CELEX: 62015CJ0678
Zahtjev za prethodnu odluku
Direktiva 2004/39/EZ
Tržišta financijskih instrumenata
Članak 4. stavak 1. točka 2.
Pojam ‚investicijske usluge’
Prilog I. odjeljak A točka 1.
Zaprimanje i prijenos naloga u vezi s jednim ili više financijskih instrumenata
Moguće uključivanje posredovanja s ciljem sklapanja ugovora o upravljanju portfeljima

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1. točke 2. kao i Priloga I. odjeljka A točke 1. Direktive 2004/39/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o tržištima financijskih instrumenata te o izmjeni direktiva Vijeća 85/611/EEZ i 93/6/EEZ i Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/22/EEZ (
SL 2004., L 145, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 4., str. 29.).
Zahtjev je upućen u okviru postupka između Mohammada Zadeha Khorassanija i Kathrin Pflanz u vezi s posredovanjem potonje u ugovoru o upravljanju imovinom sklopljenom između M. Z. Khorassanija i treće osobe.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2004/39
Uvodne izjave 2., 20. i 31. Direktive 2004/39 glase:
„(2)
Zadnjih nekoliko godina sve je više aktivnih ulagatelja na financijskim tržištima, a izbor usluga i instrumenata koji im se nudi postaje sve opsežniji i kompleksniji. S obzirom na ovakav razvoj, pravni okvir Zajednice treba obuhvatiti puni raspon aktivnosti namijenjenih ulagateljima. Zato je potrebno osigurati neophodan stupanj usklađivanja koji će ulagateljima nuditi visoki stupanj zaštite, a investicijskim društvima omogućiti pružanje usluga u cijeloj Zajednici kao jedinstvenom tržištu na temelju nadzora matične države članice. S obzirom na navedeno, Direktivu [Vijeća] 93/22/EEZ [od 10. svibnja 1993. o investicijskim uslugama u području vrijednosnih papira (
SL 1993., L 141, str. 27
.)] treba zamijeniti novom Direktivom.
[…]
(20)
Za potrebe ove Direktive, usluga zaprimanja i prijenosa naloga treba obuhvatiti i uspostavljanje kontakta između jednog ili više ulagatelja, što omogućava zaključivanje transakcije između tih ulagatelja.
[…]
(31)
Jedan od ciljeva ove Direktive je zaštita ulagatelja. […]”
U skladu s člankom 1. stavkom 1. Direktive 2004/39:
„Ova se Direktiva primjenjuje na investicijska društva i uređena tržišta.”
U članku 4. stavku 1. točkama 1., 2., 4., 5., 9. i 16. te direktive propisano je:
„1.   Za potrebe ove Direktive, sljedeći izrazi imaju sljedeće značenje:
(1)
‚Investicijsko društvo’ znači svaka pravna osoba čija je redovita djelatnost ili poslovanje pružanje jedne ili više investicijskih usluga trećim stranama i/ili obavljanje jedne ili više investicijskih aktivnosti na profesionalnoj osnovi;
[…]
(2)
‚Investicijske usluge i aktivnosti’ znači sve usluge i aktivnosti utvrđene u odjeljku A Priloga I. koje se odnose na sve instrumente navedene u odjeljku C Priloga I.
[…]
(4)
‚Investicijsko savjetovanje’ znači davanje osobnih preporuka klijentima na zahtjev klijenta ili na inicijativu investicijskog društva u pogledu jedne ili više transakcija koje se odnose na financijske instrumente.
(5)
‚Izvršavanje naloga za račun klijenta’ znači djelovanje s ciljem zaključivanja ugovora za kupnju ili prodaju jednog ili više financijskih instrumenata za račun klijenta.
[…]
(9)
‚Upravljanje portfeljem’ znači upravljanje portfeljem na temelju ovlaštenja klijenta na individualnoj i diskrecijsko[j] osnovi pri čemu takav portfelj uključuje jedan ili više financijskih instrumenata.
[…]
(16)
‚Limitirani nalog’ znači nalog za kupnju ili prodaju određene količine financijskog instrumenta po određenoj cijeni ili po povoljnijoj cijeni.”
