/95, nebo uvést důvody, proč měl za to, že zjištění učiněná v uvedených dřívějších rozhodnutích o dobrém jménu starších ochranných známek neměla být v projednávané věci zohledněna. Toto bylo o to nezbytnější, že některá z uvedených rozhodnutí velmi podrobně zmiňovala důkazy, na kterých bylo založeno v nich učiněné posouzení dobrého jména starších ochranných známek, což mělo odvolací senát upozornit na jejich existenci.“
Tribunál z toho vyvodil, že EUIPO porušil zásadu řádné správy, zejména povinnost odůvodnit svá rozhodnutí.
Tribunál měl konečně za to, že s ohledem na skutečnost, že intenzita dobrého jména starších ochranných známek musí být zohledněna při globálním posouzení existence újmy ve smyslu čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009, k níž se odvolací senát ve sporném rozhodnutí vyjádřil pro úplnost, právní pochybení, jehož se dopustil tento odvolací senát, může mít na rozhodnutí o námitkách rozhodující vliv, jelikož odvolací senát neprovedl úplný přezkum dobrého jména uvedených starších ochranných známek, což tak Tribunálu brání v tom, aby rozhodl o uváděném porušení tohoto čl. 8 odst. 5.
Tribunál v důsledku toho v bodě 44 napadeného rozsudku prvnímu žalobnímu důvodu společnosti Puma vyhověl, aniž přezkoumal ostatní žalobní důvody, sporné rozhodnutí zrušil v rozsahu, v němž v tomto rozhodnutí odvolací senát zamítl námitky podané touto společností.
Návrhová žádání účastníků v řízení o kasačním opravném prostředku
EUIPO navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zrušil napadený rozsudek a
–
uložil společnosti Puma náhradu nákladů řízení.
Společnost Puma navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zamítl kasační opravný prostředek a
–
uložil EUIPO náhradu nákladů řízení.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
Na podporu svého kasačního opravného prostředku EUIPO uplatňuje dva důvody, z nichž první vychází z porušení čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009 a zásady řádné správy ve spojení s pravidlem 19 odst. 2 písm. c) nařízení č. 2868/95 a čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009 a druhý z porušení pravidla 50 odst. 1 nařízení č. 2868/95 a čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009.
Argumentace účastníků řízení
K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
První důvod kasačního opravného prostředku EUIPO se dělí na tři části.
V rámci první části svého prvního důvodu kasačního opravného prostředku EUIPO Tribunálu vytýká, že porušil čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009 a zásadu řádné správy. Tribunál totiž tím, že konstatoval, že společnost Puma „řádně poukázala“ na tři dřívější rozhodnutí na podporu svých námitek, implicitně, ale nezbytně připustil, že obecný a nepřesný odkaz na konstatování uvedená v těchto rozhodnutích, jakož i na důkazy předložené společností Puma v rámci těchto dřívějších řízení, jichž se účastnili jiní účastníci, představuje platný důkaz o dobrém jménu ve smyslu pravidla 19 odst. 2 písm. c) nařízení č. 2868/95.
EUIPO upřesňuje, že dobré jméno je nikoli skutečností vyvolávající účinky
erga omnes
, ale konstatováním omezeným na účastníky dotčeného řízení a pro účely uvedeného řízení, takže dřívější rozhodnutí EUIPO konstatující dobré jméno ochranné známky nemohou jako taková přestavovat důkaz dobrého jména v pozdějších řízeních. Odkaz na taková rozhodnutí tedy může být správně vykládán pouze jako obecný a nepřesný odkaz na dokumenty předložené v rámci předchozích řízení před EUIPO, přičemž takový odkaz nemůže být přijat jako platný důkaz dobrého jména na rozdíl od toho, co uvedl Tribunál, protože jinak by byla dotčena povinnost neutrality EUIPO zakotvená v čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009 v řízeních
inter partes
, jakož i zásada řádné správy. Vzhledem k tomu, že osoba, která podala námitky, přesně neidentifikovala důkazy, které chtěla uplatnit, je totiž nemožné, aby EUIPO zaručil právo osoby požadující zápis označení jako ochranné známky se v řízení účinně bránit.
Kromě toho konstatování Tribunálu podle EUIPO porušuje zásady kontradiktornosti a rovnosti zbraní mezi účastníky v řízeních
inter partes
, jelikož přísluší osobě, která podala námitky, a nikoli EUIPO, aby přihlašovateli ochranné známky umožnila, aby posoudil, a případně zpochybnil skutkový základ, který sloužil k přijetí dřívějších rozhodnutí. EUIPO ostatně upřesňuje, že v projednávaném případě jeho neschopnost identifikovat relevantní dokumenty není „fyzického“ rázu, ale spočívá spíše v tom, že v případě neexistence přesného odkazu na důkazy, které společnost Puma chtěla uplatnit, by byl donucen aktivně vyhledat relevantní dokumenty pro účely důkazu dobrého jména. Argument společnosti Puma, uvedený poprvé před Soudním dvorem, podle něhož jsou všechny dokumenty předložené v dřívějších řízeních v každém případě dostupné on-line, je tak nejen nesprávný, ale rovněž irelevantní, i kdyby měl být přijat jako přípustný.
Na základě tohoto prvního nesprávného právního posouzení Tribunál údajně zjevně nesprávně vyložil sporné rozhodnutí, když měl za to, že dřívější rozhodnutí nebyla „ani uvedena“ ve sporném rozhodnutí, ačkoliv byla uvedena ve shrnutí argumentů společnosti Puma a odvolací senát je přímo přezkoumal, pokud jde o to, že nejsou právně závazná, jakož i v kontextu úvah odvolacího senátu provedených jen pro úplnost.
V rámci druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku EUIPO uvádí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když uvedl, že odvolací senát měl na základě zásady řádné správy, jak je vyložena Soudním dvorem v rozsudku ze dne 10. března 2011, Agencja Wydawnicza Technopol v. OHIM (
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
), vysvětlit důvod, proč nezohlednil zjištění učiněná EUIPO ve třech dřívějších rozhodnutích, pokud jde o dobré jméno starších ochranných známek. EUIPO má za to, že se toto zjištění Tribunálu zakládá na dvou nesprávných předpokladech, z nichž první spočívá v uznání platného uplatnění těchto dřívějších rozhodnutí, čemuž tak není, jak dokládají argumenty uplatněné v rámci první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku.
Druhý nesprávný předpoklad spočívá podle EUIPO v tom, že Tribunál uznal existenci „rozhodovací praxe“ EUIPO konstatující dobré jméno starších ochranných známek v rozsahu, v němž takové uznání přehlíží pojem „dobré jméno“ a relativní povahu důvodu pro zamítnutí zápisu stanoveného v čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009, jakož i kontradiktorní povahu řízení stanovenou v čl. 76 odst. 1 tohoto nařízení.
Dokonce i v případě, kdy se jako v projednávané věci osoba, která podala námitky, dovolává ochranných známek, jejichž dobré jméno bylo předtím uznáno EUIPO, je totiž tato osoba nadále povinna zpochybnit pozdější přihlášky ochranných známek v každém jednotlivém případě, když v každém konkrétním případě prokáže dobré jméno ochranných známek, jichž se dovolává. Dobré jméno starší ochranné známky údajně závisí nikoli pouze na důkazech předložených majitelem ochranné známky, ale rovněž na protiargumentech předložených druhým účastníkem řízení.
Zjištění o dobrém jménu tedy nelze považovat za pouhé skutkové zjištění, které je především statické, jak nesprávně uvedl Tribunál v bodě 33 napadeného rozsudku. Takové zjištění, i když striktně nezávisí na přihlášené ochranné známce, naopak podléhá použití zásady kontradiktornosti v každém jednotlivém námitkovém řízení. V projednávaném případě by přitom posouzení Tribunálu, podle kterého tři dřívější rozhodnutí představují „rozhodovací praxi“, znamenalo uznání existence „domněnky dobrého jména“, což by bylo v rozporu s čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009 ve spojení s čl. 8 odst. 5 tohoto nařízení.
Toto nesprávné posouzení hodnoty tří dřívějších rozhodnutí podle EUIPO vedlo k tomu, že se Tribunál dopustil dalších nesprávných právních posouzení. Tribunál totiž nesprávně uvedl, že odvolací senát měl uvést důvody, pro něž má za to, že zjištění učiněná ve třech dřívějších rozhodnutích, pokud jde o dobré jméno starších ochranných známek, musejí být odmítnuta, přičemž tak použil judikaturu vycházející z rozsudku ze dne 10. března 2011, Agencja Wydawnicza Technopol v. OHIM (
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
). Tato judikatura je přitom relevantní pouze pro řízení
ex parte
týkající se zamítnutí přihlášky k zápisu z absolutních důvodů.
V každém případě, i kdyby byla tato judikatura použitelná na řízení
inter partes
, by tomu tak bylo pouze v případě otázek, které musí být vzneseny z důvodů veřejného pořádku, otázek identifikovaných EUIPO jako všeobecně známé skutečnosti, nebo pokud se má za to, že skutková situace již prokázaná v dotčeném řízení je srovnatelná se skutkovou situací v dřívějším řízení. Naproti tomu se citovaná judikatura nemůže použít, pokud jde o konkrétní skutečnosti uplatněné v dřívějších řízeních nebo posouzení důkazů provedená v takových řízeních, za účelem provedení skutkového zjištění v pozdějším řízení.
V rámci třetí části svého prvního důvodu kasačního opravného prostředku EUIPO v podstatě uvádí, že Tribunál nemohl, protože jinak by porušil čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009 a zásadu řádné správy, dospět k závěru, jak učinil v bodě 37 napadeného rozsudku, že měl odvolací senát podpůrnou povinnost vyzvat společnost Puma i bez návrhu, aby předložila doplňkové důkazy dobrého jména, které uplatňovala.
Společnost Puma všechny tři části prvního důvodu kasačního opravného prostředku EUIPO zpochybňuje.
Společnost Puma zejména tvrdí, že Tribunál správně použil zásadu řádné správy, když konstatoval, že sama „řádně poukázala“ na tři dřívější rozhodnutí v rámci své povinnosti prokázat na základě pravidla 19 odst. 2 písm. c) nařízení č. 2868/95 dobré jméno starších ochranných známek. Je totiž obtížné mít za to, že skutečnost, že jsou uplatněna tato tři dřívější rozhodnutí, představuje pouhý obecný odkaz na dokumentaci předloženou v dřívějších řízeních, zatímco se jedná o konečná rozhodnutí pocházející od správního orgánu, která uznávají dobré jméno ochranných známek přesně identifikovaných ve sdělení o námitce, která byla zveřejněna a jsou snadno přístupná na internetové stránce EUIPO, přičemž jejich relevantní pasáže byly shrnuty v uvedeném sdělení v jazyce řízení. Taková rozhodnutí představují sama o sobě nenahraditelné a nezvratné důkazy dobrého jména starších ochranných známek. Kromě toho je podle ní dobré jméno objektivní skutečností, která má účinky
erga omnes
, a pokud je jedinou okolností, která by mohla toto dobré jméno ovlivnit, uplynutí času, EUIPO v tomto ohledu neuvedl žádnou analýzu.
