CELEX: 62020CJ0410
Begäran om förhandsavgörande
Direktiv 2014/59/EU
Resolution av kreditinstitut och värdepappersföretag
Allmänna principer
Artikel 34.1
Skuldnedskrivning
Verkningar
Artikel 53.1 och 53.3
Nedskrivning av kapitalinstrument
Artikel 60.2 första stycket b och c
Artiklarna 73
75
Skydd för aktieägares och borgenärers rättigheter
Direktiv 2003/71/EG
Prospekt som ska offentliggöras när värdepapper erbjuds till allmänheten eller tas upp till handel
Artikel 6
Felaktig information i prospektet
Skadeståndstalan som väckts efter ett resolutionsbeslut
Talan om ogiltigförklaring av ett avtal om förvärv av aktier som väckts mot kreditinstitutets universalefterträdare, vilken omfattas av ett resolutionsbeslut

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 34.1 a, 53.1, 53.3 och 60.2 första stycket b och c i Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/59/EU av den 15 maj 2014 om inrättande av en ram för återhämtning och resolution av kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av rådets direktiv 82/891/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/24/EG, 2002/47/EG, 2004/25/EG, 2005/56/EG, 2007/36/EG, 2011/35/EU, 2012/30/EU och 2013/36/EU samt Europaparlamentets och rådets förordningar (EU) nr 1093/2010 och (EU) nr 648/2012 (
EUT L 173, 2014, s. 190
).
Begäran har framställts i ett mål mellan Banco Santander SA, i egenskap av efterträdare till Banco Popular Español SA (nedan kallat Banco Popular), å ena sidan, och J.A.C. och M.C.P.R., som är två investerare, å andra sidan. Målet rör Banco Santanders civilrättsliga ansvar för upplysningar som lämnats i ett prospekt som utfärdats enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/71/EG av den 4 november 2003 om de prospekt som ska offentliggöras när värdepapper erbjuds till allmänheten eller tas upp till handel och om ändring av direktiv 2001/34/EG (
EUT L 345, 2003, s. 64
), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/11/EG av den 11 mars 2008 (
EUT L 76, 2008, s. 37
) (nedan kallat direktiv 2003/71), på grundval av vilket dessa investerare tecknat aktier i Banco Popular.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Direktiv 2003/71
Direktiv 2003/71 upphävdes med verkan från och med den 21 juli 2019 genom Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/1129 av den 14 juni 2017 om prospekt som ska offentliggöras när värdepapper erbjuds till allmänheten eller tas upp till handel på en reglerad marknad (
EUT L 168, 2017, s. 12
). När talan i det nationella målet väcktes var emellertid bestämmelserna i direktiv 2003/71 fortfarande i kraft.
I skäl 18 i direktivet angavs följande:
”Att fullständig information om värdepapper och deras emittenter lämnas främjar, tillsammans med uppföranderegler, skyddet av investerarna. Denna information bidrar också till att öka förtroendet för värdepapper i allmänhet och gynnar således värdepappersmarknadernas utveckling och funktionssätt. Informationen bör göras tillgänglig genom offentliggörande av ett prospekt.”
I artikel 6 i direktivet, med rubriken ”Ansvaret för prospektet”, föreskrevs följande:
”1.   Medlemsstaterna skall säkerställa att ansvaret för den information som ges i ett prospekt åtminstone åvilar emittenten eller dess förvaltnings-, lednings- eller kontrollorgan, erbjudaren, den person som ansöker om upptagande till handel på en reglerad marknad eller garanten, beroende på omständigheterna. De personer som är ansvariga skall klart anges i prospektet med uppgift om namn och befattning eller, beträffande juridiska personer, namn och säte, tillsammans med förklaringar avgivna av dem om att enligt deras kännedom överensstämmer den information som ges i prospektet med sakförhållandena och att någon uppgift som skulle kunna påverka dess innebörd inte har utelämnats.
2.   Medlemsstaterna ska säkerställa att deras lagar och andra författningar om civilrättsligt ansvar är tillämpliga på de personer som är ansvariga för den information som ges i prospekt.