U članku 21. stavcima 1 do 3. navedene direktive, naslovljenom „Obveza izvršavanja naloga po uvjetima najpovoljnijima za klijenta”, propisano je:
„1.   Države članice zahtijevaju da investicijska društva prilikom izvršavanja naloga poduzmu sve razumne mjere za postizanje najpovoljnijeg mogućeg ishoda za klijente, uzimajući u obzir cijene, troškove, brzinu, vjerojatnost izvršenja i namire, veličinu, vrstu te sve druge okolnosti relevantne za izvršavanje naloga. Međutim, ako klijent da izričitu uputu, investicijsko društvo izvršava nalog u skladu s tom izričitom uputom.
2.   Države članice zahtijevaju da investicijska društva uspostave i primjenjuju djelotvorne mjere za usklađenje sa stavkom 1. Države članice posebno propisuju da investicijska društva uspostave i primjenjuju politiku izvršavanja naloga koja im omogućuju postizanje najpovoljnijeg mogućeg ishoda za naloge svojih klijenata u skladu sa stavkom 1.
3.   Za svaku pojedinu vrstu financijskih instrumenata, politika izvršavanja naloga uključuje podatke o različitim mjestima na kojima investicijsko društvo izvršava naloge klijenata i čimbenike koji utječu na izbor mjesta izvršenja. […]”
U Prilogu I. odjeljku A iste direktive kao investicijske usluge i aktivnosti navedeni su:
„1.
Zaprimanje i prijenos naloga u vezi jednog ili više financijskih instrumenata.
2.
Izvršavanje naloga za račun klijenata.
3.
Trgovanje za vlastiti račun.
4.
Upravljanje ulaganjima.
5.
Investicijsko savjetovanje.
6.
Usluge provedbe ponude odnosno prodaje financijskih instrumenata uz obvezu otkupa.
7.
Usluge provedbe ponude odnosno prodaje financijskih instrumenata bez obveze otkupa.
8.
Upravljanje multilateralnom trgovinskom platformom (MTP).”
Direktiva 2006/73/EZ
Sukladno uvodnoj izjavi 81. Direktive Komisije 2006/73/EZ od 10. kolovoza 2006. o provedbi Direktive 2004/39 u odnosu na organizacijske zahtjeve i uvjete poslovanja investicijskih društava i izraze definirane za potrebe te Direktive (
SL 2006., L 241, str. 26
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 4., str. 118.):
„Opće savjetovanje o vrstama financijskih instrumenata nije investicijsko savjetovanje u smislu Direktive 2004/39/EZ, jer se u ovoj Direktivi navodi da je u smislu Direktive 2004/39/EZ investicijsko savjetovanje ograničeno na savjetovanje o određenim financijskim instrumentima. […]”
U članku 52. stavku 2. Direktive 2006/73, naslovljenom „Investicijsko savjetovanje”, propisano je da osobna preporuka u smislu članka 4. stavka 1. točke 4. Direktive 2004/39 mora predstavljati preporuku da se poduzme jedan od sljedećih koraka:
„(a)
kupnja, prodaja, upis, zamjena, otkup, držanje ili preuzimanje obveze za upis određenog financijskog instrumenta;
(b)
izvršavanje ili neizvršavanje bilo kojeg prava koje proizlazi iz određenog financijskog instrumenta za kupnju, prodaju, upis, zamjenu ili otkup financijskog instrumenta.”
Njemačko pravo
U skladu s člankom 823. stavkom 2. Bürgerliches Gesetzbucha (Građanski zakonik), svaka osoba koja prekrši propis namijenjen zaštiti druge osobe ima obvezu naknade prouzročene štete.
U stavku 1.a članka 1. Kreditwesengesetza (Zakon o kreditnom bankarstvu) od 9. rujna 1998. (BGBl. 1998. I, str. 2776.), kako je izmijenjen Zakonom od 16. srpnja 2007. (BGBl. 2007. I, str. 1330.) (u daljnjem tekstu: KWG), predviđeno je:
„[…] Financijske usluge su:
(1)
posredovanje u transakcijama stjecanja i prodaje financijskih instrumenata (investicijsko posredovanje);
(1.a)
davanje osobnih preporuka klijentima ili njihovim zastupnicima u pogledu transakcija koje se odnose na određene financijske instrumente, ako se savjet temelji na ispitivanju osobnih okolnosti ulagatelja ili je predložen kao prikladan za njega i nije dan isključivo putem sredstava informiranja ili namijenjen javnosti (investicijsko savjetovanje) […]”
Članak 32. stavak 1. KWG‑a propisuje:
„Svatko tko na državnom području želi pružati financijske usluge profesionalno ili na način koji zahtijeva organizirano poslovanje […] mora pribaviti pismeno odobrenje Bundesanstalta [für Finanzdienstleistungsaufsicht (Savezno tijelo za nadzor financijskih usluga, Njemačka)] […].”
Glavni postupak i prethodno pitanje
K. Pflanz, koja nema odobrenje za pružanje financijskih usluga u skladu s člankom 32. stavkom 1. KWG‑a, preporučila je u studenome 2007. M. Z. Khorassaniju ulaganje pod nazivom „Grand Slam”. S tim u vezi savjetovala mu je da potpiše ugovor o pružanju usluga s društvom GSS AG kao i ugovor o upravljanju portfeljem s društvom D. AG, pri čemu oba društva imaju sjedište u Lihtenštajnu. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su u potonjem ugovoru bili predviđeni stjecanje, prodaja i upravljanje financijskim instrumentima u smislu upravljanja portfeljem.
M. Z. Khorassani obvezao se na jednokratnu uplatu u iznosu od 20000 eura i na mjesečne uplate u iznosu od 1000 eura, svaku uvećanu za 5 % ažija. U prosincu 2007. on je već platio ukupan iznos u vrijednosti od 27000 eura, od kojeg je odbijeno 19731,60 eura kao unaprijed plaćena naknada za upravljanje i 1285,71 euro kao ažio. Nakon toga M. Z. Khorassani raskinuo je navedene ugovore te je zatražio povrat isplaćenog iznosa i naknadu štete.
Landgericht Berlin (Zemaljski sud u Berlinu, Njemačka) odbacio je tužbu protiv dvaju društava sa sjedištem u Lihtenštajnu smatrajući da nije međunarodno nadležan, dok je tužbu podnesenu protiv K. Pflanz odbio kao neosnovanu.
Nakon što je M. Z. Khorassani primio povrat sredstava u iznosu od 6803,03 eura, Kammergericht Berlin (Visoki zemaljski sud u Berlinu, Njemačka) odbio je njegovu žalbu kojom je on zahtijevao povrat traženog iznosa. Taj je sud smatrao da K. Pflanz nije pružila financijske usluge u smislu članka 1. stavka 1.a drugog podstavka točke 1. i 1.a KWG‑a, za koje je potrebno odobrenje u skladu s člankom 32. stavkom 1. KWG‑a, s obzirom na to da se investicijsko savjetovanje kao i investicijsko posredovanje koje je ona obavila nisu odnosili na transakciju stjecanja ili prodaje financijskih instrumenata, već na ugovor o upravljanju imovinom koji, iako mu je cilj kasnije stjecanje i prodaja određenih financijskih instrumenata, ne predstavlja sam po sebi financijski instrument. Stoga je navedeni sud presudio da M. Z. Khorassani nema pravo na naknadu štete na temelju članka 823. stavka 2. Građanskog zakonika u vezi s člankom 32. stavkom 1. KWG‑a.
U okviru postupka revizije Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka) smatra da je Kammergericht Berlin (Visoki zemaljski sud u Berlinu) pravilno presudio da K. Pflanz nije M. Z. Khorassaniju pružila uslugu investicijskog savjetovanja u smislu članka 1. stavka 1.a drugog podstavka točke 1.a. KWG‑a, s obzirom na to da se, u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom 4. Direktive 2004/39 u vezi s člankom 52. Direktive 2006/73, ta odredba odnosi na osobno savjetovanje u pogledu određenih financijskih instrumenata, a ne na uslugu upravljanja portfeljem. Slijedom toga, K. Pflanz nije u tom smislu prekršila članak 32. stavak 1. KWG‑a.