Pokud jde o druhou část prvního důvodu kasačního opravného prostředku EUIPO, společnost Puma uvádí, že skutečnost, že Tribunál kvalifikoval tři dřívější rozhodnutí jako „rozhodovací praxi“, nepředstavuje přehlédnutí kontradiktorní povahy dotčeného řízení, ani pojmu „dobré jméno“, neboť žádné pravidlo unijního práva nepovoluje EUIPO, aby odmítl nebo nepoužil zásady rovného zacházení a řádné správy, které mu ukládají povinnost, aby tři dřívější rozhodnutí zohlednil a se zvláštní pozorností se zabýval otázkou, zda je třeba rozhodnout v tomtéž smyslu, či nikoli, nebo přinejmenším požádal společnost Puma i bez návrhu, aby předložila doplňkové důkazy dobrého jména starších ochranných známek.
Pokud jde o třetí část prvního důvodu kasačního opravného prostředku EUIPO, společnost Puma zpochybňuje argumenty EUIPO, když v podstatě tvrdí, že procesní povinnosti uvedené Tribunálem v bodě 37 napadeného rozsudku se nijak nedotýkají postavení EUIPO v řízeních
inter partes
.
Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku
V rámci svého druhého důvodu kasačního opravného prostředku EUIPO tvrdí, že Tribunál tím, že v bodě 37 napadeného rozsudku konstatoval, že odvolací senát měl vyzvat společnost Puma k tomu, aby předložila doplňkové důkazy dobrého jména starších ochranných známek, jak mu umožňovalo pravidlo 50 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 2868/95, incidenčně porušil rovněž čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009. Ze znění, kontextu a cíle tohoto ustanovení totiž jasně vyplývá, že se použije pouze na skutečnosti, které účastníci uvedli – a na důkazy, které předložili – z vlastního podnětu. Není možné jej použít ani
per analogiam
na takovou situaci, jako je situace v projednávané věci, s ohledem na existenci právního základu specifického pro tento druh návrhů, v dané věci čl. 78 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009. Podle EUIPO tak žádné z obou těchto ustanovení nemůže sloužit jako prostředek k obcházení povinnosti neutrality příslušející EUIPO a zásady, na níž stojí rovnost zbraní.
Společnost Puma zpochybňuje, že je posouzení provedené Tribunálem v bodě 37 napadeného rozsudku stiženo protiprávností.
Závěry Soudního dvora
K první a druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku
Na základě prvních dvou částí prvního důvodu kasačního opravného prostředku, které je třeba přezkoumat společně, EUIPO zpochybňuje posouzení Tribunálu týkající se prvního žalobního důvodu směřujícího ke zrušení, který před Tribunálem uplatnila společnost Puma, vycházejícího z porušení zásad právní jistoty a řádné správy v rozsahu, v němž odvolací senát odmítl důkazy týkající se dobrého jména starších ochranných známek a dospěl k závěru, že jejich dobré jméno nebylo prokázáno pro účely použití čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009.
EUIPO konkrétně v podstatě uvádí, že Tribunál porušil čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009 a zásadu řádné správy ve spojení s pravidlem 19 odst. 2 písm. c) nařízení č. 2868/95 a čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009, když měl za to, že jednak společnost Puma „řádně poukázala“ na tři dřívější rozhodnutí EUIPO před námitkovým oddělením a jednak odvolací senát měl podle zásad řádné správy a rovného zacházení, jak je vykládá judikatura vycházející z rozsudku ze dne 10. března 2011, Agencja Wydawnicza Technopol v. OHIM (
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
), tato rozhodnutí zohlednit, přičemž se měl se zvláštní pozorností zabývat otázkou, zda je třeba rozhodnout v tomtéž smyslu, či nikoli, a že se odvolací senát nemohl odchýlit od rozhodovací praxe EUIPO bez jakéhokoli vysvětlení důvodů, jež jej vedly k závěru, že skutková zjištění o dobrém jménu starších ochranných známek, jež učinil v uvedených rozhodnutích, nejsou nebo již nejsou relevantní.
V tomto ohledu ze znění čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009 vyplývá, že použití tohoto ustanovení podléhá kumulativním podmínkám spočívajícím zaprvé v totožnosti nebo podobnosti kolidujících ochranných známek, zadruhé v existenci dobrého jména starší ochranné známky uplatněné na podporu námitek a zatřetí v existenci nebezpečí, že užívání přihlašované ochranné známky bez řádného důvodu by neprávem těžilo z rozlišovací způsobilosti nebo dobrého jména starší ochranné známky nebo jim bylo na újmu (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 17. září 2015, Arnoldo Mondadori Editore v. OHIM,
C‑548/14 P
, nezveřejněné,
EU:C:2015:624
, bod
).
Pokud jde konkrétně o druhou podmínku, týkající se existence dobrého jména ochranné známky, která je jako jediná zpochybněna v projednávaném případě, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že ochranná známka má dobré jméno ve smyslu unijního práva, pokud ji zná podstatná část veřejnosti dotčené výrobky nebo službami, na které se tato ochranná známka vztahuje, v podstatné části relevantního území (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. září 2015, Iron & Smith,
C‑125/14
,
EU:C:2015:539
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
Existence dobrého jména musí být posuzována s ohledem na všechny relevantní faktory daného případu, tedy zejména podíl na trhu, který ochranná známka zaujímá, intenzitu, zeměpisné rozšíření a dobu užívání této ochranné známky, jakož i výši investic vynaložených podnikem na její propagaci (rozsudek ze dne 14. září 1999, General Motors,
C‑375/97
,
EU:C:1999:408
, bod
).
Ačkoli otázka, zda starší ochranné známky získaly dobré jméno ve smyslu čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009, představuje konstatování, které spadá do oblasti posouzení skutkového stavu, které provedl Tribunál, jež nemůže být předmětem kasačního opravného prostředku, s výhradou zkreslení skutkového stavu a důkazů předložených tomuto soudu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. ledna 2016, Hesse v. OHIM,
C‑50/15 P
,
EU:C:2016:34
, bod
), otázka, zda důkazy předložené na podporu dobrého jména byly získány řádně a byly dodrženy obecné právní zásady, jakož i procesní pravidla použitelná v oblasti důkazního břemene a provádění důkazů, představuje právní otázku, která může být předložena Soudnímu dvoru (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. května 2012, Rubinstein a L’Oréal v. OHIM,
C‑100/11 P
,
EU:C:2012:285
, bod
).
Pokud jde o důkazní břemeno a provádění důkazů, pokud majitel ochranné známky chce uplatnit důvod pro zamítnutí zápisu uvedený v čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009, pravidlo 19 nařízení č. 2868/95 stanoví v odst. 1 a v odst. 2 písm. c), že EUIPO poskytne osobě, která námitky podala, příležitost uvést skutečnosti, důkazy a argumenty na podporu jejích námitek, zejména důkaz, že starší ochranná známka má dobré jméno, nebo na doplnění již předložených skutečností, důkazů a argumentů. Vzhledem k tomu, že nařízení č. 207/2009 a č. 2868/95 neuvádějí výčet důkazních prostředků, které osoba, která námitky podala, může předložit k prokázání existence dobrého jména starší ochranné známky, může osoba, která námitky podala, v zásadě volně zvolit formu důkazu, jehož předložení u EUIPO považuje za účelné v rámci námitek založených na starším právu a EUIPO je povinen analyzovat důkazy předložené osobou, která námitky podala, aniž může bez dalšího odmítnout určitý druh důkazu vzhledem k jeho formě (obdobně viz rozsudek ze dne 19. dubna 2018, EUIPO v. Group,
C‑478/16 P
, nezveřejněný,
EU:C:2018:268
, body
až
).
Kromě toho čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009 stanoví, že v průběhu řízení před EUIPO zkoumá v zásadě EUIPO skutečnosti z moci úřední. Totéž ustanovení však stanoví, že v řízení týkajícím se relativních důvodů zamítnutí, jako je důvod stanovený v čl. 8 odst. 5 tohoto nařízení, se EUIPO při zkoumání omezí na skutečnosti, důvody a návrhy přednesené účastníky.
Kromě toho podle ustálené judikatury Soudního dvora je EUIPO povinen vykonávat své pravomoci v souladu s obecnými zásadami unijního práva, včetně zásad rovného zacházení a řádné správy (rozsudek ze dne 10. března 2011, Agencja Wydawnicza Technopol v. OHIM,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, bod
, a usnesení ze dne 11. dubna 2013, Asa v. OHIM,
C‑354/12 P
, nezveřejněné,
EU:C:2013:238
, bod
).
Soudní dvůr upřesnil, že EUIPO musí s ohledem na uvedené zásady zohlednit již přijatá rozhodnutí ve věci podobných přihlášek a se zvláštní pozorností se zabývat otázkou, zda je třeba rozhodnout v tomtéž smyslu, či nikoli, přičemž uplatnění těchto zásad musí být v souladu, jak Tribunál připomněl v bodě 20 napadeného rozsudku, s dodržováním zásady legality, což znamená, že průzkum každé přihlášky k zápisu musí být striktní a úplný a musí být proveden v každém konkrétním případě (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 10. března 2011, Agencja Wydawnicza Technopol v. OHIM,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, body
,
a
, a ze dne 17. července 2014, Reber Holding v. OHIM,
C‑141/13 P
, nezveřejněný,
EU:C:2014:2089
, bod
, jakož i usnesení ze dne 14. dubna 2016, KS Sports v. EUIPO,
C‑480/15 P
, nezveřejněné,
EU:C:2016:266
, bod
).
V tomto kontextu je nutno bez dalšího odmítnout argument EUIPO, podle kterého se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že zásady vyplývající z rozsudku ze dne 10. března 2011, Agencja Wydawnicza Technopol v. OHIM (
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
), uvedené v předcházejícím bodě, jsou použitelné na řízení založená na relativním důvodu pro zamítnutí zápisu, jako je důvod stanovený v čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009.
Ačkoli je pravda, že tyto zásady stanovil Soudní dvůr ve věci, která se týkala absolutního důvodu pro zamítnutí zápisu, a sice důvodu stanoveného v čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (
Úř. věst. 1994, L 11, s. 1
; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), totiž Soudní dvůr následně výslovně uvedl, že tyto zásady jsou použitelné rovněž v rámci námitkových řízení založených na relativním důvodu pro zamítnutí zápisu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. července 2014, Reber Holding v. OHIM,
C‑141/13 P
, nezveřejněný,
EU:C:2014:2089
, bod
; usnesení ze dne 11. dubna 2013, Asa v. OHIM,
C‑354/12 P
, nezveřejněné,
EU:C:2013:238
, bod
; ze dne 15. října 2015, Cantina Broglie 1 v. OHIM,
C‑33/15 P
, nezveřejněné,
EU:C:2015:705
, bod
; ze dne 15. října 2015, Cantina Broglie 1 v. OHIM,
C‑34/15 P
, nezveřejněné,
EU:C:2015:704
, bod
, a ze dne 14. dubna 2016, KS Sports v. EUIPO,
C‑480/15 P
, nezveřejněné,
EU:C:2016:266
, bod
).
Soudní dvůr již rovněž objasnil, jak uvedl Tribunál v bodech 18 a 19 napadeného rozsudku, že právo na řádnou správu zahrnuje zejména v souladu s čl. 41 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie povinnost správních orgánů odůvodňovat svá rozhodnutí. Tato povinnost, která vyplývá rovněž z článku 75 nařízení č. 207/2009, má dvojí cíl, a to umožnit jednak zúčastněným osobám seznámit se s důvody, pro které bylo opatření přijato, za účelem obrany jejich práv a jednak unijním soudům vykonat přezkum legality dotčeného rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 10. května 2012, Rubinstein a L’Oréal v. OHIM,
C‑100/11 P
,
EU:C:2012:285
, bod
, jakož i ze dne 17. března 2016, Naazneen Investments v. OHIM,
C‑252/15 P
, nezveřejněný,
EU:C:2016:178
, bod
).
Kromě toho má tato povinnost stejný dosah jako povinnost vyplývající z čl. 296 druhého pododstavce SFEU, který vyžaduje, aby z odůvodnění jasně a jednoznačně vyplývaly úvahy orgánu, jenž akt vydal, aniž je nezbytné, aby toto odůvodnění specifikovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, přičemž je však otázku, zda odůvodnění aktu splňuje uvedené požadavky, třeba posuzovat s ohledem nejen na jeho znění, ale rovněž na jeho kontext, jakož i soubor právních pravidel upravujících dotčenou oblast (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. října 2004, KWS Saat v. OHIM,
C‑447/02 P
,
EU:C:2004:649
, body
až
, a usnesení ze dne 14. dubna 2016, KS Sports v. EUIPO,
C‑480/15 P
, nezveřejněné,
EU:C:2016:266
, bod
).
Z předcházejícího vyplývá, že za okolností, kdy se osoba, která podala námitky, před námitkovým oddělením dovolává konkrétně jakožto důkazu dobrého jména starší ochranné známky uplatňované na podporu námitek ve smyslu čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009 dřívějších rozhodnutí EUIPO o dobrém jménu téže ochranné známky, přísluší oddělením EUIPO zohlednit rozhodnutí, která již přijala a se zvláštní pozorností se zabývat otázkou, zda je třeba rozhodnout v tomtéž smyslu, či nikoli v souladu s judikaturou citovanou v bodě 61 tohoto rozsudku. Jestliže se tato oddělení rozhodnou vycházet z posouzení odlišného od posouzení přijatého v takových dřívějších rozhodnutích, přísluší jim s ohledem na kontext, v němž přijmou nové rozhodnutí, vzhledem k tomu, že uplatnění takových dřívějších rozhodnutí tvoří součást uvedeného kontextu, aby tuto odlišnost ve vztahu k uvedeným rozhodnutím výslovně odůvodnila.
Právě s ohledem na předcházející úvahy je třeba přezkoumat, zda v projednávané věci Tribunál porušil čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009 a zásadu řádné správy ve spojení s pravidlem 19 odst. 2 písm. c) nařízení č. 2868/95 a čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009, jak tvrdí EUIPO.
Pokud jde zaprvé o argument EUIPO, podle něhož se Tribunál v bodě 31 napadeného rozsudku dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že společnost Puma „řádně poukázala“ na tři dřívější rozhodnutí, jež uznávají dobré jméno starších ochranných známek, je třeba nejprve poznamenat, že Tribunál v bodě 30 napadeného rozsudku konstatoval, že společnost Puma tato tři dřívější rozhodnutí zdůraznila ve svých písemnostech před námitkovým oddělením.
Jak přitom bylo uvedeno v bodě 58 tohoto rozsudku, osoba, která námitky podala, může v zásadě volně zvolit formu důkazu, jehož předložení u EUIPO považuje za účelné. Nic tedy nebrání tomu, aby v takovém kontextu byla jakožto důkazy na podporu dobrého jména starší ochranné známky uplatněna dřívější rozhodnutí EUIPO konstatující existenci takového dobrého jména v rámci jiných řízení
inter partes
, zejména jsou-li identifikována přesně a jejich základní obsah je uveden ve sdělení o námitce v jazyce námitkového řízení, čemuž tak bylo v projednávané věci.
V rozsahu, v němž EUIPO uvádí, že Tribunál na základě konstatování učiněného v bodě 31 napadeného rozsudku připustil, že odkaz společnosti Puma na tato rozhodnutí představuje platný odkaz jak na všechna posouzení EUIPO, tak na důkazy předložené společností Puma v těchto dřívějších řízeních, takže tento odkaz představuje platný důkaz k prokázání existence dobrého jména starších ochranných známek ve smyslu pravidla 19 odst. 2 písm. c) nařízení č. 2868/95, je třeba uvést, že tento argument je založen na nesprávném výkladu uvedeného bodu 31, který je ostatně třeba chápat v jeho kontextu.
V tomto ohledu bylo cílem analýzy, kterou Tribunál provedl v bodech 30 a 31 napadeného rozsudku, odpovědět na argument společnosti Puma, shrnutý v bodě 28 tohoto rozsudku, podle něhož se odvolací senát nemohl odchýlit od své „rozhodovací praxe“ uznávající dobré jméno starších ochranných známek, aniž vysvětlil, v čem je takové odchýlení se od tří dřívějších rozhodnutí odůvodněné.
Zatímco EUIPO na tento argument reagoval tak, že odkázal, jak vyplývá z bodu 29 napadeného rozsudku, na odůvodnění sporného rozhodnutí, podle něhož legalita rozhodnutí EUIPO musí být posuzována výlučně na základě nařízení č. 207/2009, a nikoli na základě dřívější rozhodovací praxe EUIPO nebo vnitrostátních úřadů, Tribunál v bodě 30 napadeného rozsudku uvedl obsah tří dřívějších rozhodnutí, přičemž popsal posouzení provedená příslušnými odděleními EUIPO, která v nich byla uvedena, a zmínil důkazy, na nichž byla tato rozhodnutí založena.
Jak přitom vyplývá z bodů 28 až 30 napadeného rozsudku, Tribunál učinil tato konstatování pro účely odpovědi na otázku, zda EUIPO tím, že přijal sporné rozhodnutí, splnil povinnosti vyplývající ze zásady řádné správy, zejména povinnost uvést odůvodnění připomenutou v bodech 64 a 65 tohoto rozsudku, za okolností, kdy se společnost Puma na podporu svých námitek dovolávala dřívějších rozhodnutí EUIPO, jež obsahovala závěr o dobrém jménu týchž starších ochranných známek, přičemž je přesně identifikovala, a v rámci shrnutí v jazyce řízení konkrétně uvedla relevantní pasáže těchto rozhodnutí a důkazy, které v nich byly uvedeny.
S ohledem na tento kontext tedy Tribunál v bodě 31 napadeného rozsudku konstatoval, že společnost Puma „řádně poukázala“ na tři dřívější rozhodnutí, čímž nepřipustil, že odkaz na tato rozhodnutí představuje platný odkaz na všechny důkazy předložené v rámci dřívějších řízení vedených před odděleními EUIPO.
Z toho vyplývá, že Tribunálu nelze vytýkat žádné nesprávné právní posouzení v rozsahu, v němž měl v bodě 31 napadeného rozsudku za to, že společnost Puma „řádně poukázala“ na tři dřívější rozhodnutí.
Pokud jde zadruhé o argument EUIPO, podle něhož Tribunál porušil zásadu řádné správy, jakož i dosah povinnosti uvést odůvodnění, kterou má EUIPO, je třeba uvést, že v souladu s judikaturou citovanou v bodech 61, 64 a 65 tohoto rozsudku, jakož i s tím, co bylo uvedeno v bodě 66 tohoto rozsudku, byl EUIPO povinen zohlednit tři dřívější rozhodnutí, která společnost Puma uplatnila v projednávané věci, a v případě, že by přijal odlišné stanovisko s ohledem na stanoviska k otázce dobrého jména starších ochranných známek, přezkoumávané v těchto rozhodnutích, jakož i v projednávané věci, mu příslušelo, aby s ohledem na kontext sporného rozhodnutí tuto odlišnost výslovně odůvodnil.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že Tribunál provedl přezkum všech tří dřívějších rozhodnutí uplatněných společností Puma před námitkovým oddělením v bodě 30 napadeného rozsudku, jehož obsah není zpochybněn v rámci projednávaného kasačního opravného prostředku, přičemž uvedl jejich základní obsah. Tribunál dále v bodě 33 napadeného rozsudku poznamenal, že EUIPO konstatoval dobré jméno starších ochranných známek v těchto třech dřívějších rozhodnutích, jež byla podepřena několika vnitrostátními rozhodnutími, která se týkala týchž starších ochranných známek, výrobků totožných s dotčenými výrobky nebo jim podobných a některých členských států dotčených v projednávané věci, přičemž dodal, že zjištění o dobrém jménu starších ochranných známek je zjištěním skutkovým, jež nezávisí na přihlášené ochranné známce.
Tribunál z toho v bodě 34 napadeného rozsudku vyvodil, že „za těchto okolností“ a s ohledem na povinnosti vyplývající ze zásad řádné správy a rovného zacházení „se odvolací senát nemohl odchýlit od rozhodovací praxe EUIPO bez vysvětlení důvodů, jež jej vedly k závěru, že skutková zjištění o dobrém jménu starších ochranných známek, [jež učinil ve třech dřívějších rozhodnutích], nejsou nebo již nejsou relevantní.“
Tribunál tedy správně přezkoumal, zda odvolací senát, který se ve sporném rozhodnutí omezil na připomenutí, že EUIPO nebyl vázán svou rozhodovací praxí, splnil svou povinnost uvést odůvodnění s ohledem na kontext, v němž bylo toto rozhodnutí vydáno, i s ohledem na právní pravidla upravující dotčenou oblast, včetně zásad řádné správy a rovného zacházení.
Na rozdíl od toho, co tvrdí EUIPO, nelze Tribunálu vytýkat žádné nesprávné právní posouzení, pokud jde o jeho výklad uvedených zásad. V tomto ohledu je pravda, že oddělení EUIPO nemohou být automaticky vázána svými dřívějšími rozhodnutími, jelikož jak Tribunál právem uvedl v bodě 20 napadeného rozsudku, průzkum každé přihlášky k zápisu musí být striktní a úplný, aby se předešlo tomu, že ochranné známky budou zapsány neoprávněně, takže existence dobrého jména musí být přezkoumána s ohledem na skutkové okolnosti každého konkrétního případu (obdobně viz usnesení ze dne 12. února 2009, Bild digital a ZVS,
C‑39/08 a C‑43/08
, nezveřejněné,
EU:C:2009:91
, bod
, jakož i v tomto smyslu rozsudek ze dne 10. března 2011, Agencja Wydawnicza Technopol v. OHIM,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
, bod
). Z toho však nevyplývá, že by tato oddělení byla zproštěna povinností, připomenutých v bodě 66 tohoto rozsudku, vyplývajících z uvedených zásad řádné správy a rovného zacházení, včetně povinnosti uvést odůvodnění.
Posledně uvedená povinnost je o to důležitější za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávaného případu, připomenutých v bodě 77 tohoto rozsudku, za kterých nelze zpochybnit relevanci některých dřívějších rozhodnutí EUIPO, uplatněných před jeho odděleními, pro účely úplného přezkumu existence dobrého jména dotčené starší ochranné známky, jelikož takový přezkum nezávisí striktně na přihlášené ochranné známce, jak v podstatě uvedl Tribunál.
Tribunál měl tedy právem za to, že za takových okolností oddělení EUIPO nemohou splnit povinnost uvést odůvodnění tím, že se omezí na připomenutí, že legalita rozhodnutí EUIPO musí být posuzována výlučně na základě nařízení č. 207/2009, a nikoli na základě jeho dřívější rozhodovací praxe.
Konečně v rozsahu, v němž EUIPO tvrdí, že Tribunál měl v bodě 31 napadeného rozsudku nesprávně za to, že tři dřívější rozhodnutí nejsou ve sporném rozhodnutí „zkoumána, ani zmíněna“, stačí uvést, že tato argumentace nemůže obstát, jelikož nelze mít za to, že konstatování provedené Tribunálem je v rozporu s obsahem uvedeného rozhodnutí.
Ačkoli je pravda, že v části sporného rozhodnutí nazvané „Důvody a argumenty účastníků řízení“ odvolací senát uvedl, že společnost Puma vznesla argument vycházející z toho, že dobré jméno starších ochranných známek bylo uznáno „v řadě rozhodnutí úřadu“, tato skutečnost totiž nic nemění na tom, že odvolací senát mezi „důkazy předloženými osobou, která podává námitky“, neuvedl tři dřívější rozhodnutí a v části uvedeného rozhodnutí nazvané „Odůvodnění rozhodnutí“ nezmínil ani neanalyzoval posledně uvedená rozhodnutí s ohledem na jejich obsah a jejich důkazní hodnotu ve vztahu k otázce případného dobrého jména starších ochranných známek, přestože tak učinil ve vztahu k několika rozhodnutím vnitrostátních úřadů.
S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba dospět k závěru, že Tribunál neporušil čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009 a zásadu řádné správy ve spojení s pravidlem 19 odst. 2 písm. c) nařízení č. 2868/95 a čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009, když měl za to, že odvolací senát, který se omezil na připomenutí, že za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávaného případu, legalita rozhodnutí EUIPO musí být posuzována výlučně na základě nařízení č. 207/2009 tak, jak je vykládáno unijním soudem, a nikoli na základě dřívější rozhodovací praxe EUIPO nebo vnitrostátních úřadů, porušil zásadu řádné správy, zejména povinnost odůvodnit svá rozhodnutí, a způsobil tak, že je sporné rozhodnutí stiženo protiprávností.
Z toho vyplývá, že první a druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku musejí být zamítnuty jako neopodstatněné.
Ke třetí části prvního důvodu kasačního opravného prostředku a ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku
V rámci třetí části prvního důvodu kasačního opravného prostředku a druhého důvodu kasačního opravného prostředku, které je třeba zkoumat společně, EUIPO Tribunálu vytýká, že porušil čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009 ve spojení se zásadou řádné správy, jakož i čl. 76 odst. 2 tohoto nařízení ve spojení s pravidlem 50 odst. 1 nařízení č. 2868/95, když měl v bodě 37 napadeného rozsudku za to, že odvolací senát měl za okolností projednávaného případu požádat společnost Puma, aby předložila doplňkové důkazy dobrého jména starších ochranných známek – byť pouze k jejich odmítnutí – jak mu to umožňovalo pravidlo 50 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 2868/95.
EUIPO zejména tvrdí, že takový výklad uvedených ustanovení a zásad porušuje zásadu kontradiktornosti, která je vyjádřena v čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009, pokud jde o řízení
inter partes
před EUIPO, a nezohledňuje skutečnost, že povinnost příslušející EUIPO vykonávat svou diskreční pravomoc, aby zohlednil či nezohlednil skutečnosti a důkazy předložené opožděně, se vztahuje pouze na skutečnosti a důkazy předložené účastníky řízení z vlastního podnětu.
EUIPO tedy ve své argumentaci v podstatě Tribunálu vytýká, že diskreční pravomoc, kterou má odvolací senát na základě čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 ve spojení s pravidlem 50 odst. 1 nařízení č. 2868/95, k rozhodnutí, zda je třeba zohlednit dodatečné skutečnosti a důkazy, které nebyly předloženy ve lhůtách stanovených námitkovým oddělením, přeměnil na povinnost, přičemž tato povinnost byla podle EUIPO neprávem rozšířena rovněž na skutečnosti a na důkazy, které účastníci řízení nepředložili z vlastního podnětu.
V tomto ohledu z bodu 35 napadeného rozsudku vyplývá, že EUIPO před Tribunálem zastával tezi, podle níž odvolací senát nebyl povinen zohledňovat tři dřívější rozhodnutí z důvodu, že společnost Puma neposkytla námitkovému oddělení důkazy o dobrém jménu starších ochranných známek předložené v rámci řízení, která vedla k přijetí těchto rozhodnutí. Podle EUIPO měla žalobkyně v řízení v prvním stupni znovu předložit tyto důkazy nebo na ně přesně odkázat.
V odpověď na tuto argumentaci Tribunál v bodě 36 napadeného rozsudku právem připomněl judikaturu, podle níž čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 a pravidlo 50 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 2868/95 přiznávají odvolacímu senátu EUIPO posuzovací pravomoc k rozhodnutí, zda je třeba vzít v úvahu další nebo doplňkové skutečnosti a důkazy, které nebyly předloženy ve lhůtách stanovených nebo určených námitkovým oddělením, či nikoli. Podle těchto ustanovení je totiž předložení dodatečných důkazů nadále možné, jsou-li ve lhůtě stanovené EUIPO předloženy důkazy, což je v projednávané věci nesporné (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. července 2016, EUIPO v. Grau Ferrer,
C‑597/14 P
,
EU:C:2016:579
, bod
a citovaná judikatura).
Tribunál, který v bodě 37 napadeného rozsudku uvedl, že „za okolností projednávané věci a s ohledem na svou dřívější rozhodovací praxi z nedávné doby, jež byla podepřena poměrně vysokým počtem vnitrostátních rozhodnutí a rozsudkem Tribunálu, v souladu se zásadou řádné správy, […], [měl odvolací senát] požádat žalobkyni, aby předložila doplňkové důkazy dobrého jména starších ochranných známek – byť pouze k jejich odmítnutí – jak mu umožňovalo pravidlo 50 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 2868/95“, však vycházel nikoli z čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 a pravidla 50 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2868/95, ale ze zásady řádné správy.
V projednávaném případě z bodů 30, 33 a 37 napadeného rozsudku vyplývá, že společnost Puma ve sdělení o námitce uvedla základní obsah tří dřívějších rozhodnutí v jazyce řízení, takže je třeba mít za to, že tento obsah byl oznámen jak námitkovému oddělení a odvolacímu senátu, tak společnosti Gemma Group.
Z uvedeného bodu 30 napadeného rozsudku rovněž vyplývá, že v těchto třech dřívějších rozhodnutích příslušná oddělení EUIPO konstatovala, že se mělo za to, že starší ochranné známky mají „na základě četných důkazů“„velmi dobré jméno přinejmenším ve Francii“ a rovněž že jiná z těchto starších ochranných známek „na základě četných předložených důkazů“ získala „velmi dobré jméno užíváním v Unii“ a měla „vysokou rozlišovací způsobilost plynoucí z jejího ‚dlouhodobého a intenzívního užívání‘ a jejího ‚vysokého stupně rozpoznatelnosti‘ “. Tribunál rovněž uvedl, že některá z uvedených rozhodnutí velmi podrobně popisují důkazy, které umožnily dospět k závěru, že starší ochranné známky mají dobré jméno.
V takovém kontextu tři dřívější rozhodnutí představují v rozsahu, v němž uznala dobré jméno starších ochranných známek, významný nepřímý důkaz o tom, že by tyto starší ochranné známky mohly být rovněž v rámci dotčeného námitkového řízení považovány za ochranné známky mající dobré jméno ve smyslu čl. 8 odst. 5 nařízení č. 207/2009, jak již bylo uvedeno v bodě 81 tohoto rozsudku.
Jak bylo uvedeno v bodě 76 tohoto rozsudku, byl tudíž EUIPO povinen zohlednit tři dřívější rozhodnutí uplatněná společností Puma a měl výslovně odůvodnit své rozhodnutí v projednávané věci v rozsahu, v němž se rozhodl přijmout odlišný přístup ve vztahu k přístupu uplatněnému v uvedených rozhodnutích, co se týče dobrého jména starších ochranných známek.
Ovšem v situaci, kdy by samotný odvolací senát dospěl k závěru, že nemůže splnit své povinnosti vyplývající ze zásady řádné správy, a v tomto kontextu zejména svou povinnost uvést odůvodnění, jak byla připomenuta v bodě 66 tohoto rozsudku, aniž disponuje důkazy, které byly předloženy v průběhu dřívějších řízení před EUIPO, je třeba mít podobně jako Tribunál za to, že by pak bylo nezbytné, aby toto oddělení využilo možnost, kterou mělo, požádat o předložení takových důkazů za účelem výkonu své posuzovací pravomoci a úplného průzkumu námitek.
V tomto ohledu je totiž třeba připomenout, jak Soudní dvůr již uvedl, že z čl. 63 odst. 2 nařízení č. 207/2009 ve spojení s článkem 78 tohoto nařízení vyplývá, že za účelem přezkumu merita odvolání, které k němu bylo podáno, odvolací senát EUIPO nejen vyzývá účastníky tak často, jak je to nezbytné, aby ve lhůtě, která je pro ně stanovena, předložili vyjádření ke sdělením, která jim zaslal, ale může rovněž rozhodnout o provedení dokazování, jehož součástí je i předložení skutečností nebo důkazů. Taková ustanovení dokládají možnost, že se skutkový základ může v různých stadiích řízení probíhajícího u EUIPO rozšířit (rozsudky ze dne 13. března 2007, OHIM v. Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, bod
, a ze dne 28. února 2018, mobile.de v. EUIPO,
C‑418/16 P
,
EU:C:2018:128
, bod
).
S ohledem na tuto judikaturu, jakož i judikaturu připomenutou v bodě 91 tohoto rozsudku, podle níž platí, že byly-li ve lhůtě stanovené EUIPO předloženy důkazy, je předložení dodatečných důkazů nadále možné, nelze mít za to, že taková povinnost, jako je povinnost stanovená Tribunálem v bodě 37 napadeného rozsudku na základě zásady řádné správy, je v rozporu s ustanoveními nařízení č. 207/2009.
Tribunál tak mohl v tomtéž bodě 37 napadeného rozsudku dospět k závěru, aniž se dopustil nesprávného právního posouzení, že za okolností projednávané věci příslušelo odvolacímu senátu v souladu se zásadou řádné správy, aby buď uvedl důvody, pro něž měl za to, že konstatování učiněná EUIPO ve třech dřívějších rozhodnutích, co se týče dobrého jména starších ochranných známek, je třeba v projednávané věci odmítnout, anebo požádal společnost Puma, aby předložila doplňkové důkazy o dobrém jménu starších ochranných známek.
S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba třetí část prvního důvodu kasačního opravného prostředku a druhý důvod kasačního opravného prostředku EUIPO zamítnout jako neopodstatněné.
Vzhledem k tomu, že všechny důvody a argumenty vznesené na podporu kasačního opravného prostředku byly zamítnuty, je třeba tento kasační opravný prostředek zamítnout.
K nákladům řízení
Podle čl. 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora rozhodne Soudní dvůr o nákladech řízení, není-li kasační opravný prostředek opodstatněný.
Podle čl. 138 odst. 1 tohoto jednacího řádu, který se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě jeho čl. 184 odst. 1, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Vzhledem k tomu, že společnost Puma požadovala náhradu nákladů řízení a EUIPO neměl ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

1)
Kasační opravný prostředek se zamítá.

2)
Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) se ukládá náhrada nákladů řízení.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.