…”
Direktiv 2014/59
I skälen 45, 49, 51 och 120 i direktiv 2014/59 anges följande:
”(45)
För att undvika all moralisk risk bör de felande instituten kunna lämna marknaden utan att leda till systematiska störningar, oavsett storlek och sammanlänkningar. Ett fallerat institut bör i princip avvecklas enligt normala insolvensförfaranden. Emellertid kan avveckling enligt sådana normala förfaranden äventyra den finansiella stabiliteten, tillhandahållandet av kritiska funktioner och inverka på insättarskyddet. I ett sådant fall är det högst sannolikt att det skulle föreligga ett allmänintresse i att försätta institutet i resolution och tillämpa resolutionsverktygen snarare än att använda normala insolvensförfaranden. …
…
(49)
Begränsandet av aktieägares och borgenärers rättigheter bör följa artikel 52 i [Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna]. Resolutionsverktyg bör därför bara tillämpas på de institut som fallerar eller sannolikt kommer att fallera, och bara om det är nödvändigt för att tillgodose det allmänna intresset av finansiell stabilitet. I synnerhet bör resolutionsverktyg tillämpas om institutet inte kan avvecklas genom normala insolvensförfaranden och utan att destabilisera det finansiella systemet, om åtgärderna krävs för att trygga en snabb överföring och upprätthålla systemviktiga funktioner, och om det inte finns några rimliga utsikter till andra alternativa privata lösningar, inklusive kapitaltillskott från befintliga aktieägare eller någon tredje part, tillräckligt för att återställa institutets fulla bärkraft. …
…
(51)
För att säkra aktieägares och borgenärers rätt, bör tydliga skyldigheter fastställas för värderingen av tillgångar och skulder hos institutet under resolution och, i de fall där det krävs enligt detta direktiv, en värdering av hur aktieägare och borgenärer skulle ha behandlats om hela institutet hade avvecklats genom normala insolvensförfaranden. Det bör vara möjligt att inleda en värdering redan under den tidiga ingripandefasen. Innan någon resolutionsåtgärd vidtas, bör en rättvis och realistisk värdering göras av institutets tillgångar och skulder. Sådana värderingar bör bli föremål för en rätt att överklaga endast tillsammans med resolutionsbeslutet. I de fall där det krävs enligt detta direktiv bör det dessutom, efter att resolutionsverktygen tillämpats, genomföras en efterhandsjämförelse mellan den behandling som aktieägare och borgenärer faktiskt fått och hur de skulle ha behandlats vid normala insolvensförfaranden. Om det konstateras att aktieägare och borgenärer som betalning, eller kompensation för, sina fordringar fått ut ett motsvarande lägre belopp än vad de hade erhållit vid normala insolvensförfaranden, bör de i de fall där det krävs inom ramen för detta direktiv ha rätt att få ut mellanskillnaden. I motsats till värderingen före resolutionsåtgärden bör det vara möjligt att bestrida den jämförelsen separat från resolutionsbeslutet. …
…
(120)
Unionens bolagsrättsdirektiv innehåller tvingande regler för skyddet av aktieägare och borgenärer i institut som omfattas av tillämpningsområdet för de direktiven. I en situation där resolutionsmyndigheter måste agera snabbt, kan reglerna hindra effektiva insatser från resolutionsmyndigheters sida och deras användning av resolutionsverktyg och resolutionsbefogenheter, och lämpliga undantag bör anges i detta direktiv. För att garantera största möjliga rättsliga förutsebarhet för intressenter bör undantagen vara tydligt och snävt definierade, och de bör endast användas i allmänintresset och när de utlösande villkoren för resolution har uppfyllts. …”
I artikel 2.1 i detta direktiv föreskrivs följande:
”I detta direktiv gäller följande definitioner:
…
47.
normala insolvensförfaranden
: kollektiva insolvensförfaranden som innebär total eller delvis avyttring av en gäldenärs tillgångar och tillsättande av en likvidator eller förvaltare och som normalt gäller för institut enligt nationell rätt och antingen specifikt för de instituten eller generellt för alla fysiska eller juridiska personer.
…
57.
skuldnedskrivningsverktyg
: mekanism för en resolutionsmyndighets utövande av nedskrivnings- och konverteringsbefogenheter med avseende på skulder i ett institut under resolution i enlighet med artikel 43.
…
62.
aktieägare
: aktieägare eller innehavare av andra äganderättsinstrument.
…
76.
drabbad borgenär
: borgenär vars krav hänför sig till en skuld som skrivits ned eller konverterats till aktier eller andra äganderättsinstrument genom utövandet av nedskrivnings- och konverteringsbefogenheten i samband med tillämpning av skuldnedskrivningsverktyget.
…”
Artikel 34 i direktivet har rubriken ”Allmänna principer för resolution”. I punkt 1 i den artikeln föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna ska säkerställa att resolutionsmyndigheterna när de använder resolutionsverktygen och utövar resolutionsbefogenheterna vidtar alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att resolutionsåtgärderna vidtas i enlighet med följande principer:
a)
Aktieägarna i institutet under resolution ska bära de första förlusterna.
b)
Borgenärer i institutet under resolution ska bära förluster efter aktieägarna i enlighet med deras fordringars prioritetsordning enligt normala insolvensförfaranden, utom om det uttryckligen föreskrivs något annat i detta direktiv.
…
g)
Ingen borgenär ska åsamkas större förluster än vad som skulle ha varit fallet om institutet eller den enhet som avses i artikel 1.1 b, c eller d hade avvecklats enligt normala insolvensförfaranden i enlighet med skyddsåtgärderna i artiklarna 73–75.
…”
Artikel 53 i samma direktiv, med rubriken ”Skuldnedskrivningsverktygets effekter”, har följande lydelse:
”1.   Medlemsstaterna ska se till att om en resolutionsmyndighet utövar en befogenhet som avses i artikel 59.2 och artikel 63.1 e–i ska minskningen av kapitalbeloppet eller det utestående beloppet, konverteringen eller indragningen få verkan och vara omedelbart bindande för institutet under resolution och för berörda borgenärer och aktieägare.
…
3.   Om en resolutionsmyndighet sänker kapitalbeloppet för, eller det utestående beloppet avseende, en skuld genom den befogenhet som avses i artikel 63.1 e ska den skulden och eventuella skyldigheter eller fordringar som hänför sig till den skulden som inte har uppstått vid den tidpunkt då befogenheten utövas i alla hänseenden betraktas som infriade och ska inte kunna göras gällande i senare förfaranden gentemot institutet under resolution eller en efterföljande enhet vid en eventuell senare avveckling.
…”
I artikel 60 i direktiv 2014/59, med rubriken ”Bestämmelser om nedskrivning eller konvertering av kapitalinstrument”, föreskrivs följande i punkt 2 första stycket b och c:
”I de fall där kapitalbeloppet för ett tillämpligt kapitalinstrument skrivs ned
…
b)
inga skulder till innehavaren av det tillämpliga kapitalinstrumentet får kvarstå enligt eller i samband med det belopp för instrumentet som har skrivits ned, med undantag för upplupna skulder och skadeståndsskulder som kan uppkomma till följd av ett överklagande av lagenligheten av utövandet av nedskrivningsbefogenheten,
c)
ingen ersättning betalas till innehavaren av det tillämpliga kapitalinstrumentet annat än i enlighet med punkt 3.”
I artikel 73 i detta direktiv, med rubriken ”Behandling av aktieägare och borgenärer vid delvis överföring och tillämpning av skuldnedskrivningsverktyget”, föreskrivs i punkt b att ”[m]edlemsstaterna ska …, särskilt för det ändamål som avses i artikel 75, säkerställa att … de aktieägare och borgenärer vars fordringar har skrivits ned eller konverterats till aktier inte drabbas av större förluster än om institutet under resolution hade avvecklats under normala insolvensförfaranden …, i fall då resolutionsmyndigheter tillämpar skuldnedskrivningsverktyget”.
Artikel 74 i nämnda direktiv har rubriken ”Värdering av skillnad i behandling”. I punkt 1 i den artikeln föreskrivs följande:
”I syfte att bedöma om aktieägare och borgenärer skulle ha behandlats bättre om institutet under resolution hade genomgått normala insolvensförfaranden, bland annat men inte enbart vid tillämpning av artikel 73, ska medlemsstaterna säkerställa att en värdering görs av en oberoende person så snart som möjligt efter det att resolutionsåtgärden eller resolutionsåtgärderna har verkställts. …”
Artikel 75 i samma direktiv, med rubriken ”Skyddsåtgärder för aktieägare och borgenärer”, har följande lydelse:
”Om det vid den värdering som genomförts enligt artikel 74 fastställs att de aktieägare eller borgenärer som avses i artikel 73 … har drabbats av större förluster än vid en avveckling under normala insolvensförfaranden, ska medlemsstaterna se till att dessa har rätt att få mellanskillnaden betald från finansieringsarrangemangen för resolution.”
Gemensamma resolutionsnämndens beslut
Den gemensamma resolutionsnämnden antog i sitt beslut SRB/EES/2017/08 av den 7 juni 2017 en resolutionsordning för Banco Popular Español SA, vilken godkändes genom kommissionens beslut (EU) 2017/1246 av den 7 juni 2017 (
EUT L 178, 2017, s. 15
).
Spansk rätt
Civillagen
I artikel 1307 i Código Civil (civillagen) föreskrivs följande:
”Om en avtalspart som till följd av en ogiltigförklaring är skyldig att återställa föremålet inte kan göra det på grund av att föremålet har gått förlorat, ska avtalsparten återbetala uppburen avkastning och det värde som föremålet hade vid tidpunkten för förlusten, jämte ränta från och med samma datum.”
Lag 11/2015
Direktiv 2014/59 har införlivats med spansk rätt genom Ley 11/2015 de recuperación y resolución de entidades de crédito y empresas de servicios de inversión (lag 11/2015 om återhämtning och resolution av kreditinstitut och värdepappersföretag) av den 18 juni 2015 (BOE nr 146 av den 19 juni 2015, s. 50797).
Beslutet från Fonden för ordnad omstrukturering av banker
Den gemensamma resolutionsnämndens beslut SRB/EES/2017/08 genomfördes genom ett beslut från Fondo de Reestructuración Ordenada Bancaria (Fonden för ordnat omstrukturering av banker) (BOE nr 155 av den 30 juni 2017, s. 55470). I den tredje rättsliga grunden anges följande:
”Beträffande räckvidden av den nedskrivningsåtgärd som vidtas genom detta beslut ska det påpekas att det, i enlighet med artikel 39.2 i lag 11/2015 … rör sig om en permanent nedskrivning, och ingen ersättning ska betalas ut till innehavarna [av de nedskrivna aktierna] …. Inga skulder får kvarstå till innehavaren av de nedskrivna aktierna, med undantag för upplupna skulder och skadeståndsskulder som uppkommit till följd av ett överklagande av lagenligheten av utövandet av nedskrivningsbefogenheten.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
I juni 2016 förvärvade J.A.C. och M.C.P.R. aktier i Banco Popular i samband med att denna bank ville öka sitt kapital genom ett teckningserbjudande till allmänheten.
I enlighet med det beslut som hade fattats av Fonden för ordnad omstrukturering av banker den 7 juni 2017 minskades det nominella värdet av aktiekapitalet i Banco Popular till noll och samtliga aktier i detta kapital nedsattes helt och utan ersättning.
Banco Santander förvärvade samtliga aktier i Banco Popular som hade nyemitterats till följd av detta beslut och genomförde en fusion genom absorption under år 2018. Denna transaktion ledde till att Banco Popular inte längre var en juridisk person och gjorde Banco Santander till Banco Populars efterträdare.
I mars 2018 väckte J.A.C. och M.C.P.R. talan mot Banco Popular och yrkade att avtalet om tecknande av aktier skulle ogiltigförklaras, antingen på grund av misstag, eftersom detta avtal hade undertecknats på grundval av en ofullständig och felaktig uppgift om bokföringen och tillgångarna i det prospekt som offentliggjordes i enlighet med direktiv 2003/71, eller på grund av uppsåt, eftersom den ingivna informationen om tillgångar hade förfalskats och undanhållits.
Juzgado de Primera Instancia n
o
2 de A Coruña (Förstainstansdomstol nr 2 i La Coruña, Spanien) förklarade i dom av den 3 juni 2019 att avtalet om tecknande av aktier var ogiltigt och förordnade att motsvarande investering jämte ränta skulle återbetalas till J.A.C. och M.C.P.R. Banco Santander överklagade denna dom till Audiencia Provincial de A Coruña (Provinsdomstolen i La Coruña, Spanien), som är den hänskjutande domstolen i förevarande mål.
Den hänskjutande domstolen anser det nödvändigt att fastställa huruvida de unionsrättsliga bestämmelserna om civilrättsligt ansvar för de uppgifter som lämnas i ett prospekt, såsom dessa bestämmelser tolkats av EU‑domstolen i domen av den 19 december 2013, Hirmann (
C‑174/12
,
EU:C:2013:856
), kan anses ha företräde framför de principer som reglerar resolution av kreditinstitut och värdepappersföretag, vilka införts genom direktiv 2014/59, däribland principen att aktieägarna i ett institut eller ett företag, som varit föremål för ett resolutionsförfarande, ska vara de första att bära uppkomna förluster.
Nämnda domstol vill särskilt få klarhet i huruvida det är möjligt att bifalla en skadeståndstalan avseende de uppgifter som lämnats i ett prospekt, när denna talan väckts med stöd av artikel 6 i direktiv 2003/71, efter det att förfarandet för resolution av kreditinstitutet eller det emitterande värdepappersföretaget hade avslutats, eller till följd av en ansökan om ogiltighetsförklaring på grund av fel i avtalet om teckning av aktier som förvärvats på grundval av ett felaktigt prospekt, i enlighet med artikel 1307 i civillagen, även efter det att ett sådant förfarande avslutats. Den hänskjutande domstolen har i detta avseende preciserat att den retroaktiva verkan av den förklaring om ogiltighet som föreskrivs i nationell rätt innebär att det avtal om tecknande av aktier som ingåtts av J.A.C. och M.C.P.R. aldrig har haft några verkningar, vilket innebär att dessa i slutändan ska behandlas som borgenärer och inte som aktieägare i den berörda banken.
Mot denna bakgrund beslutade Audiencia Provincial de A Coruña (Provinsdomstolen i La Coruña, Spanien) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1)
När samtliga aktier på vilka aktiekapitalet är uppdelat har skrivits ned inom ramen för ett förfarande för resolution av ett finansinstitut, ska då artiklarna 34.1 a, 53.1, 53.3 och 60.2 [första stycket] b och c i [direktiv 2014/59] tolkas så, att de utgör hinder för att den som förvärvat sina aktier några månader innan förfarandet för resolution påbörjades, i samband med en kapitalökning med allmänt teckningserbjudande, väcker talan om ersättning eller talan med motsvarande verkan, på grund av bristfällig information i prospektet, mot det emitterande institutet eller mot det institut som är resultatet av en senare fusion genom absorption?
2)
I ett sådant fall som det som avses i [fråga 1], ska artiklarna 34.1 a, 53.3 och 60.2 [första stycket] b i direktiv 2014/59 tolkas så, att de utgör hinder för att en domstol ålägger det emitterande institutet, eller det institut som träder i dess ställe genom universalsuccession, skyldigheter att återbetala vederlaget för de tecknade aktierna och att betala ränta, till följd av en ogiltigförklaring, med retroaktiv verkan, av avtalet om aktieteckning, på grund av att talan väckts efter institutets resolution?”
Begäran om återupptagande av den muntliga delen av förfarandet
Efter det att generaladvokaten föredragit sitt förslag till avgörande den 2 december 2021 har J.A.C. och M.C.P. R., i skrivelse som inkom till domstolens kansli den 5 april 2022, begärt att den muntliga delen av förfarandet ska återupptas i enlighet med artikel 83 i domstolens rättegångsregler.
Till stöd för denna begäran har J.A.C. och M.C.P. R. anfört att de inte instämmer i generaladvokatens förslag till avgörande. De gör bland annat gällande att detta förslag till avgörande innehåller påståenden som strider mot vad som framgår av Tribunal Supremos rättspraxis (Högsta domstolen, Spanien) och de kritiserar den föreslagna tolkningen av direktiv 2014/59.
Enligt artikel 83 i rättegångsreglerna får domstolen visserligen, efter att ha hört generaladvokaten, när som helst besluta att den muntliga delen av förfarandet ska återupptas, bland annat om domstolen anser att den inte har tillräcklig kännedom om omständigheterna i målet eller om en part har lagt fram en ny omständighet som kan ha ett avgörande inflytande på målets utgång eller om målet ska avgöras på grundval av ett argument som inte har avhandlats mellan de parter eller de berörda som avses i artikel 23 i stadgan för Europeiska unionens domstol (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 oktober 2021, Sumal,
C‑882/19
,
EU:C:2021:800
, punkt
).
Innehållet i generaladvokatens förslag till avgörande kan dock inte i sig anses utgöra en sådan ny omständighet, med följden att rättegångsdeltagarna ska ges möjlighet att bemöta detta förslag till avgörande. Domstolen har härvidlag haft tillfälle att understryka att generaladvokatens roll enligt artikel 252 FEUF består i att offentligt och fullständigt opartiskt och oavhängigt lägga fram motiverade yttranden i ärenden som enligt stadgan för Europeiska unionens domstol kräver generaladvokatens deltagande för att biträda domstolen vid fullgörandet av dess uppgift att säkerställa att lag och rätt följs vid tolkning och tillämpning av fördragen. Förslaget till avgörande utgör inte en del av förhandlingarna mellan parterna och utgör inledningen till domstolens överläggning. Det rör sig således inte om ett yttrande riktat till domare eller parter som härrör från en myndighet utanför domstolen, utan om en enskild, motiverad och offentligt formulerad ståndpunkt från en av institutionens medlemmar. Generaladvokatens förslag till avgörande kan mot denna bakgrund inte avhandlas av rättegångsdeltagarna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 oktober 2021, Sumal,
C‑882/19
,
EU:C:2021:800
, punkt
).
Domstolen konstaterar i förevarande fall, efter att ha hört generaladvokaten, att de omständigheter som anförts av J.A.C. och M.C.P. R inte omfattar någon ny omständighet som kan ha ett avgörande inflytande på det avgörande som domstolen ska meddela i förevarande mål och att målet inte ska avgöras på grundval av ett argument som inte har avhandlats mellan parterna eller de berörda. Domstolen förfogar över alla nödvändiga uppgifter och den har tillräcklig kännedom om omständigheterna i målet för att kunna avgöra målet. Domstolen anser därför att det saknas skäl att återuppta den muntliga delen av förfarandet.
Prövning av tolkningsfrågorna
Den hänskjutande domstolen har ställt sina två frågor, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida artikel 34.1 a i direktiv 2014/59, jämförd med artikel 53.1 och 53.3 samt artikel 60.2 första stycket b och c i samma direktiv, ska tolkas så, att de utgör hinder för att – efter en total nedskrivning av aktierna i aktiekapitalet i ett kreditinstitut eller värdepappersföretag som varit föremål för ett resolutionsförfarande – de personer som förvärvat dessa aktier inom ramen för ett allmänt teckningserbjudande som detta institut eller företag offentliggjort, innan ett sådant resolutionsförfarande inleddes, väcker skadeståndstalan mot nämnda institut eller företag, eller dess efterträdare, avseende de uppgifter som lämnats i ett prospekt, såsom föreskrivs i artikel 6 i direktiv 2003/71, eller för att det väcks talan enligt nationell rätt om ogiltigförklaring av avtalet om teckning av dessa aktier, vilken, med hänsyn till ogiltigförklaringens retroaktiva verkan, leder till att det motsvarande värdet av dessa aktier ska återbetalas jämte ränta från och med den dag då avtalet ingicks.
Det ska inledningsvis erinras om att det i artikel 34.1 a och b i direktiv 2014/59 fastställs en princip enligt vilken aktieägare i, och, därefter, borgenärer till, ett kreditinstitut eller värdepappersföretag som varit föremål för ett resolutionsförfarande, i första hand ska bära de förluster som uppkommer till följd av tillämpningen av detta förfarande.
När resolutionsförfarandet medför en skuldnedskrivning, i den mening som avses i artikel 2.1 led 57 i direktiv 2014/59, föreskrivs i artikel 53.1 i samma direktiv att de åtgärder för nedsättning av kapital, eller konvertering eller indragning, som är tillåtna vid en sådan skuldnedskrivning, är omedelbart bindande för berörda aktieägare och borgenärer. I artikel 53.3 i direktivet anges att om en resolutionsmyndighet sätter ned kapitalbeloppet eller skuldbeloppet till noll, så ska alla skyldigheter eller fordringar som härrör från dessa och som inte har förfallit till betalning vid tidpunkten för resolutionen i alla hänseenden betraktas som infriade och de ska inte kunna göras gällande mot kreditinstitutet eller värdepappersföretaget under resolution eller en efterföljande enhet vid en eventuell senare avveckling.
I artikel 60 i direktiv 2014/59, som handlar om nedskrivning eller konvertering av kapitalinstrument, anges det i punkt 2 andra stycket b att inga skulder till innehavaren av kapitalinstrument som nedskrivits enligt ett resolutionsbeslut får kvarstå, med undantag för upplupna skulder och skadeståndsskulder som uppkommit till följd av ett överklagande av lagenligheten av nedskrivningsbefogenheten. Enligt artikel 60.2 första stycket c i direktivet ska i princip inte heller någon ersättning betalas ut till innehavare av relevanta kapitalinstrument.
Dessa bestämmelser ska bland annat tolkas mot bakgrund av skäl 49 i direktiv 2014/59, där det anges att resolutionsverktyg bara bör tillämpas på de institut som fallerar eller sannolikt kommer att fallera, för att hantera ytterst brådskande situationer, och bara om det är nödvändigt för att tillgodose det allmänna intresset av finansiell stabilitet. Ett sådant förfarande ska således tillämpas när det aktuella kreditinstitutet eller värdepappersföretaget inte kan avvecklas genom ett normalt insolvensförfarande och utan att destabilisera det finansiella systemet. Syftet med resolutionsförfarandet är, såsom anges i skäl 45 i direktivet, att minska moralisk risk inom finanssektorn genom att i första hand låta aktieägarna bära de förluster som uppkommer till följd av ett kreditinstituts eller ett värdepappersföretags avveckling, för att undvika att denna avveckling inverkar menligt på statens medel och skadar skyddet för insättarna.
Domstolen har dessutom understrukit att mål som består i att säkerställa stabiliteten i bank- och finanssystemet samt att undvika en systemrisk utgör mål av allmänintresse som eftersträvas av unionen (dom av den 16 juli 2020, Adusbef m.fl.,
C‑686/18
,
EU:C:2020:567
, punkt
och där angiven rättspraxis). Även om det finns ett klart allmänintresse av att säkerställa ett starkt och konsekvent skydd för investerarna i unionen, kan detta intresse således inte under alla omständigheter anses ha företräde framför allmänintresset av att säkerställa stabiliteten i det finansiella systemet (dom av den 19 juli 2016, Kotnik m.fl.,
C‑526/14
,
EU:C:2016:570
, punkt
, och dom av den 8 november 2016, Dowling m.fl.,
C‑41/15
,
EU:C:2016:836
, punkt
).
I direktiv 2014/59 föreskrivs således att ett förfarande som kan påverka ett kreditinstituts eller ett värdepappersföretags aktieägares och borgenärers rättigheter, i syfte att bevara den finansiella stabiliteten i medlemsstaterna, kan användas i ett exceptionellt ekonomiskt sammanhang, genom att skapa ett insolvensförfarande som avviker från de allmänna reglerna om insolvensförfaranden, vars genomförande endast är tillåtet i undantagsfall och måste motiveras av ett övervägande allmänintresse. Att denna ordning är av undantagskaraktär innebär att andra unionsrättsliga bestämmelser inte får tillämpas när dessa kan medföra att resolutionsförfarandet förlorar sin ändamålsenliga verkan eller hindras från att genomföras.
I detta avseende preciseras det i skäl 120 i direktiv 2014/59 att de undantag från de tvingande reglerna till skydd för aktieägare i och borgenärer till de institut som omfattas av tillämpningsområdet för unionens bolagsrättsdirektiv, vilka kan hindra de behöriga myndigheterna från att effektivt ingripa och använda resolutionsverktyg och resolutionsbefogenheter, inte bara bör vara lämpliga utan även klart och strikt definierade, för att säkerställa största möjliga rättssäkerhet för de berörda.
Direktiv 2003/71 hade, såsom bland annat framgår av skäl 18 i samma direktiv, till syfte att skydda investerarna vid den tidpunkt då de beslutar sig för att förvärva värdepapper från ett kreditinstitut eller värdepappersföretag. Eftersom utfärdandet av ett prospekt om försäljning av värdepapper är tänkt att erbjuda fullständig, tillförlitlig och lättillgänglig information om dessa värdepapper, kan detta utfärdande stärka allmänhetens förtroende för dessa värdepapper och det bidrar således till att de berörda marknaderna fungerar väl och till att de inte hindras av oegentligheter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 september 2014, Almer Beheer och Daedalus Holding,
C‑441/12
,
EU:C:2014:2226
, punkt
).
Detta direktiv omfattas således i materiellt hänseende av ”unionens bolagsrättsdirektiv”, i den mening som avses i skäl 120 i direktiv 2014/59. Sistnämnda direktiv gör det emellertid möjligt att avvika från de unionsrättsliga bestämmelserna, såsom bestämmelserna i direktiv 2003/71, under förutsättning att tillämpningen av dessa bestämmelser kan medföra att den ändamålsenliga verkan av direktivet förlorar sin ändamålsenliga verkan eller att genomförandet av ett resolutionsförfarande hindras, även om direktiv 2014/59 inte uttryckligen beskriver dessa bestämmelser som bestämmelser som kan bli föremål för de undantag som föreskrivs i samma direktiv.
Vad särskilt gäller talan om skadeståndsansvar för information som lämnats i ett prospekt för försäljning av värdepapper enligt artikel 6 i direktiv 2003/71 ingår, såsom generaladvokaten påpekade i punkt 53 i sitt förslag till avgörande, denna talan i kategorin skyldigheter eller fordringar som ska betraktas som infriade, om de inte hade uppstått vid tidpunkten för resolutionen, och kan därmed inte göras gällande mot det kreditinstitut eller värdepappersföretag som varit föremål för resolution eller den enhet som trätt i dess ställe, såsom följer av ordalydelsen i artikel 53.3 i direktiv 2014/59 och, underförstått, av artikel 60.2 första stycket i samma direktiv.
Detsamma gäller en talan om ogiltigförklaring av ett avtal om tecknande av aktier som väckts mot det kreditinstitut eller det värdepappersföretag som utfärdat prospektet eller mot dess efterträdare, efter att resolutionsförfarandet genomförts.
Såväl skadeståndstalan som ogiltighetstalan innebär nämligen ett krav på att det kreditinstitut eller det värdepappersföretag som omfattas av resolutionsförfarandet, eller dessa enheters efterträdare, ska ersätta aktieägarna för de förluster som uppkommit till följd av att en resolutionsmyndighet utövar sin nedskrivnings- eller konverteringsbefogenhet med avseende på detta instituts eller företags skulder, eller ett krav på att de ska återbetala de belopp som investerats i samband med tecknandet av aktier som skrivits ned i samband med detta förfarande. Sådana åtgärder skulle äventyra den värdering som ligger till grund för resolutionsbeslutet, eftersom kapitalets sammansättning utgör en del av de objektiva uppgifterna i denna värdering. Såsom generaladvokaten påpekade i punkterna 82 och 95 i sitt förslag till avgörande skulle i så fall själva resolutionsförfarandet och de mål som eftersträvas med direktiv 2014/59 undergrävas.
Mot bakgrund av vad som anförts ovan innebär genomförandet av artikel 34.1 a i direktiv 2014/59, jämförd med artikel 53.1 och 53.3 samt artikel 60.2 första stycket b och c i samma direktiv, att det är uteslutet att en sådan skadeståndstalan som avses i artikel 6 i direktiv 2003/71, eller en talan om ogiltigförklaring av avtalet om tecknande av aktier, som föreskrivs i nationell rätt, väcks mot det kreditinstitut eller det värdepappersföretag som utfärdat prospektet eller dess efterträdare, efter det att resolutionsbeslutet fattats på grundval av dessa bestämmelser.
Detta konstaterande påverkas inte av domen av den 19 december 2013, Hirmann (
C‑174/12
,
EU:C:2013:856
, punkterna
och
), i vilken domstolen bland annat slog fast att bestämmelserna i rådets andra direktiv 77/91/EEG av den 13 december 1976 om samordning av de skyddsåtgärder som krävs i medlemsstaterna av de i [artikel 54 andra stycket FEUF] avsedda bolagen i bolagsmännens och tredje mans intressen när det gäller att bilda ett aktiebolag samt att bevara och ändra dettas kapital (
EGT L 26, 1977, s. 1
; svensk specialutgåva, område 17, volym 1, s. 7), som syftar till att säkerställa att aktiekapitalet i aktiebolag bibehålls och att aktieägarna behandlas lika, inte är av sådan art att de utgör hinder för en nationell åtgärd för att införliva direktiv 2003/71, enligt vilket ett emitterande bolag har ansvar för spridning av felaktig information och att detta bolag, till följd av detta ansvar, är skyldigt att till förvärvaren återbetala ett belopp motsvarande köpeskillingen för aktierna och att återta dessa aktier.
Sistnämnda mål rörde nämligen unionens bolagsrättsdirektiv, vars tillämpning i möjligaste mån ska förenas, medan målet vid den nationella domstolen rör tillämpningen av direktiv 2014/59, som, såsom anges i punkterna 36 och 37 i förevarande dom, inrättar en ordning som avviker från den allmänna ordningen för insolvensförfaranden, som omfattas av den allmänna bolagsrätten, i syfte att skydda allmänintresset av att säkerställa stabiliteten i det finansiella systemet.
Det ska dessutom erinras om att varken rätten till egendom, som är stadfäst i artikel 17 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, eller rätten till domstolsskydd, som garanteras i artikel 47 i samma stadga, utgör absoluta rättigheter (se, för ett liknande resonemang, avseende rätten till egendom, dom av den 13 juni 2017, Florescu m.fl.,
C‑258/14
,
EU:C:2017:448
, punkt
och där angiven rättspraxis, och, beträffande rätten till ett effektivt domstolsskydd, dom av den 19 december 2019, Deutsche Umwelthilfe,
C‑752/18
,
EU:C:2019:1114
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska i detta sammanhang påpekas att direktiv 2014/59 även föreskriver en skyddsmekanism för aktieägare i och borgenärer till ett kreditinstitut eller värdepappersföretag som varit föremål för ett resolutionsförfarande. Enligt artikel 73 b i detta direktiv, till vilken det hänvisas i artikel 34.1 g i samma direktiv, har aktieägare och borgenärer i samband med detta förfarande rätt till återbetalning eller ersättning för sina fordringar, vilken inte får understiga det uppskattade belopp som de skulle ha erhållit om hela det aktuella institutet eller företaget hade avvecklats inom ramen för ett normalt insolvensförfarande.
I artikel 74 i direktivet, jämförd med skäl 51 i samma direktiv, föreskrivs således att det, för att avgöra huruvida aktieägarna och borgenärerna skulle ha behandlats bättre om det aktuella kreditinstitutet eller värdepappersföretaget hade varit föremål för ett normalt insolvensförfarande, ska genomföras en efterhandsjämförelse mellan den behandling som aktieägare och borgenärer faktiskt fått och hur de skulle ha behandlats vid normala insolvensförfaranden. Medlemsstaterna ska därför säkerställa att en värdering görs av en oberoende person så snart som möjligt efter det att resolutionsåtgärden har verkställts. En sådan jämförelse kan bestridas oberoende av beslutet att genomföra en resolution.
I artikel 75 i direktiv 2014/59 preciseras att om det konstateras att aktieägare och borgenärer som betalning eller kompensation för sina fordringar fått ut ett lägre belopp än vad de hade erhållit vid ett normalt insolvensförfarande, så bör de ha rätt att få ut mellanskillnaden. Såsom generaladvokaten påpekade i punkt 105 i sitt förslag till avgörande garanteras endast betalning av mellanskillnaden mellan förluster inom ramen för en resolution och förluster som skulle ha uppkommit inom ramen för en normal avveckling.
Mot bakgrund av vad som anförts ovan ska tolkningsfrågorna besvaras enligt följande. Artikel 34.1 a i direktiv 2014/59, jämförd med artikel 53.1 och 53.3 samt artikel 60.2 första stycket b och c i samma direktiv, ska tolkas så, att de utgör hinder för att – efter en total nedskrivning av aktierna i aktiekapitalet i ett kreditinstitut eller värdepappersföretag som varit föremål för ett resolutionsförfarande – de personer som förvärvat dessa aktier inom ramen för ett allmänt teckningserbjudande som detta institut eller företag offentliggjort, innan ett sådant resolutionsförfarande inleddes, väcker skadeståndstalan mot nämnda institut eller företag, eller dess efterträdare, avseende de uppgifter som lämnats i ett prospekt, såsom föreskrivs i artikel 6 i direktiv 2003/71, eller för att det väcks talan om ogiltigförklaring av avtalet om teckning av dessa aktier, vilken, med hänsyn till ogiltigförklaringens retroaktiva verkan, leder till att det motsvarande värdet av dessa aktier ska återbetalas jämte ränta från och med den dag då avtalet ingicks.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:

Artikel 34.1 a i Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/59/EU av den 15 maj 2014 om inrättande av en ram för återhämtning och resolution av kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av rådets direktiv 82/891/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/24/EG, 2002/47/EG, 2004/25/EG, 2005/56/EG, 2007/36/EG, 2011/35/EU, 2012/30/EU och 2013/36/EU samt Europaparlamentets och rådets förordningar (EU) nr 1093/2010 och (EU) nr 648/2012, jämförd med artikel 53.1 och 53.3 samt artikel 60.2 första stycket b och c i samma direktiv, ska tolkas så, att de utgör hinder för att – efter en total nedskrivning av aktierna i aktiekapitalet i ett kreditinstitut eller värdepappersföretag som varit föremål för ett resolutionsförfarande – de personer som förvärvat dessa aktier inom ramen för ett allmänt teckningserbjudande som detta institut eller företag offentliggjort, innan ett sådant resolutionsförfarande inleddes, väcker skadeståndstalan mot nämnda institut eller företag, eller dess efterträdare, avseende de uppgifter som lämnats i ett prospekt, såsom föreskrivs i artikel 6 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/71/EG av den 4 november 2003 om de prospekt som skall offentliggöras när värdepapper erbjuds till allmänheten eller tas upp till handel och om ändring av direktiv 2001/34/EG, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/11/EG av den 11 mars 2008, eller för att det väcks talan om ogiltigförklaring av avtalet om teckning av dessa aktier, vilken, med hänsyn till ogiltigförklaringens retroaktiva verkan, leder till att det motsvarande värdet av dessa aktier ska återbetalas jämte ränta från och med den dag då avtalet ingicks.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: spanska.