S druge strane, odgovor na pitanje je li K. Pflanz M. Z. Khorassaniju, navođenjem da zaključi ugovor o upravljanju imovinom, pružila uslugu investicijskog posredovanja u smislu članka 1. stavka 1.a drugog podstavka točke 1. KWG‑a ovisi o tumačenju članka 4. stavka 1. točke 2. i Priloga I. odjeljka A točke 1. Direktive 2004/39.
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ističe, s jedne strane, da verzija potonje odredbe na njemačkom jeziku – odnosno „
Annahme und Übermittlung von Aufträgen, die ein oder mehrere Finanzinstrument(e) zum Gegenstand haben
” (zaprimanje i prijenos naloga čiji su predmet jedan ili više financijskih instrumenata) – može navesti na zaključak da se odnosi samo na posredovanje u ugovorima u vezi s kupnjom ili prodajom određenog financijskog instrumenta. S druge strane, verzije te odredbe na španjolskom („
en relación con
”), engleskom („
in relation to
”) i francuskom jeziku („
portant sur
”) mogu dovesti do širokog tumačenja navedene odredbe na temelju kojeg bi bilo dovoljno postojanje samo neizravne veze između posredovanja u transakciji i kupnje ili prodaje financijskog instrumenta.
Kad je riječ o općoj strukturi Direktive 2004/39, sud koji je uputio zahtjev smatra da pojašnjenja koja su glede pojma „investicijsko savjetovanje” dana u uvodnoj izjavi 81. i u članku 52. Direktive 2006/73 mogu potkrijepiti gore navedeno usko tumačenje, s obzirom na to da se, sukladno tim pojašnjenjima, investicijsko savjetovanje mora odnositi na određene financijske instrumente, što se može temeljiti na općem pravnom shvaćanju koje bi se također moglo primijeniti na aktivnost investicijskog posredovanja.
Taj sud smatra da na temelju cilja Direktive 2004/39, a to je zaštita investitora, ne bi bilo potrebno da se posredovanje u ugovoru o upravljanju imovinom uključi među usluge iz Priloga I. odjeljka A točke 1. te direktive, s obzirom na to da se i na upravitelje portfelja primjenjuju odredbe navedene direktive. Međutim, praznina glede zaštite ulagača mogla bi postojati ako je ugovor sklopljen s upraviteljem portfelja sa sjedištem u trećoj državi.
U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Može li se zaprimanje i prijenos naloga koji se odnosi na aktivnost upravljanja portfeljem (članak 4. stavak 1. točka 9. Direktive [2004/39]) smatrati investicijskom uslugom u smislu članka 4. stavka 1. točke 2. prve rečenice u vezi s Prilogom I. odjeljkom A. točkom 1. navedene direktive?”
O prethodnom pitanju
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 1. točku 2. Direktive 2004/39 u vezi s Prilogom I. odjeljkom A točkom 1. te direktive tumačiti na način da investicijska usluga koja se sastoji od zaprimanja i prijenosa naloga u vezi s jednim ili više financijskih instrumenata obuhvaća i posredovanje s ciljem sklapanja ugovora čiji je predmet usluga upravljanja portfeljem.
U članku 4. stavku 1. točki 2. Direktive 2004/39 investicijske usluge i aktivnosti definirane su kao svaka od usluga i aktivnosti navedenih u Prilogu I. odjeljku A te direktive koje su u vezi sa svim instrumentima navedenima u odjeljku C tog priloga.
Među financijskima uslugama i aktivnostima nabrojenima u navedenom odjeljku A, u njegovoj točki 1. nalazi se i ona koja se sastoji od zaprimanja i prijenosa naloga u vezi s jednim ili više financijskih instrumenata.
Kako bi se odgovorilo na postavljeno pitanje, stoga tu potonju odredbu valja tumačiti uzimajući u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (vidjeti u tom smislu presudu od 8. studenoga 2016., Ognjanov,
C‑554/14
,
EU:C:2016:835
, t.
31.
).
Kad je riječ o sadržaju Priloga I. odjeljka A točke 1. Direktive 2004/39 – iako sud koji je uputio zahtjev utvrđuje određene razlike između različitih jezičnih verzija izraza „u vezi”, koji bi, ovisno o slučaju, mogao navesti na zaključak o postojanju više ili manje izravne povezanosti između naloga i financijskih instrumenata navedenih u toj odredbi – valja navesti da izraz „nalog”, čije zaprimanje i prijenos predstavlja investicijsku uslugu ili aktivnost na koju se navedena odredba odnosi, ostaje isti u jezičnim verzijama te direktive koje je taj sud naveo, odnosno na španjolskom, njemačkom, engleskom i francuskom jeziku.
Iako taj izraz nije kao takav definiran u Direktivi 2004/39, valja utvrditi da riječi „u vezi jednog ili više financijskih instrumenata” samo preciziraju vrstu naloga o kojem je riječ, odnosno naloga koji imaju za cilj kupnju ili prodaju takvih financijskih instrumenata.
Takvo tumačenje izraza „nalog” u skladu je s kontekstom u kojem se on nalazi. Konkretnije, treba ga tumačiti u skladu s Prilogom I. odjeljkom A točkom 2. te direktive, u kojoj se spominje investicijska usluga koja se sastoji od „[i]zvršavanja naloga za račun klijenata”.
Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 42. svojeg mišljenja, investicijska usluga iz točke 1. tog Priloga I. odjeljka A, odnosno zaprimanje i prijenos naloga, usko je povezana s onom iz točke 2. navedenog odjeljka, odnosno izvršavanjem naloga, pri čemu se prva usluga pruža prije druge i u načelu dovodi do pružanja te druge usluge, bez obzira na to radi li se o istom ili drugom investicijskom društvu.
Investicijska usluga iz Priloga I. odjeljka A točke 2. Direktive 2004/39, koja se sastoji od „izvršavanja naloga za račun klijenta”, u članku 4. stavku 1. točki 5. te direktive definirana je kao „djelovanje s ciljem zaključivanja ugovora za kupnju ili prodaju jednog ili više financijskih instrumenata za račun klijenta”.
Iz toga slijedi da su nalozi koji su predmet investicijske usluge spomenuti u Prilogu I. odjeljku A točki 1. navedene direktive nalozi za kupnju ili prodaju jednog ili više financijskih instrumenata
To je tumačenje potkrijepljeno drugim odredbama Direktive 2004/39. U tom je pogledu „limitirani nalog” u njezinu članku 4. stavku 1. točki 16. definiran kao „nalog za kupnju ili prodaju određene količine financijskog instrumenta po određenoj cijeni ili po povoljnijoj cijeni”.
Nadalje, članak 21. navedene direktive odnosi se, sukladno svojem naslovu, na obvezu izvršavanja naloga po uvjetima najpovoljnijima za klijenta, što, prema stavku 1. tog članka, obuhvaća postizanje najpovoljnijeg mogućeg ishoda za klijente, uzimajući u obzir cijene, troškove, brzinu kao i vjerojatnost izvršenja i namire. Na temelju stavaka 2. i 3. navedenog članka, države članice osobito zahtijevaju da investicijska društva uspostave i primjenjuju politiku izvršavanja naloga, koja uključuje, za svaku vrstu instrumenta, podatke o različitim mjestima na kojima investicijsko društvo izvršava naloge svojih klijenata i čimbenike koji utječu na izbor mjesta izvršenja.
Slijedom navedenog, iz teksta Priloga I. odjeljka A točke 1. Direktive 2004/39, tumačenog u skladu s kontekstom u kojem se nalazi, proizlazi da usluga na koju se odnosi ta odredba ne obuhvaća posredovanje s ciljem sklapanja ugovora čiji je predmet usluga upravljanja portfeljem. Naime, čak i ako sklapanje tog ugovora u nekoj kasnijoj fazi dovede do zaprimanja i prijenosa nalogâ, predmet navedenog ugovora sam po sebi nije takvo zaprimanje ili prijenos naloga.
Taj zaključak nije doveden u pitanje činjenicom, koju je istaknula vlada Ujedinjene Kraljevine, da je u uvodnoj izjavi 20. Direktive 2004/39 propisano da za potrebe te direktive usluga zaprimanja i prijenosa naloga treba također obuhvatiti uspostavljanje kontakta između jednog ili više ulagatelja, što omogućava zaključivanje transakcije između tih ulagatelja.
Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 44. svojeg mišljenja, ta se uvodna izjava odnosi samo na uspostavljanje kontakta između jednog ili više ulagatelja u okviru zaprimanja i prijenosa nalogâ. Navedena uvodna izjava stoga obuhvaća slučaj uspostavljanja kontakta čiji je cilj zaključenje transakcija koje se odnose na jedan ili više financijskih instrumenata, što isključuje posredovanje s ciljem zaključenja ugovora čiji je predmet aktivnost upravljanja portfeljem.
Njemačka vlada i vlada Ujedinjene Kraljevine navode također da usluga „investicijskog savjetovanja”, definirana u članku 4. stavku 1. točki 4. Direktive 2004/39 i navedena u njezinu Prilogu I. odjeljku A točki 5., u skladu s člankom 52. Direktive 2006/73, obuhvaća preporuku da se poduzmu koraci glede određenih financijskih instrumenata. Iz toga zaključuju da nespominjanje „određenog” financijskog instrumenta u Prilogu I. odjeljku A točki 1. Direktive 2004/39 upućuje na to da područje primjene te odredbe nije ograničeno na zaprimanje i prijenos naloga koji su u izravnoj vezi s određenim financijskim instrumentom.
Taj se argument ne može prihvatiti.
Naime, usluga investicijskog savjetovanja, sukladno definiciji iz članka 4. stavka 1. točke 4. Direktive 2004/39, sastoji se u davanju osobnih preporuka klijentu u pogledu transakcija koje se odnose na financijske instrumente. U uvodnoj izjavi 81. Direktive 2006/73 navodi se da opće savjetovanje o vrstama financijskih instrumenata nije investicijsko savjetovanje u smislu Direktive 2004/39, koje mora biti ograničeno na savjetovanje o određenim financijskim instrumentima, i to je pojašnjenje provedeno člankom 52. Direktive 2006/73. Međutim, ni ta uvodna izjava ni taj članak ni na koji način ne utječu na doseg investicijske usluge iz Priloga I. odjeljka A točke 1. Direktive 2004/39.
Cilj Direktive 2004/39 ne nameće različito tumačenje te odredbe. Točno je da iz uvodnih izjava 2. i 31. te direktive osobito proizlazi da je jedan od njezinih ciljeva zaštita ulagatelja (vidjeti u tom smislu presudu od 30. svibnja 2013., Genil 48 i Comercial Hostelera de Grandes Vinos,
C‑604/11
,
EU:C:2013:344
, t.
39.
).
Međutim, taj cilj ne može sam po sebi opravdati posebno široko značenje investicijske usluge iz Priloga I. odjeljka A točke 1. Direktive 2004/39 koje bi uključivalo posredovanje s ciljem zaključenja ugovora čiji je predmet aktivnost upravljanja portfeljem.
Naime, takvo značenje bilo bi protivno tumačenju te odredbe koje posebno proizlazi iz konteksta u kojemu se ona nalazi.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. stavak 1. točku 2. Direktive 2004/39 u vezi s Prilogom I. odjeljkom A točkom 1. te direktive treba tumačiti na način da investicijska usluga koja se sastoji od zaprimanja i prijenosa naloga u vezi s jednim ili više financijskih instrumenata ne obuhvaća posredovanje s ciljem sklapanja ugovora čiji je predmet aktivnost upravljanja portfeljem.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

Članak 4. stavak 1. točku 2. Direktive 2004/39/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o tržištima financijskih instrumenata te o izmjeni direktiva Vijeća 85/611/EEZ i 93/6/EEZ i Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/22/EEZ u vezi s Prilogom I. odjeljkom A točkom 1. te direktive treba tumačiti na način da investicijska usluga koja se sastoji od zaprimanja i prijenosa naloga u vezi s jednim ili više financijskih instrumenata ne obuhvaća posredovanje s ciljem sklapanja ugovora čiji je predmet aktivnost upravljanja portfeljem.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački