CELEX: 62017TJ0238
Eiropas Savienības preču zīme
Spēkā neesamības atzīšanas process
Eiropas Savienības grafiska preču zīme “GUGLER”
Agrāks valsts sabiedrības nosaukums Gugler France
Relatīvs atteikuma pamats
Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 4. punkts (tagad Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 4. punkts)
Sajaukšanas iespēja

Tiesvedības priekšvēsture
2005. gada 31. augustā
Gugler GmbH
, prasītāja
Alexander Gugler
juridiskā priekštece, Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojā (
EUIPO
) ieguvusi šādas Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes (turpmāk tekstā – “apstrīdētā preču zīme”) reģistrāciju ar numuru 3324902.
Šis reģistrācijas pieteikums tika iesniegts 2003. gada 25. augustā.
Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tika reģistrēta apstrīdētā preču zīme, ietilpst 6., 17., 19., 22., 37., 39. un 42. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nīcas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un attiecībā uz katru no klasēm atbilst šādam aprakstam:
–
6. klase: “aizsardzība pret gaismu, proti, žalūzijas, ruļļveida metāla žalūzijas”;
–
17. klase: “skaņu izolējoši materiāli, proti, akmens vate un porainās plastmasas elementi”;
–
19. klase: “logi, jumta segumi, durvis, vārti, logu ārējie slēģi, ruļļveida stikla un plastmasas žalūzijas; stiklojums, proti, ziemas dārzs, ziemas dārza jumti; aizsardzība pret gaismu, proti, plastmasas lokāmie un ruļļveida slēģi”;
–
22. klase: “aizsardzība pret gaismu, proti, plastmasas nojumes (markīzes)”;
–
37. klase: “logu izgatavošanas pakalpojumi, proti, durvju, vārtu un logu ielikšana”;
–
39. klase: “pārvadājumi”;
–
42. klase: “logu izgatavošanas pakalpojumi, proti, durvju, vārtu un logu plānošana”.
2009. gada 15. decembrī prasītāja piešķirtā licence
Gugler GmbH
apstrīdētās preču zīmes izmantošanai tika reģistrēta
EUIPO
.
2010. gada 17. novembrī persona, kas iestājusies lietā,
Gugler France
iesniedza pieteikumu par apstrīdētās preču zīmes spēkā neesamības atzīšanu attiecībā uz visām ar šo preču zīmi aptvertajām precēm. Šis pieteikums bija pamatots, pirmkārt, ar apstrīdētās preču zīmes īpašnieka ļaunticīgu rīcību preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas brīdī Padomes Regulas (EK) Nr. 207/2009 (2009. gada 26. februāris) par Eiropas Savienības preču zīmi (
OV 2009, L 78, 1. lpp.
) 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta (tagad Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 (2017. gada 14. jūnijs) par Eiropas Savienības preču zīmi (
OV 2017, L 154, 1. lpp.
) 59. panta 1. punkta b) apakšpunkts) izpratnē un, otrkārt, ar personas, kas iestājusies lietā, sabiedrības nosaukuma, kas saskaņā ar Francijas tiesībām varētu liegt apstrīdētās preču zīmes izmantošanu Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta c) apakšpunkta (tagad Regulas 2017/1001 60. panta 1. punkta c) apakšpunkts), lasot kopsakarā ar šīs pašas regulas 8. panta 4. punktu (tagad Regulas 2017/1001 8. panta 4. punkts), izpratnē.
Persona, kas iestājusies lietā, tika dibināta 2002. gada janvārī un reģistrēta 2002. gada 7. februārī Bezansonas (Francija) Komercdarbības un sabiedrību reģistrā ar sabiedrības nosaukumu
Gugler France
. Atbilstoši šī reģistra datiem, kā arī sabiedrības statūtu 2. pantam personas, kas iestājusies lietā, darbības priekšmets ir “pirkšana, tirdzniecība, pārdošana un ēku slēdzējmehānismu ierīkošana, izmantojot visus nepieciešamos līdzekļus un procesus”.
Ar 2011. gada 21. decembra lēmumu
EUIPO
anulēšanas nodaļa apmierināja pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu attiecībā uz visām precēm un pakalpojumiem, kurus aptver apstrīdētā preču zīme, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta c) apakšpunktu.
2012. gada 16. februārī persona, kas iestājusies lietā, par Anulēšanas nodaļas lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību.
2013. gada 26. augustā uz prasītāja iesnieguma pamata apstrīdētās preču zīmes reģistrācija tika daļēji pagarināta, ierobežojot to tikai ar precēm un pakalpojumiem, kuri ietilpst 19., 37. un 42. klasē, kas minētas iepriekš 3. punktā. Šī daļējā pagarināšana tika publicēta 2013. gada 4. septembra
Bulletin des marques communautaires
[
Kopienas Preču Zīmju Biļetenā
] Nr. 167/2013.
Ar 2013. gada 16. oktobra lēmumu lietā R 356/2012‑4
EUIPO
Apelācijas ceturtā padome atcēla Anulēšanas nodaļas lēmumu un noraidīja pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu.
Persona, kas iestājusies lietā, 2013. gada 18. decembrī cēla prasību Vispārējā tiesā par
EUIPO
Apelācijas ceturtās padomes lēmumu.
Ar 2016. gada 28. janvāra spriedumu Gugler France/ITSB – Gugler (GUGLER) (
T‑674/13
, nav publicēts,
EU:T:2016:44
) Vispārējā tiesa atcēla šo lēmumu. Tā uzskatīja, ka Apelācijas padome nebija izpildījusi Regulas Nr. 207/2009 75. pantā (tagad Regulas 2017/1001 94. pants) paredzēto pienākumu norādīt pamatojumu, pirmkārt, lemjot par spēkā neesamības pamatu, kas balstīts uz Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta c) apakšpunktu, lasot kopsakarā ar tās pašas regulas 8. panta 4. punktu, un, otrkārt, lemjot par spēkā neesamības pamatu, kas balstīts uz Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
Ar 2016. gada 6. jūnija lēmumu
EUIPO
Apelācijas padomju prezidijs nosūtīja attiecīgo lietu Apelācijas pirmajai padomei ar lietas numuru R 1008/2016‑1 jauna lēmuma pieņemšanai saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 65. panta 6. punktu (tagad Regulas 2017/1001 72. panta 6. punkts).
Ar 2017. gada 31. janvāra lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”)
EUIPO
noraidīja apelācijas sūdzību par Anulēšanas nodaļas lēmumu un uzskatīja, ka pieteikums par apstrīdētās preču zīmes spēkā neesamības atzīšanu ir jāapmierina, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta c) apakšpunktu, lasot kopsakarā ar šīs pašas regulas 8. panta 4. punktu.
Apelācijas padome norādīja, ka agrākais apzīmējums, ar kuru bija pamatots pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu, bija personas, kas iestājusies lietā, proti,
Gugler France
, uzņēmuma nosaukums. Vispirms tā uzskatīja, ka Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punktā paredzētie nosacījumi bija izpildīti. Proti, pirmkārt, tā uzskatīja, ka agrākais apzīmējums tika izmantots komercdarbībā ne tikai vietējā līmenī. Šajā ziņā tā uzskatīja, ka personas, kas iestājusies lietā, iesniegtie pierādījumi, it īpaši tās 2002. un 2003. gada ziņojumu kopijas, kā arī rēķini, bija pietiekami, lai pierādītu, ka tā ar sava uzņēmuma nosaukumu veic tās darbības, kuru veikšanai tā tika dibināta pirms apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas un ne tikai vietējā mērogā. Otrkārt, tā norādīja, ka persona, kura iestājusies lietā, bija ieguvusi paraksta tiesības tās Komercdarbības un sabiedrību reģistrā ierakstīšanas dienā, kas ir nozīmīgais datums atbilstoši Francijas Komerckodeksa [
code de commerce français
] L. 210‑6. pantam, šajā gadījumā 2002. gada 7. februārī, t.i., pirms apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas. Treškārt, tā konstatēja, ka, piemērojot Francijas Intelektuālā īpašuma kodeksa [
code de la propriété intellectuelle français
] L. 711‑4. pantu, ar kuru tika pamatots pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu, personas, kas iestājusies lietā, uzņēmuma nosaukums piešķīra tai tiesības aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu, ja no sabiedrības viedokļa pastāvētu sajaukšanas iespēja.
Apelācijas padome turklāt uzskatīja, ka konkrēto sabiedrības daļu veidoja gala patērētāji un Francijas profesionāļi ar augstu uzmanības pakāpi. Tā uzskatīja, no vienas puses, ka ar apstrīdēto preču zīmi aptvertās preces un pakalpojumi un ar agrāko apzīmējumu aizsargātie apzīmējumi bija identiski vai līdzīgi un, no otras puses, ka apstrīdētajai preču zīmei un agrākajam apzīmējumam ir augsta līdzības pakāpe. Apelācijas padome konstatēja, ka pastāv sajaukšanas iespēja, un no tā izsecināja, ka Francijas tiesību aktos paredzētie nosacījumi, lai aizliegtu apstrīdētās preču zīmes izmantošanu, bija izpildīti.
Visbeidzot Apelācijas padome uzskatīja, ka Regulas Nr. 207/2009 54. panta 2. punktā (tagad Regulas 2017/1001 61. panta 2. punkts) paredzētais ierobežojumu akcepta rezultātā piemērošanas nosacījums, atbilstoši kuram personai, kas iestājusies lietā, bija zināms par apstrīdētās preču zīmes izmantošanu Francijā jau piecus gadus un tā bija akceptējusi šādu izmantošanu, nebija izpildīts.
Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
piespriest
EUIPO
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
EUIPO
un personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību;
–
piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Savas prasības pamatojumam prasītājs izvirza trīs pamatus. Pirmais prasības pamats attiecas uz labas pārvaldības principa pārkāpumu. Otrais prasības pamats attiecas uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta pārkāpumu un tiek būtībā sadalīts divās daļās, pirmā daļa attiecas uz Apelācijas padomes veikto Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta piemērošanas nosacījumu kļūdaino vērtējumu un otrā – uz kļūdainu sajaukšanas iespējas vērtējumu. Trešais pamats attiecas uz šīs pašas regulas 54. panta 2. punkta pārkāpumu.
Procesuālās ekonomijas nolūkā, ņemot vērā konkrētos izskatāmās lietas apstākļus, Vispārējā tiesa izskatīs otrā prasības pamata otro daļu attiecībā uz kļūdaino sajaukšanas iespējas vērtējumu.
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta c) apakšpunktu, pamatojoties uz
EUIPO
iesniegtu pieteikumu, Eiropas Savienības preču zīmi atzīst par spēkā neesošu, ja pastāv šīs regulas 8. panta 4. punktā minētās agrākās tiesības un ir izpildīti šajā punktā paredzētie nosacījumi. Saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punktu, ja nereģistrētas preču zīmes vai cita apzīmējuma, ko izmanto komercdarbībā un kas nav tikai vietējas nozīmes, īpašnieks iebilst, pieprasīto preču zīmi nereģistrē, ja un ciktāl saskaņā ar šim apzīmējumam piemērojamiem dalībvalsts tiesību aktiem, tiesības uz šo apzīmējumu ir iegūtas pirms Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas un šis apzīmējums piešķir īpašniekam tiesības aizliegt kādas jaunākas preču zīmes izmantošanu.
Pirmie divi nosacījumi, proti, tie, kuri ir saistīti ar norādītā apzīmējuma izmantošanu un mērogu, kas nevar būt tikai vietējs, izriet no paša Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta teksta un tātad ir interpretējami Savienības tiesību kontekstā. Tādējādi ar Regulu Nr. 207/2009 ir izveidoti tādi vienoti standarti attiecībā uz apzīmējumu izmantošanu un to mērogu, kas atbilst ar šo regulu ieviestās sistēmas pamatā esošajiem principiem (spriedums, 2009. gada 24. marts, Moreira da Fonseca/ITSB – General Óptica (GENERAL OPTICA), no
T‑318/06 līdz T‑321/06
,
EU:T:2009:77
,
33.
punkts).
Savukārt no izteiciena “ja [un ciktāl] atbilstoši [..] tās dalībvalsts tiesību aktiem, kuri attiecas uz šo zīmi” izriet, ka pārējie divi nosacījumi, kas izklāstīti tālāk Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta a) un b) apakšpunktā, ir ar regulu paredzētie nosacījumi, kas atšķirībā no iepriekš minētajiem ir novērtējami atbilstoši kritērijiem, kuri noteikti tiesībās, kas reglamentē pretstatīto apzīmējumu. Šī atsauce uz tiesībām, kas reglamentē pretstatīto apzīmējumu, ir pilnīgi pamatota, ņemot vērā, ka Regulā Nr. 207/2009 ir paredzēta iespēja apzīmējumus, kas neietilpst Eiropas Savienības preču zīmes sistēmā, pretstatīt Eiropas Savienības preču zīmei. Tādēļ vienīgi tiesības, kas reglamentē pretstatīto apzīmējumu, ļauj noteikt, vai šis apzīmējums ir agrāks par Savienības preču zīmi un vai tas var būt pamats, lai aizliegtu jaunākas preču zīmes izmantošanu (spriedumi, 2009. gada 24. marts, General Óptica (GENERAL OPTICA), no
T‑318/06 līdz T‑321/06
,
EU:T:2009:77
,
34.
punkts, un 2015. gada 18. septembris, Federación Nacional de Cafeteros de Colombia/ITSB – Accelerate (COLOMBIANO COFFEE HOUSE),
T‑359/14
, nav publicēts,
EU:T:2015:651
,
24.
punkts).
Izskatāmajā lietā Apelācijas padome norādīja, ka persona, kura iestājusies lietā, pamatoja savu pieteikumu uz Francijas Intelektuālā īpašuma kodeksa L. 711‑4. pantu, papildinot to ar pierādījumiem, kuri apliecina to, kā šis tiesību akts bija piemērojams. Tā norādīja, ka persona, kas iestājusies lietā, bija iesniegusi
cour d’appel de Paris
[Parīzes apelācijas tiesas] (Francija) 1999. gada 24. novembra spriedumu par konfliktu starp Francijas uzņēmuma nosaukumu, no vienas puses, un jaunāku preču zīmju nosaukumiem, no otras puses. Šajā spriedumā Parīzes apelācijas tiesa bija nospriedusi, ka uzņēmuma nosaukuma uzurpācija vai pārkāpums, veicot tā atveidošanu vai imitāciju, ir atzīstama par negodīgas konkurences darbību, ja tiek pierādīts, ka pastāvēja sajaukšanas iespēja un ka paredzētā aizsardzība atbilstoši Francijas Intelektuālā īpašuma kodeksa L 711‑4. pantam prasa šādas sajaukšanas iespējas esamību. Apelācijas padome uzskatīja, ka no šīs tiesību normas izrietēja, ņemot vērā tās piemērošanas veidu, ka nosacījums, kurš personai, kas iestājusies lietā, ļautu aizliegt apstrīdētās preču zīmes izmantošanu, pamatojoties uz tās uzņēmuma nosaukumu, bija sajaukšanas iespējas esamība.
Apelācijas padome konstatēja, ka Francijas tiesībās esošais jēdziens “sajaukšanas iespēja” nav atšķirīgs no Savienības tiesību jēdziena, ciktāl tas paredz līdzības esamību starp ar apstrīdēto preču zīmi aptvertajām precēm un pakalpojumiem un ar agrāko apzīmējumu aizsargātām aktivitātēm, no vienas puses, un konfliktējošiem apzīmējumiem, no otras puses. Tādējādi tā pamatoti varēja spriest pēc analoģijas ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta (tagad Regulas 2017/1001 8. panta 1. punkts) piemērošanai noteiktajiem kritērijiem.
Atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunktam, ja agrākas preču zīmes īpašnieks iebilst, pieteikto preču zīmi nereģistrē, ja tās identiskuma vai līdzības ar agrāko preču zīmi dēļ un preču vai pakalpojumu, ko aptver abas preču zīmes, identiskuma vai līdzības dēļ sabiedrībai tajā teritorijā, kurā ir aizsargāta agrākā preču zīme, pastāv sajaukšanas iespēja.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sajaukšanas iespēju veido tas, ka sabiedrība var domāt, ka attiecīgās preces vai pakalpojumi nāk no viena un tā paša uzņēmuma vai ekonomiski saistītiem uzņēmumiem. Saskaņā ar šo pašu judikatūru sajaukšanas iespēja būtu jāvērtē visaptveroši, atbilstoši tam, kā konkrētā sabiedrības daļa uztver attiecīgos apzīmējumus un preces vai pakalpojumus, ņemot vērā visus uz konkrēto lietu attiecināmos faktorus, it īpaši savstarpējo saistību starp apzīmējumu līdzību un aptverto preču vai pakalpojumu līdzību (skat. spriedumu, 2003. gada 9. jūlijs, Laboratorios RTB/ITSB – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS),
T‑162/01
,
EU:T:2003:199
,
30.
–
33.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Prasītājs apgalvo, ka līdz pat 2009. gada oktobrim viņš esot veicis komercdarbību ciešā sadarbībā ar personu, kas iestājusies lietā, un ka pēdējās minētās tirgotās preces nākot no uzņēmuma, kas esot apstrīdētās preču zīmes īpašnieks, turklāt uzņēmumam esot licence uz šo preču zīmi, proti, abos gadījumos
Gugler GmbH
. Persona, kas iestājusies lietā, bija veikusi to logu reklāmu, kurus tā pārdeva kā ražotus Maksdorfā (Vācija), pilsētā, kurā atrodas
Gugler GmbH
. Prasītājs secina, ka laikposmā, kad persona, kas iestājās lietā, veica
Gugler GmbH
preču tirdzniecību Francijā, tā ir norādījusi uz šo preču izcelsmes valsti Vāciju. Tātad konkrētā sabiedrības daļa nevarēja tikt maldināta attiecībā uz preču izcelsmi un tātad nepastāvēja sajaukšanas iespēja.
Visbeidzot prasītājs norāda, ka pēc darījumu attiecību pārtraukšanas starp
Gugler GmbH
un personu, kas iestājusies lietā, 2010. gadā vairs nepastāvēja sajaukšanas iespēja, ciktāl persona, kas iestājusies lietā, bija mainījusi uzņēmuma nosaukumu, logu iepirkšanu veica no cita Vācijas ražotāja un netirgoja vairs preces ar “GUGLER” preču zīmi.
Ir jāatgādina, ka datums, kurš ir jāņem vērā, lai noteiktu sajaukšanas iespēju, ir apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datums, proti, 2003. gada 25. augusts.
No iepriekš minētā izriet, ka prasītāja argumenti par to, ka nepastāvēja sajaukšanas iespēja pēc darījumu attiecību pārtraukšanas starp
Gugler GmbH
un personu, kas iestājusies lietā, 2010. gadā, ir jānoraida kā nepamatoti.
Tomēr būtu jāizvērtē, vai ekonomiskās saiknes esamība starp apstrīdētās preču zīmes īpašnieku un pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu iesniedzēju apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumā ir pretrunā konstatējumam par sajaukšanas iespējas esamību.
Apelācijas padome uzskatīja, ka, pat pieņemot, ka konkrētajai sabiedrības daļai būtu augsta uzmanības pakāpe, apstāklis, ka konfliktējošie apzīmējumi bija identiski no to atšķirtspējīgās elementa viedokļa, novērš vājo līdzību, kura pastāv starp ar apstrīdēto preču zīmi atvērtajām noteiktām precēm un pakalpojumiem un ar agrāko apzīmējumu aizsargātām darbībām. Tā uzskatīja, ka patērētāji, kuri ir iepazinuši uzņēmuma nosaukumu ēku slēdzējmehānismu jomā, pamatoti domātu, ka identiskiem vai līdzīgiem slēdzējmehānismiem, kā arī attiecīgām izolācijas precēm, kuras Francijā tiek tirgotas ar preču zīmi “GUGLER”, ir tā pati komerciālā izcelsme, un tātad secināja, ka pastāv sajaukšanas iespēja.
Apstrīdētajā lēmumā Apelācijas padome noraidīja prasītāja argumentu par to, ka persona, kas iestājusies lietā, un
Gugler GmbH
ietilpa vienā izplatīšanas tīklā. Tā uzskatīja, ka nekas nepierāda, ka vienošanās par izplatīšanu esamība būtu zināma sabiedrībai un ka fakts, ka Vācijā ražotās preces tika pārdotas Francijā ar preču zīmi “GUGLER”, nedod
Gugler GmbH
jebkādas tiesības uz šo preču zīmi Francijā, ciktāl atbilstoši Francijas tiesībām preču zīmes izmantošana nepiešķir ekskluzīvas tiesības uz to.
Ir jāatgādina, ka apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumā, proti, 2003. gada 25. augustā, pastāvēja darījumu attiecības starp personu, kas iestājusies lietā, un
Gugler GmbH
– toreizējo apstrīdētās preču zīmes īpašnieku. Faktiski persona, kas iestājusies lietā, bija
Gugler GmbH
preču izplatītāja Francijā. Viņu darījumu attiecības sākās 2000. gadā, kad personas, kas iestājusies lietā, uzņēmuma nosaukums vēl bija
PK Fermetures
. Kopš 2002. gada jūlija
Gugler GmbH
ir personas, kas iestājusies lietā, 498 kapitāldaļu turētāja.
Turklāt 2003. gadā
Gugler GmbH
ar tā Francijas partneriem, tātad personu, kas iestājusies lietā, dibināja sabiedrību
Gugler Europe
, kura kopš 2003. gada 28. augusta ir Francijas grafiskas preču zīmes “GUGLER” īpašniece.
Gugler Europe
piešķīra personai, kas iestājusies lietā, licenci uz šo preču zīmi.
Būtībā rodas jautājums, vai ekonomiskās saiknes esamība starp apstrīdētās preču zīmes īpašnieku un pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu iesniedzēju apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumā neļauj konstatēt sajaukšanas iespējas, kas definēta kā “risks, ka sabiedrība varētu domāt, ka attiecīgās preces vai pakalpojumi nāk no viena un tā paša uzņēmuma vai ekonomiski saistītiem uzņēmumiem”, esamību.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka sajaukšanas iespējas konstatēšanas mērķis ir aizsargāt preču zīmes izcelsmes funkciju, ļaujot iebilst pret preču zīmes reģistrāciju vai prasīt tās spēkā neesamības atzīšanu, ja pastāv risks, ka patērētāji varētu tikt maldināti attiecībā uz attiecīgo preču un pakalpojumu izcelsmi, maldīgi uzskatot, ka ar konfliktējošiem apzīmējumiem aptvertās preces un pakalpojumi nāk no viena un tā paša uzņēmuma vai no uzņēmumiem, kuri savā starpā ir ekonomiski saistīti.
Preču zīmes pamatfunkcija ir garantēt patērētājam vai galalietotājam ar preču zīmi aptvertās preces izcelsmes identitāti, ļaujot viņam šo preci atšķirt no precēm vai pakalpojumiem ar citādu izcelsmi, nesajaucot tos. Proti, lai preču zīme varētu pildīt šo lomu – būt pamatelementam netraucētas konkurences sistēmā, kuru Līgumā ir paredzēts iedibināt un saglabāt, – tai ir jāgarantē, ka visas preces vai pakalpojumi, kas ar to apzīmēti, ir ražoti vai piegādāti viena uzņēmuma kontrolē, kurš var būt uzskatāms par atbildīgu par to kvalitāti (skat. spriedumus, 2002. gada 12. novembris, Arsenal Football Club,
C‑206/01
,
EU:C:2002:651
,
48.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2017. gada 8. jūnijs, W. F. Gözze Frottierweberei un Gözze,
C‑689/15
,
EU:C:2017:434
,
41.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai varētu nodrošināt šo izcelsmes garantiju, kas ir preču zīmes pamatfunkcija, preču zīmes īpašniekam ir jābūt aizsargātam pret konkurentiem, kuri varētu gribēt ļaunprātīgi izmantot preču zīmes stāvokli un reputāciju, pārdodot preces, kam tā pievienota nepamatoti (spriedums, 2002. gada 12. novembris, Arsenal Football Club,
C‑206/01
,
EU:C:2002:651
,
50.
punkts).
Izskatāmajā lietā sajaukšanas iespējas esamības konstatēšana attiecībā uz ar apstrīdēto preču zīmi aptverto preču un pakalpojumu izcelsmi priekšnosacījums ir, ka konkrētā sabiedrības daļa varētu kļūdaini uzskatīt, ka ar to aptverto preču un pakalpojumu un ar agrāko apzīmējumu aizsargāto darbību izcelsme ir no ekonomiski saistītiem uzņēmumiem.
Tieši izskatāmajā lietā ar apstrīdēto preču zīmi aptvertās preces ražo
Gugler GmbH
un agrākā uzņēmuma nosaukuma īpašnieks ir šo preču izplatītājs. Līdz ar to ir runa par gadījumu, kur fakts, ka patērētājs varētu uzskatīt, ka attiecīgo preču un pakalpojumu izcelsme ir no uzņēmumiem, kuri ir ekonomiski saistīti, nav kļūda attiecībā uz to izcelsmi.
Būtu jāapsver arī tas, vai, kā to apgalvoja Apelācijas padome, lai izslēgtu sajaukšanas iespēju, patērētājam būtu jābūt zināmam par ekonomiskās saiknes esamību starp agrākā apzīmējuma un apstrīdētās preču zīmes īpašnieku.
Kā norāda
EUIPO
, Francijas sabiedrība, iespējams, nezina par
Gugler GmbH
pastāvēšanu, un apstāklis, ka šis uzņēmums ražo preces, kuras izplata persona, kas iestājusies lietā, un šī pēdējā minētā tieši sevi nepozicionē kā
Gugler GmbH
izplatītāju.
EUIPO
norāda, ka tas, ka persona, kas iestājusies lietā, uzrāda savas preces kā ražotas Maksdorfā, Vācijā, nav pietiekami, lai Francijas sabiedrība zinātu, ka runa ir par vietu, kur atradās
Gugler GmbH
.
Sajaukšanas iespējas vērtējumam ir objektīvs raksturs. It īpaši netiek prasīts, lai patērētājs būtu apzinājies, ka viņš kļūdās, uzskatot, ka attiecīgo preču un pakalpojumu izcelsme ir no viena un tā paša uzņēmuma vai ekonomiski saistītajiem uzņēmumiem. Tāpat nevar tikt prasīts, lai viņš apzinātos, ka viņš nekļūdīsies attiecībā uz preču izcelsmi, jo viņam ir zināms par ekonomiskās saiknes esamību starp konfliktējošo apzīmējumu īpašniekiem.
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka precīzai komerciālai izcelsmei, ko konkrētā sabiedrības daļa piešķirs precēm vai pakalpojumiem, uz ko attiecas katra no abām konfliktējošajām preču zīmēm, nav lielas nozīmes saistībā ar jautājumu, vai starp tām pastāv sajaukšanas iespēja. Nozīme ir jautājumam, vai abos gadījumos konkrētā sabiedrības daļa šo komerciālo izcelsmi var uztvert kā vienu un to pašu (spriedums, 2010. gada 9. jūnijs, Muñoz Arraiza/ITSB – Consejo Regulador de la Denominación de Origen Calificada Rioja (RIOJAVINA),
T‑138/09
,
EU:T:2010:226
,
26.
punkts).
Līdz ar to būtu jāatzīst, pretēji tam, ko apgalvoja Apelācijas padome, ka, lai izslēgtu sajaukšanas iespējas esamību gadījumā, ja konfliktējošo apzīmējumu īpašnieki ir ekonomiski saistīti, nav nepieciešams, lai patērētājs zinātu par šīs ekonomiskās saiknes esamību.
No minētā izriet, ka esošā ekonomiskā saikne starp personu, kas iestājusies lietā – agrākā uzņēmuma nosaukuma īpašnieku – un
Gugler GmbH
– apstrīdētās preču zīmes īpašnieci – reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumā neļauj konstatēt sajaukšanas iespējas esamību.
Tātad Apelācijas padome kļūdaini ir secinājusi sajaukšanas iespējas esamību un līdz ar to otrā prasības pamata otrā daļa ir apmierināma.
Tātad otrā prasības pamata pirmajā daļā nav nepieciešams pārbaudīt, vai Apelācijas padome veica kļūdainu Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta piemērošanas nosacījumu piemērošanu, un apstrīdētais lēmums ir jāatceļ. Līdz ar to tāpat nav nepieciešams lemt par pirmo un trešo pamatu, nedz arī par
EUIPO
argumentiem attiecībā uz dažu prasības pieteikumam pievienoto pielikumu pieņemamību.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Tā kā
EUIPO
nolēmums ir nelabvēlīgs, tam jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt prasītāja tiesāšanās izdevumus saskaņā ar tā prasījumiem.
Tā kā personai, kas iestājusies lietā, spriedums ir nelabvēlīgs, tā sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
nospriež:

1)
Atcelt Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (
EUIPO
) Apelācijas pirmās padomes 2017. gada 31. janvāra lēmumu lietā R 1008/2016‑1.

2)
EUIPO
sedz savus, kā arī atlīdzina
Alexander Gugler
tiesāšanās izdevumus.

3)
Gugler France
sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Collins
Kancheva
De Baere
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 25. septembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu