CELEX: 62021CJ0593
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 86/653/EEK
17. panta 2. punkta a) apakšpunkts
Pašnodarbināti tirdzniecības pārstāvji
Pārstāvības līguma laušana pēc pilnvarotāja ierosmes
Pārstāvja atlīdzība
Izstumšanas atlīdzība
Pakārtots pārstāvis
Pakārtotā pārstāvja tiesības uz atlīdzības, kas pienākas galvenajam pārstāvim, proporcionālu daļu, kura atbilst pakārtotā pārstāvja iegūtajai klientūrai

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 86/653/EK (1986. gada 18. decembris) par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem (
OV 1986, L 382, 17. lpp.
) 17. panta 2. punkta a) apakšpunktu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp NY un
Herios SARL
par izstumšanas atlīdzību, ko NY ir pieprasījis no
Herios
, pamatojoties uz tās apgrozījumu 2016. gadā, pateicoties jaunajiem klientiem, kurus NY bija tai ieguvis.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 86/653 1. pants ir formulēts šādi:
“1.   Šajā direktīvā paredzētos saskaņošanas pasākumus piemēro dalībvalstu normatīviem un administratīviem aktiem, kas reglamentē attiecības starp tirdzniecības pārstāvi un pilnvarotāju.
2.   Šajā direktīvā “tirdzniecības pārstāvis” nozīmē pašnodarbinātu starpnieku, kuram ir pastāvīgas pilnvaras apspriest preču pirkšanu vai pārdošanu citas personas vārdā, turpmāk sauktu par “pilnvarotāju”, vai apspriest un slēgt šādus darījumus minētā pilnvarotāja vārdā.
[..]”
Šīs direktīvas IV nodaļas nosaukums ir “Pārstāvja līguma noslēgšana un izbeigšana”. Šajā nodaļā iekļautajā 17. pantā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka tirdzniecības pārstāvis pēc pārstāvja līguma izbeigšanas saņem atlīdzību saskaņā ar 2. punktu vai kompensāciju par zaudējumiem saskaņā ar 3. punktu.
2.
a)
Tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz atlīdzību, ja:
–
viņš pilnvarotājam ir atradis jaunus klientus vai ir būtiski palielinājis viņa darījumu apjomu ar esošajiem klientiem un pilnvarotājs turpina gūt ievērojamus ienākumus no darījumiem ar šādiem klientiem,
un
–
šī [taisnīgā] atlīdzība jāmaksā, ņemot vērā visus apstākļus un jo īpaši komisijas naudu, ko tirdzniecības pārstāvis zaudējis darījumos ar šiem klientiem. Dalībvalstis var paredzēt, ka šajos nosacījumos jāietver arī tas, vai piemēro tirdzniecības ierobežošanas klauzulu 20. panta nozīmē.
[..]”
Atbilstoši minētās direktīvas 19. pantam:
“Pirms pārstāvja līgums beidzas, puses nedrīkst atkāpties no 17. un 18. panta, kaitējot tirdzniecības pārstāvim.”
Beļģijas tiesības
Noteikumi par tirdzniecības pārstāvības līgumiem tika iekļauti
code de droit économique
(Ekonomikas tiesību kodekss) ar 2014. gada 2. aprīļa Likuma par X grāmatas “Tirdzniecības pārstāvības līgumi, tirdzniecības sadarbības līgumi un pārdošanas koncesijas” iekļaušanu Ekonomikas tiesību kodeksā un par X grāmatas definīciju iekļaušanu Ekonomikas tiesību kodeksa 1. grāmatā (2014. gada 28. aprīļa
Moniteur belge
, 35053. lpp.) 3. pantu.
Ekonomikas tiesību kodeksa X.5. pantā ir paredzēts:
“Ja vien nav noteikts citādi, tirdzniecības pārstāvis savu uzdevumu izpildei var izmantot pakārtotus pārstāvjus, kuriem viņš pats izmaksā atlīdzību, par kuru rīcību viņš atbild un par kuru pilnvarotāju viņš kļūst.”
Šā kodeksa X.18. pantā ir noteikts:
“Tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz izstumšanas atlīdzību pēc tirdzniecības pārstāvības līguma izbeigšanas, ja viņš ir ieguvis jaunus klientus pilnvarotājam vai ir būtiski palielinājis tā darījumu apjomu ar esošajiem klientiem, ja šī darbība joprojām var sniegt ievērojamus ienākumus pilnvarotājam.
Ja tirdzniecības pārstāvības līgumā ir paredzēta nekonkurēšanas klauzula, tad pieņem, ka pilnvarotājam rodas būtiskas priekšrocības, ja vien nav pierādījumu par pretējo.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Herios
bija noslēgusi tirdzniecības pārstāvības līgumu ar Vācijā reģistrētu sabiedrību
Poensgen
, atbilstoši kuram
Herios
bija ekskluzīvas tiesības tirgot pilnvarotāja preces Beļģijā, Francijā un Luksemburgā. Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu,
Herios
un NY ir atzinuši, ka 2009. gadā starp tiem tika noslēgts līgums.
Šajās līgumattiecībās
Herios
kļuva par NY pilnvarotāju un NY kļuva par tās tirdzniecības pārstāvi ar uzdevumu izplatīt
Poensgen
produktus minēto dalībvalstu teritorijā.
2015. gada beigās NY,
Herios
un
Poensgen
sāka diskusijas par to, lai NY pēc
Herios
darbības izbeigšanas tieši uzsāktu tirdzniecības pārstāvību. Šīs sarunas izrādījās neveiksmīgas, un
Poensgen
2016. gada 8. jūnijā paziņoja
Herios
par to noslēgtā līguma laušanu. To līgumattiecības beidzās 2016. gada 31. decembrī pēc sešu mēnešu uzteikuma termiņa beigām.
Ar 2017. gada 23. februāra vēstuli
Herios
savukārt izbeidza ar NY noslēgto līgumu ārkārtas apstākļu dēļ, kuri padarīja par galīgi neiespējamu jebkādu profesionālo sadarbību starp pilnvarotāju un pārstāvi, proti,
Poensgen
un
Herios
noslēgtā galvenā līguma izbeigšanas dēļ. Turklāt starplaikā NY kļuva par
Poensgen
tirdzniecības pārstāvi.
2017. gada 22. maijā
Herios
un
Poensgen
tostarp vienojās par izstumšanas atlīdzības izmaksu
Herios
.
Tā kā NY arī uzskatīja, ka viņam ir tiesības uz izstumšanas atlīdzību saistībā ar jaunajiem klientiem, kurus tas ir ieguvis par labu
Herios
un attiecībā uz kuriem
Poensgen
izmaksāja atlīdzību
Herios
, viņš pret
Herios
cēla prasību samaksāt izstumšanas atlīdzību, kas tika novērtēta, ņemot vērā
Herios
apgrozījumu 2016. gadā, pateicoties jaunajiem iegūtajiem klientiem.
Šī tiesa NY prasību apmierināja. Tomēr
cour d’appel de Liège
(Ljēžas apelācijas tiesa, Beļģija) ar 2020. gada 16. janvāra spriedumu šo spriedumu atcēla un nolēma, ka izstumšanas atlīdzība nav jāmaksā. NY par šo spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību
Cour de cassation
(Kasācijas tiesa, Beļģija), šajā gadījumā – iesniedzējtiesā.
Apelācijas sūdzībā NY pārmet, ka ar
cour d’appel de Liège
(Ljēžas apelācijas tiesa) spriedumu viņam ir atteikta izstumšanas atlīdzība, pamatojoties uz to, ka
Herios
saņemtā atlīdzība neesot “ievērojami ienākumi” Ekonomikas tiesību kodeksa X.18. panta pirmās daļas izpratnē, ar kuru ir transponēts Direktīvas 86/653 17. panta 2. punkta a) apakšpunkts.
Cour d’appel de Liège
(Ljēžas apelācijas tiesa) uzskata, ka runa nevar būt par šādiem ienākumiem, jo, pirmkārt,
Herios
saņemtā atlīdzība neesot ienākumi nākotnē, bet gan atlīdzība, kas maksājama saskaņā ar likumu. Otrkārt, NY turpinot strādāt un izmantot klientūru, ko iepriekš ir izveidojis galvenais pilnvarotājs.
Iesniedzējtiesa uzskata: lai izvērtētu NY apelācijas sūdzības atbalstam izvirzīto pamatu, ir jāinterpretē Direktīvas 86/653 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmais ievilkums, lai noteiktu, vai
Herios
saņemtā izstumšanas atlīdzība ir “ievērojami ienākumi” šīs tiesību normas izpratnē. Apstiprinošas atbildes gadījumā NY tādējādi būtu iespēja lūgt
Herios
saskaņā ar minēto tiesību normu samaksāt izstumšanas atlīdzību tirdzniecības pārstāvja līguma, kas tos saista, izbeigšanas dēļ.
Šādos apstākļos
Cour de cassation
(Kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“vai [Direktīvas 86/653] 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā kā pamatlietā izstumšanas atlīdzība, kas ir izmaksājama galvenajam pārstāvim atbilstoši klientu daudzumam, kurus ir ieguvis pakārtotais pārstāvis, nav “ievērojami ienākumi”, kas ir piešķirti galvenajam pārstāvim?”
Par prejudiciālo jautājumu
Vispirms jāatgādina, ka LESD 267. pantā iedibinātajā sadarbības procedūrā starp valstu tiesām un Tiesu tai ir jāsniedz valsts tiesai lietderīga atbilde, kas atļautu izlemt tās izskatīšanā esošo strīdu. Šajā aspektā Tiesai attiecīgā gadījumā var nākties ne tikai pārformulēt tai uzdoto jautājumu, bet arī ņemt vērā tādas Savienības tiesību normas, uz kurām valsts tiesa sava jautājuma izklāstā nav atsaukusies (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 16. maijs, Plessers,
C‑509/17
,
EU:C:2019:424
,
32.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā, tā kā Tiesai ir uzdots jautājums par Direktīvas 86/653 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmā ievilkuma piemērojamību īpašos apstākļos, kad tirdzniecības pārstāvis ir saņēmis izstumšanas atlīdzību pēc tam, kad pakārtotais pārstāvis, kuru tas bija nolīdzis, pēc galvenās pārstāvības līguma laušanas ir kļuvis par galveno pārstāvi, uzdotais jautājums ir jāsaprot tādējādi, ka tas būtībā attiecas uz to, vai Direktīvas 86/653 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmais un otrais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka galvenā pārstāvja saņemtā izstumšanas atlīdzība, ņemot vērā pakārtotā pārstāvja iegūto klientūru, var dot galvenajam pārstāvim ievērojamus ienākumus, ja pakārtotais pārstāvis ir kļuvis par galveno pārstāvi.
Šādos apstākļos, lai interpretētu Savienības tiesību normu, šajā gadījumā – Direktīvas 86/653 17. panta 2. punkta a) apakšpunktu, ir jāņem vērā ne tikai šīs tiesību normas formulējums, bet arī tās konteksts un tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi.
Saskaņā ar šīs tiesību normas pirmo ievilkumu tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz atlīdzību pēc līguma izbeigšanas, ja un ciktāl viņš pilnvarotājam ir ieguvis jaunus klientus vai ievērojami paplašinājis darījumus ar esošajiem klientiem un pilnvarotājs turpina gūt ievērojamus ienākumus no darījumiem ar šiem klientiem.
No vārdu “vēl” un “ievērojami” izmantošanas, kā arī no precizējuma, ka ienākumiem, ko saņem pilnvarotājs, ir jāizriet no darījumiem ar klientiem, kurus ieguvis pārstāvis, vai darījumiem, ko tas ir būtiski paplašinājis, izriet, ka pilnvarotājam pēc līguma izbeigšanas ir jāgūst ienākumi, kuri, pirmkārt, nav nenozīmīgi un kuri, otrkārt, ir saistīti ar iepriekšējiem pārstāvja pakalpojumiem. Turpretī minētās tiesību normas formulējumā nav precizēts šo ienākumu raksturs.
No tā izriet, ka Direktīvas 86/653 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmajā ievilkumā minētais jēdziens “ievērojami ienākumi” var ietvert visu peļņu, ko pilnvarotājs gūst no pārstāvja pūlēm pēc līguma izbeigšanas, tostarp izstumšanas atlīdzību, kuru tas ir saņēmis pats no sava pilnvarotāja.
Šo secinājumu apstiprina ar šo direktīvu sasniedzamie mērķi.
Direktīvas 86/653 mērķi it īpaši ir tirdzniecības pārstāvja aizsardzība tā attiecībās ar pilnvarotāju (spriedums, 2018. gada 19. aprīlis, CMR,
C‑645/16
,
EU:C:2018:262
,
33.
punkts).
Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka šīs direktīvas 17. pantam ir izšķiroša nozīme. Tādējādi šī panta 2. punkta noteikumi ir jāinterpretē tā, lai veicinātu tirdzniecības pārstāvja aizsardzību un attiecīgi pilnībā ņemtu vērā viņa nopelnus to darījumu noslēgšanā, kurus tam ir uzdots noslēgt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 7. aprīlis, Marchon Germany,
C‑315/14
,
EU:C:2016:211
,
33.
punkts). Jebkāda šīs normas interpretācija, kas varētu izrādīties nelabvēlīga tirdzniecības pārstāvim, ir izslēgta (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2009. gada 26. marts, Semen,
C‑348/07
,
EU:C:2009:195
,
21.
punkts, un 2018. gada 19. aprīlis, CMR,
C‑645/16
,
EU:C:2018:262
,
35.
punkts).
Taču interpretācija, saskaņā ar kuru jēdziens “ievērojami ienākumi” Direktīvas 86/653 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmā ievilkuma izpratnē neietver tostarp izstumšanas atlīdzību, ko pilnvarotājs ir saņēmis atkarībā no tirdzniecības pārstāvja iegūto klientu skaita, par kuriem tirdzniecības pārstāvis vairs nesaņem atlīdzību, varētu nodarīt kaitējumu šim pārstāvim.
Proti, kā rakstveida apsvērumos norāda NY, gadījumos, kad līguma izbeigšana tostarp ir īpašumtiesību uz pilnvarotāja uzņēmumu nodošanas vai komercaktīvu pārdošanas sekas un kad cena atšķiras atkarībā no klientūras nozīmīguma, šaura Direktīvas 86/653 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmā ievilkuma interpretācija atņemtu tirdzniecības pārstāvim atlīdzinājumu par nemateriālo vērtību, ko tas tomēr ir sniedzis pilnvarotājam.
Tāpēc jāuzskata, ka interpretācija, saskaņā ar kuru jēdziens “ievērojami ienākumi” Direktīvas 86/653 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmā ievilkuma izpratnē neietver izslēgšanas atlīdzību, ko pilnvarotājs ir saņēmis saistībā ar tirdzniecības pārstāvja iegūto klientūru, attiecībā uz kuru tirdzniecības pārstāvis vairs nesaņem atlīdzību, būtu pretrunā Direktīvā 86/653 izvirzītajam tirdzniecības pārstāvja aizsardzības mērķim.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 86/653 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka izstumšanas atlīdzība, ko pilnvarotājs samaksājis galvenajam pārstāvim saistībā ar pakārtotā pārstāvja iegūto klientūru, var būt ievērojams ienākums galvenajam pārstāvim.
Tomēr, lai sniegtu iesniedzējtiesai pilnīgu atbildi, vēl ir jānosaka, vai tas, ka pakārtotais pārstāvis pats ir kļuvis par galveno pārstāvi, ietekmē viņa tiesības saņemt šajā tiesību normā paredzēto izstumšanas atlīdzību.
Šajā ziņā jāatgādina, ka tirdzniecības pārstāvja rīcība ir elements, ko var ņemt vērā, veicot analīzi, kuras mērķis ir noteikt izstumšanas atlīdzības taisnīgumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 28. oktobris, Volvo Car Germany,
C‑203/09
,
EU:C:2010:647
,
44.
punkts), un taisnīgums ir šīs atlīdzības samaksas
sine qua non
nosacījums Direktīvas 86/653 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē.
Saskaņā ar šo tiesību normu tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz izstumšanas atlīdzību, ja un ciktāl šīs atlīdzības samaksa ir taisnīga, ņemot vērā visus apstākļus, un it īpaši komisijas maksas, ko tirdzniecības pārstāvis zaudē un kas izriet no darījumiem ar klientiem, kurus tas ir ieguvis, vai darījumiem, kurus tas ir būtiski paplašinājis.
Šādos apstākļos klientūra, ko pārstāvis var izmantot pats sev vai cita pilnvarotāja labā, noteikti ir viens no Direktīvas 86/653 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzētajiem “apstākļiem”, kas ir jāņem vērā, lai samaksātu šajā tiesību normā paredzēto atlīdzību.
Proti, Direktīvas 86/653 17. panta 2. punktā paredzētajām tiesībām uz atlīdzību būtībā ir atlīdzināšanas mērķis no pārstāvja viedokļa. Tādējādi šādas atlīdzības mērķis ir tam atlīdzināt par viņa ieguldītajām pūlēm, ciktāl pilnvarotājs turpina gūt ienākumus no šiem pūliņiem pat pēc pārstāvības līguma izbeigšanas (šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta N. Vāla [
N. Wahl
] secinājumus lietā Quenon K.,
C‑338/14
,
EU:C:2015:503
,
35.
un
36.
punkts).
Lai gan šo tiesību normu nevar interpretēt šauri, kā tas norādīts šī sprieduma 35. punktā, lai neatņemtu tirdzniecības pārstāvim atlīdzību par nemateriālo vērtību, ko tas tomēr ir sniedzis pilnvarotājam, taču minētajā tiesību normā paredzētā atlīdzība nevar ietvert zaudējumus, kas nav tieši saistīti ar pārstāvja klientūras zaudēšanu.
Kā norādīts ziņojumā par Direktīvas 86/653 17. panta piemērošanu, ko Komisija iesniegusi 1996. gada 23. jūlijā (COM(96) 364, galīgā redakcija), ja pārstāvis turpina apmierināt to pašu klientu vajadzības attiecībā uz tiem pašiem produktiem, bet cita pilnvarotāja interesēs, atlīdzības samaksa būtu netaisnīga tāpēc, ka īpašie zaudējumi, kurus ar to ir paredzēts atlīdzināt, nepastāv, jo pārstāvis nezaudē peļņu no savas klientūras.
Tātad, ja pakārtotais pārstāvis turpina tirdzniecības pārstāvja darbību attiecībā uz tiem pašiem klientiem un tiem pašiem produktiem, taču tiešās attiecībās ar galveno pilnvarotāju, aizvietojot galveno pārstāvi, kurš to iepriekš bija nodarbinājis, pakārtotais pārstāvis
a fortiori
necieš nekādas negatīvas sekas no tā tirdzniecības pārstāvības līguma izbeigšanas ar galveno pārstāvi.
Tomēr valsts tiesai ir jāizvērtē izstumšanas atlīdzības maksāšanas taisnīgums, ņemot vērā visus tajā izskatāmās lietas apstākļus.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 86/653 17. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka izstumšanas atlīdzība, ko pilnvarotājs samaksājis galvenajam pārstāvim saistībā ar pakārtotā pārstāvja iegūto klientūru, var būt galvenā pārstāvja ievērojams ienākums. Tomēr izstumšanas atlīdzības samaksu pakārtotajam pārstāvim var uzskatīt par netaisnīgu šīs tiesību normas izpratnē, ja tas turpina tirdzniecības pārstāvja darbību attiecībā uz tiem pašiem klientiem un tiem pašiem produktiem, taču tiešās attiecībās ar galveno pilnvarotāju, aizstājot galveno pārstāvi, kurš to bija iepriekš nolīdzis.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

Padomes Direktīvas 86/653/EEK (1986. gada 18. decembris) par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem 17. panta 2. punkta a) apakšpunkts

ir jāinterpretē tādējādi, ka

izstumšanas atlīdzība, ko pilnvarotājs samaksājis galvenajam pārstāvim saistībā ar pakārtotā pārstāvja iegūto klientūru, var būt galvenā pārstāvja ievērojams ienākums. Tomēr izstumšanas atlīdzības samaksu pakārtotajam pārstāvim var uzskatīt par netaisnīgu šīs tiesību normas izpratnē, ja tas turpina tirdzniecības pārstāvja darbību attiecībā uz tiem pašiem klientiem un tiem pašiem produktiem, taču tiešās attiecībās ar galveno pilnvarotāju, aizstājot galveno pārstāvi, kurš to bija iepriekš nolīdzis.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.