CELEX: 62021CJ0329
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Telekomunikácie
Elektronické komunikačné siete a služby
Smernica 2002/21/ES (‚rámcová smernica‘)
Článok 4 ods. 1
Smernica 2002/20/ES (‚smernica o povolení‘)
Článok 7
Udelenie práv na používanie frekvencií
Ponukové konanie
Holdingová spoločnosť nezapísaná v dotknutom členskom štáte ako poskytovateľ elektronických komunikačných služieb
Vylúčenie z postupu zadávania
Právo odvolať sa proti rozhodnutiu o udelení práv

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/21/ES zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby („rámcová smernica“) (Ú. v. ES L 108, 2002, s. 33; Mim. vyd. 13/029, s. 349), zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/140/ES z 25. novembra 2009 (Ú. v. EÚ L 337, 2009, s. 37) (ďalej len „rámcová smernica“), článku 7 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/20/ES zo 7. marca 2002 o povolení na elektronické komunikačné siete a služby („smernica o povolení“) (Ú. v. ES L 108, 2002, s. 21; Mim. vyd. 13/029, s. 337), zmenenej smernicou 2009/140 (ďalej len „smernica o povolení“), a článku 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou DIGI Communications NV a Nemzeti Média‑ és Hírközlési Hatóság Hivatala (Národný úrad pre médiá a komunikáciu, Maďarsko) (ďalej len „NMHH“) vo veci rozhodnutia prijatého týmto úradom v rámci ponukového konania, ktorým sa udeľujú práva na používanie frekvencií spojené s podporou zavedenia 5G a inými bezdrôtovými a širokopásmovými komunikačnými službami (ďalej len „sporné rozhodnutie o udelení“).

Právny rámec

Právo Únie

Rámcová smernica
Podľa článku 4 ods. 1 „rámcovej smernice“ s názvom „Právo odvolať sa“:
„Členské štáty zabezpečia, aby na vnútroštátnej úrovni existovali účinné mechanizmy, v rámci ktorých má každý užívateľ alebo podnik poskytujúci elektronické komunikačné siete a/alebo služby, ktorý je dotknutý rozhodnutím národného regulačného orgánu [ďalej len ‚NRO‘], právo podať odvolanie proti tomuto rozhodnutiu odvolaciemu orgánu, ktorý je nezávislý od zúčastnených strán. Takýto orgán, ktorým môže byť súd, musí mať zodpovedajúce odborné znalosti na účinné vykonávanie svojich funkcií. Členské štáty zabezpečia, aby sa skutková podstata prípadov riadne zohľadnila a aby existoval účinný odvolací mechanizmus.
…“
Článok 8 tejto smernice, nazvaný „Ciele politiky a princípy regulácie“, vo svojich odsekoch 2 a 5 stanovuje:
„2. [NRO] podporujú súťaž pri poskytovaní elektronických komunikačných sietí, elektronických komunikačných služieb a pridružených prostriedkov a služieb okrem iného tým, že:
a)      zabezpečia, aby užívatelia vrátane užívateľov so zdravotným postihnutím, starších užívateľov a užívateľov s osobitnými sociálnymi potrebami mali maximálne výhody z hľadiska výberu, ceny a kvality;
b)      zabezpečia, aby nedošlo k narušeniu alebo obmedzeniu hospodárskej súťaže v odvetví elektronických komunikácií, ako aj pri prenose obsahu;
d)      podporia efektívne využívanie a správu zdrojov rádiových frekvencií a čísiel.
…
5.      [NRO] pri plnení cieľov politiky uvedených v odsekoch 2, 3 a 4 uplatňujú objektívne, transparentné, nediskriminačné a primerané regulačné zásady tým, že okrem iného:
…
c)      chránia hospodársku súťaž v prospech spotrebiteľov a prípadne podporujú hospodársku súťaž v oblasti infraštruktúry.
…“

Smernica o povolení
Článok 2 „smernice o povolení“ s názvom „Definície“ stanovuje:
„1.      Na účely tejto smernice sa uplatňujú definície popísané v článku 2 [‚rámcovej‘ smernice].
2.      Uplatňuje sa aj toto vymedzenie pojmu:
‚všeobecné povolenie‘ je právny rámec ustanovený členským štátom, zaručujúci práva na poskytovanie elektronických komunikačných sietí alebo služieb a ukladajúci osobitné odvetvové povinnosti, ktoré sa môžu vzťahovať na všetky alebo na osobitné druhy elektronických komunikačných sietí a služieb, v súlade s touto smernicou.“
Článok 3 „smernice o povolení“ s názvom „Všeobecné povolenie elektronických komunikačných sietí a služieb“ stanovuje:
„1.      Členské štáty zabezpečia právo poskytnúť elektronické komunikačné siete a služby, podliehajúce podmienkam vysvetleným v tejto smernici. Na dosiahnutie tohto účelu, členské štáty nebudú brániť podniku, aby poskytoval elektronické komunikačné siete alebo služby, s výnimkou prípadov, kde je to potrebné z dôvodov vysvetlených v článku 46 ods. 1 zmluvy.
2.      Poskytovanie elektronických komunikačných sietí alebo poskytovanie elektronických komunikačných služieb môže, bez toho, aby boli dotknuté špecifické záväzky, na ktoré sa odvoláva článok 6 ods. 2 alebo práva na používanie, na ktoré sa odvoláva článok 5, podliehať len všeobecnému povoleniu. Od spomenutého podniku sa môže požadovať predkladanie oznámenia, ale nemôže sa požadovať získanie výslovného rozhodnutia alebo akéhokoľvek iného správneho opatrenia od [NRO] pred vykonávaním práv pochádzajúcich z povolenia. Na základe oznámenia, v prípadoch keď sa to vyžaduje, podnik môže začať činnosť, v prípadoch kde je to potrebné, vzhľadom na ustanovenia o právach používania v článkoch 5, 6 a 7.
…
3.      Oznámenie, na ktoré sa odvoláva odsek 2, neznamená viac ako prehlásenie právnickej osoby alebo fyzickej osoby [NRO] o úmysle začať s poskytovaním elektronických komunikačných sietí alebo služieb a predkladanie minimálnych informácií, ktoré sa vyžadujú na to, aby sa umožnilo národnému regulačnému orgánu uchovávať register alebo zoznam poskytovateľov elektronických komunikačných sietí a služieb. Tieto informácie musia byť obmedzené na také, ktoré sú potrebné na identifikáciu poskytovateľa, ako napríklad registračné čísla spoločnosti, a kontaktné osoby poskytovateľov, adresy poskytovateľov, krátky opis siete alebo služby a odhadovaný dátum začatia činnosti.“
Článok 6 „smernice o povolení“ s názvom „Podmienky všeobecného povolenia a podmienky na získanie práva na používanie rádiových frekvencií a čísiel a osobitné povinnosti“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
„Všeobecné povolenie na poskytovanie elektronických komunikačných sietí alebo služieb a práva na používanie rádiových frekvencií a práva na používanie čísel môže podliehať len podmienkam uvedeným v prílohe. Takéto podmienky musia byť nediskriminačné, primerané a transparentné a v prípade práv na používanie rádiových frekvencií v súlade s článkom 9 smernice 2002/21/ES (rámcová smernica).“
Podľa článku 7 „smernice o povolení“ s názvom „Postup pre obmedzenie počtu práv na používanie, na základe ktorých sa prideľujú rádiové frekvencie“:
„1.      Ak členský štát zvažuje, či má obmedziť počet práv na používanie rádiových frekvencií, ktoré sa majú udeliť, alebo či má predĺžiť trvanie existujúcich práv inak ako v súlade s podmienkami ustanovenými v takýchto právach, musí okrem iného:
a)      prisudzovať náležitú váhu potrebe maximalizovať výhody pre používateľov a uľahčiť rozvoj súťaže;
…
3.      Ak je potrebné obmedziť udeľovanie práv na používanie rádiových frekvencií, členské štáty udelia takéto práva na základe výberových kritérií, ktoré musia byť objektívne, transparentné, nediskriminačné a primerané. Všetky takéto výberové kritériá musia prikladať náležitý význam dosiahnutiu cieľov článku 8 [‚rámcovej‘ smernice] a splneniu požiadaviek článku 9 uvedenej smernice.
…“

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Dňa 18. júla 2019 NMHH vyhlásil ponukové konanie, ktorého predmetom bolo udelenie práv na používanie frekvencií spojených s podporou zavedenia 5G a inými bezdrôtovými a širokopásmovými komunikačnými službami (ďalej len „sporné ponukové konanie“) podľa podmienok podrobne uvedených v „konzultačnej dokumentácii“ uverejnenej v ten istý deň.
DIGI Communications, spoločnosť založená v Holandsku, ktorá nie je zaregistrovaná v Maďarsku ako poskytovateľ elektronických komunikačných služieb, podala v spornom ponukovom konaní prihlášku. NMHH sa domnieval, že táto prihláška nebola formálne platná, pretože podľa tohto orgánu DIGI Communications zneužila svoje právo zúčastniť sa na tomto konaní a dopustila sa správania, ktorého cieľom bolo obísť uvedené konanie tým, že sa pokúsila uviesť uvedený orgán do omylu.
NMHH totiž usúdil, že DIGI Communications podala prihlášku namiesto svojej maďarskej dcérskej spoločnosti DIGI Távközlési és Szolgáltató Korlátolt Felelősségű Társaság, obchodnej spoločnosti registrovanej v Maďarsku a poskytujúcej v tejto krajine elektronické komunikačné služby. Prípadná žiadosť tejto dcérskej spoločnosti bola zo sporného ponukového konania vylúčená na základe dôvodu vylúčenia stanoveného v konzultačnej dokumentácii.
NMHH pokračoval v spornom ponukovom konaní po svojom rozhodnutí vylúčiť z neho DIGI Communications.
Táto spoločnosť napadla toto rozhodnutie o vylúčení na súde. Jej žaloba bola zamietnutá v prvostupňovom konaní a na druhom stupni zo strany Kúria (Najvyšší súd, Maďarsko).
Medzitým NMHH prijal sporné rozhodnutie o udelení práv, ktorým práva na používanie frekvencií, ktoré boli predmetom spornej dražby, udelil trom poskytovateľom elektronických komunikačných služieb prítomným na maďarskom trhu.
DIGI Communications sa žalobou podanou na Fővárosi Törvényszék (Súd hlavného mesta Budapešť, Maďarsko), ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, domáhala zrušenia sporného rozhodnutia o udelení práv, pričom svoju aktívnu legitimáciu založila na svojom postavení „dotknutého podniku“ v zmysle článku 4 ods. 1 „rámcovej smernice“.
Vnútroštátny súd sa pýta na výklad uvedeného ustanovenia, pričom konštatuje neexistenciu definície tohto pojmu „dotknutý podnik“ v „rámcovej smernici“ a odvoláva sa najmä na rozsudky z 21. februára 2008, Tele2 Telecommunication (C‑426/05, EU:C:2008:103), a z 22. januára 2015, T‑Mobile Austria (C‑282/13, EU:C:2015:24). Konkrétne odkazuje na tri podmienky, ktoré Súdny dvor skúmal vo veciach, v ktorých boli vydané tieto rozsudky, s cieľom preukázať, že podnik je dotknutý v zmysle článku 4 ods. 1 „rámcovej smernice“.
Podľa tohto súdu tieto podmienky spočívajú v preukázaní po prvé toho, že predmetný podnik poskytuje elektronické komunikačné siete alebo služby a predstavuje konkurenta adresáta alebo adresátov dotknutého rozhodnutia NRO, po druhé, že toto rozhodnutie je prijaté v rámci konania, ktorého cieľom je ochrana hospodárskej súťaže, a po tretie, že uvedené rozhodnutie môže mať vplyv na postavenie tohto podniku na trhu.
Za týchto podmienok Fővárosi Törvényszék (Súd hlavného mesta Budapešť) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1. a)            Možno podnik registrovaný a pôsobiaci v inom členskom štáte, ktorý sám neposkytuje elektronické komunikačné služby na trhu, ktorého sa rozhodnutie týka, považovať za konkurenta podnikov, ktorým je určené rozhodnutie [NRO] v zmysle článku 4 ods. 1 [‚rámcovej‘] smernice, ak podnik, ktorý podlieha jeho priamej kontrole, pôsobí na relevantnom trhu ako poskytovateľ služieb a súťaží na ňom s podnikmi, ktorým je predmetné rozhodnutie určené?
b)      Je pre odpoveď na prvú otázku písm. a) potrebné preskúmať, či materská spoločnosť, ktorá chce podať odvolanie, tvorí hospodársku jednotku s podnikom, ktorý podlieha jej kontrole a pôsobí na relevantnom trhu ako konkurent?
2. a)            Predstavuje ponukové konanie uskutočnené [NRO] v zmysle článku 4 ods. 1 ‚rámcovej smernice‘ a článku 7 ‚smernice o povolení‘, ktoré sa týka práv na používanie frekvencií na podporu zavedenia 5G, ktoré súvisia s doplnkovými službami bezdrôtového širokopásmového pripojenia, konanie zamerané na ochranu hospodárskej súťaže? Má sa rozhodnutie [NRO], ktorým sa vyhlasuje výsledok uvedeného ponukového konania, tiež vykladať v tom zmysle, že jeho cieľom je v tomto smere ochrana hospodárskej súťaže?
b)      V prípade kladnej odpovede Súdneho dvora na druhú otázku písm. a), ovplyvňuje cieľ rozhodnutia, ktorým je ochrana hospodárskej súťaže, skutočnosť, že [NRO] konečným rozhodnutím, ktoré je súčasťou samostatného rozhodnutia, odmietol registráciu ponuky podniku, ktorý podáva žalobu, čo malo za následok, že tento podnik sa nemohol zúčastniť ponukového konania, a preto nebol adresátom rozhodnutia, ktorým sa určil výsledok konania?
3. a)            Má sa článok 4 ods. 1 ‚rámcovej smernice‘ v spojení s článkom 47 [Charty] základných práv vykladať v tom zmysle, že priznáva právo na odvolanie proti rozhodnutiu [NRO] iba podniku:
–        ktorého postavenie na trhu je rozhodnutím priamo a skutočne dotknuté, alebo
–        v súvislosti s ktorého postavením na trhu sa preukáže, alebo je veľmi pravdepodobné, že môže byť rozhodnutím dotknuté, alebo
–        ktorého postavenie na trhu môže byť rozhodnutím priamo alebo nepriamo dotknuté?
b)      Je samotné ovplyvnenie uvedené v tretej otázke písm. a) preukázané skutočnosťou, že podnik predložil ponuku do ponukového konania, to znamená, že sa ho chcel zúčastniť, ale nemohol tak urobiť z dôvodu nesplnenia požiadaviek, alebo môže súd od podniku oprávnene vyžadovať, aby toto ovplyvnenie preukázal aj prostredníctvom dôkazov?
4.      S prihliadnutím na odpovede na prvú až tretiu prejudiciálnu otázku, má sa článok 4 ods. 1 ‚rámcovej smernice‘ v spojení s článkom 47 [Charty] vykladať v tom zmysle, že podnik poskytujúci elektronické komunikačné služby, ktorý je dotknutý rozhodnutím [NRO], ktorým sa vyhlasuje výsledok ponukového konania týkajúci sa práv na používanie frekvencií na podporu zavedenia 5G, ktoré súvisia s doplnkovými službami bezdrôtového širokopásmového pripojenia, a ktorý preto má právo na odvolanie, predstavuje podnik:
a)      ktorý nevykonáva hospodársku činnosť ako poskytovateľ služieb na relevantnom trhu, ale priamo kontroluje podnik ponúkajúci elektronické komunikačné služby na tom istom trhu a
b)      ktorému bol zamietnutý zápis do ponukového konania právoplatným a konečným rozhodnutím [NRO] predtým, ako bolo tým istým orgánom vydané rozhodnutie, ktorým sa vyhlasuje výsledok sporného ponukového konania, čo ho vylúčilo z následnej účasti na ponukovom konaní?“

O prejudiciálnych otázkach

O prípustnosti
NMHH vo svojich pripomienkach tvrdí, že prejudiciálne otázky nie sú relevantné na vyriešenie sporu vo veci samej. V podstate sa domnieva, že v prejednávanej veci nevzniká otázka uplatnenia článku 4 ods. 1 „rámcovej smernice“ vzhľadom na skutočnosť, že maďarský právny poriadok stanovuje opravné prostriedky, ktoré majú k dispozícii podniky, ktoré sú rovnako ako DIGI Communications vylúčené z ponukového konania, o aké ide vo veci samej, a ktoré vzhľadom na to, že uplatnili tieto opravné prostriedky, už nemôžu byť považované za dotknuté rozhodnutím o ukončení takéhoto konania.
V súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora prináleží výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorý vec prejednáva a musí prevziať zodpovednosť za rozhodnutie sporu, aby s prihliadnutím na osobitosti veci posúdil potrebu rozhodnutia o prejudiciálnej otázke pre vydanie svojho rozhodnutia, ako aj relevantnosť otázok, ktoré položí Súdnemu dvoru. Preto ak sa položené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť. Súdny dvor môže odmietnuť návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný vnútroštátnym súdom len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými ani právnymi okolnosťami potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré mu boli položené (rozsudok z 2. októbra 2018, Ministerio Fiscal, C‑207/16, EU:C:2018:788, bod 45 a citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci, ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, sa položené otázky týkajú najmä výkladu článku 4 ods. 1 „rámcovej smernice“ a článku 7 „smernice o povolení“. Okrem toho požadovaný výklad sa zdá byť nevyhnutný na vyriešenie sporu vo veci samej, ktorého existencia navyše nie je spochybnená, a vnútroštátny súd v tomto rozhodnutí poskytol dostatočné skutkové a právne okolnosti na to, aby Súdnemu dvoru umožnil užitočne odpovedať na tieto otázky. Okrem toho tvrdenia, ktoré uvádza NMHH, sa v podstate vzťahujú na pôsobnosť, ako aj rozsah, a teda výklad ustanovení práva Únie, ktorých sa týkajú prejudiciálne otázky. Takéto tvrdenia, ktoré sa týkajú podstaty položených otázok, nemôžu viesť k jej neprípustnosti [pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. októbra 2022, Proximus (Verejné elektronické telefónne zoznamy), C‑129/21, EU:C:2022:833, bod 59 a citovanú judikatúru].
Za týchto podmienok treba konštatovať, že tieto otázky sú prípustné.

O veci samej
Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry v rámci konania na základe spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, zakotveného v článku 267 ZFEÚ, prináleží Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu odpoveď potrebnú na rozhodnutie vo veci, ktorú prejednáva. Vzhľadom na to Súdnemu dvoru prináleží v prípade potreby preformulovať otázky, ktoré sú mu položené. Navyše Súdny dvor môže vziať do úvahy aj ustanovenia práva Únie, na ktoré sa vnútroštátny súd v znení svojej otázky neodvolával (rozsudok zo 14. mája 2020, T‑Systems Magyarország, C‑263/19, EU:C:2020:373, bod 45 a citovaná judikatúra).

O druhej otázke
Svojou druhou otázkou, ktorú treba preskúmať ako prvú, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 7 „smernice o povolení“ vykladať v tom zmysle, že cieľom výberového konania na účely udelenia práv na používanie frekvencií a rozhodnutia o udelení práv, ku ktorému toto konanie vedie, je ochrana hospodárskej súťaže, a v prípade kladnej odpovede na túto otázku, či skutočnosť, že takéto konanie zahŕňa fázu preskúmania súladu prípadných prihlášok so súvisiacimi súťažnými podkladmi, ktorá môže viesť k definitívnemu vylúčeniu uchádzača z tohto konania, môže byť považovaná za odporujúcu tomuto cieľu.
V prvom rade treba na jednej strane uviesť, že článok 7 ods. 1 písm. a) „smernice o povolení“ vyžaduje, aby členské štáty v prípade, že zvažujú, či obmedziť počet práv na používanie rádiových frekvencií, ktoré sa majú udeliť, alebo či predĺžiť trvanie existujúcich práv inak ako v súlade s podmienkami ustanovenými v takýchto právach, náležite zohľadnili potrebu uľahčiť rozvoj hospodárskej súťaže. Na druhej strane odsek 3 tohto článku spresňuje, že ak je potrebné obmedziť udeľovanie takýchto práv na používanie, členské štáty ich udelia na základe výberových kritérií, ktoré sú objektívne, transparentné, nediskriminačné a primerané a ktoré náležite zohľadňujú dosiahnutie cieľov stanovených v článku 8 „rámcovej smernice“.
Ako už Súdny dvor rozhodol, v článku 8 „rámcovej smernice“ sa členským štátom ukladá povinnosť zabezpečiť, aby NRO prijali všetky zodpovedajúce opatrenia zamerané na podporu hospodárskej súťaže pri poskytovaní elektronických komunikačných služieb tým, že zabezpečia, aby nedošlo k narúšaniu alebo obmedzovaniu hospodárskej súťaže v odvetví elektronických komunikácií, a odstránia zostávajúce prekážky vo vzťahu k poskytovaniu uvedených služieb na úrovni Únie (rozsudok z 26. júla 2017, Persidera, C‑112/16, EU:C:2017:597, bod 37 a citovaná judikatúra).
Okrem toho právny rámec uplatniteľný v prejednávanej veci je založený predovšetkým na cieli účinnej a neskreslenej hospodárskej súťaže a je zameraný na jej rozvoj pri dodržiavaní najmä zásad rovnosti zaobchádzania a proporcionality (rozsudok z 26. júla 2017, Persidera, C‑112/16, EU:C:2017:597, bod 42).
Z vyššie uvedeného vyplýva, že konanie, akým je sporné ponukové konanie, a v dôsledku toho rozhodnutie o udelení práv, ku ktorému toto konanie vedie, majú za cieľ podporovať a rozvíjať účinnú a neskreslenú hospodársku súťaž pri dodržaní zásad rovnosti zaobchádzania a proporcionality.
V druhom rade treba uviesť, že vnútroštátny súd sa snaží zistiť, či tento cieľ podpory a rozvoja účinnej a neskreslenej hospodárskej súťaže je spochybnený skutočnosťou, že dotknutý NRO samostatným rozhodnutím odmietol zaregistrovať prihlášku podniku, ktorý z tohto dôvodu už nie je adresátom rozhodnutia o ukončení ponukového konania.
Pokiaľ ide o konania o udelení práv na používanie rádiových frekvencií, právny rámec uplatniteľný v danom prípade v zásade umožňuje, aby sa z dôvodu nedostatku rádiových frekvencií a na účely zabezpečenia ich účinnej správy obmedzil počet práv na používanie rádiových frekvencií, ktoré majú byť pridelené (rozsudok z 26. júla 2017, Europa Way a Persidera, C‑560/15, EU:C:2017:593, bod 73). Členské štáty majú v tejto súvislosti pri dodržaní cieľov a povinností stanovených uplatniteľným právnym rámcom voľnosť výberu medzi zavedením súťažného alebo porovnávacieho výberového konania, či už je bezodplatné alebo odplatné, pričom vnútroštátny súd musí overiť, či je takéto výberové konanie v súlade s týmito cieľmi a požiadavkami (rozsudok z 26. júla 2017, Europa Way a Persidera, C‑560/15, EU:C:2017:593, body 65 a 66).
Z toho vyplýva, že členské štáty disponujú mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o povahu a podmienky konaní o prideľovaní frekvencií, ktoré organizujú, a že v zásade nič neumožňuje domnievať sa, že takéto konanie nemôže zahŕňať fázu preskúmania súladu prípadných prihlášok so súťažnými podkladmi definovanými NRO, ktorá by prípadne zahŕňala vylúčenie niektorých uchádzajúcich sa subjektov z tohto konania, pod podmienkou, že uvedené konanie ako celok možno považovať za zodpovedajúce požiadavkám a podmienkam stanoveným v článku 7 „smernice o povolení“.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na druhú otázku odpovedať tak, že článok 7 „smernice o povolení“ sa má vykladať v tom zmysle, že cieľom výberového konania na účely udelenia práv na používanie frekvencií a rozhodnutia o udelení práv, ku ktorému toto konanie vedie, je podporovať a rozvíjať účinnú a neskreslenú hospodársku súťaž pri dodržaní zásad rovnosti zaobchádzania a proporcionality. Skutočnosť, že takéto konanie zahŕňa fázu preskúmania súladu prípadných prihlášok so súvisiacimi súťažnými podkladmi, nie je v rozpore s týmto cieľom pod podmienkou, že uvedené konanie je ako celok v súlade s požiadavkami a podmienkami stanovenými v tomto článku 7.

O prvej, tretej a štvrtej otázke
Na úvod treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry článok 4 „rámcovej smernice“ je výrazom zásady účinnej súdnej ochrany zaručenej článkom 47 Charty, podľa ktorej súdom členských štátov prináleží, aby zabezpečili súdnu ochranu práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie (rozsudok z 13. októbra 2016, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej a Petrotel, C‑231/15, EU:C:2016:769, bod 20, ako aj citovaná judikatúra).
V prípade uvedenom v článku 4 „rámcovej smernice“ sa povinnosť priznať účinnú súdnu ochranu, ktorá je upravená v tomto článku, musí rovnako uplatniť na užívateľov a podniky, ktorým môžu z právneho poriadku Únie, najmä zo smerníc o elektronických komunikáciách, vyplývať práva a ktorí sú na týchto právach dotknutí rozhodnutím NRO (rozsudok z 22. januára 2015, T‑Mobile Austria, C‑282/13, EU:C:2015:24, bod 34 a citovaná judikatúra).
Okrem toho, ako bolo pripomenuté v bode 26 tohto rozsudku, vzhľadom na to, že NRO majú podľa článku 8 ods. 2 „rámcovej smernice“ povinnosť podporovať hospodársku súťaž pri poskytovaní elektronických komunikačných sietí, elektronických komunikačných služieb, ako aj pri poskytovaní súvisiacich zariadení a služieb najmä tým, že zabezpečia, aby nenastalo narušenie alebo obmedzenie hospodárskej súťaže v sektore elektronických komunikácií, bol by striktný výklad článku 4 ods. 1 „rámcovej smernice“, podľa ktorého by toto ustanovenie nepriznávalo právo podať odvolanie iným osobám ako tým, ktorým sú rozhodnutia NRO určené, ťažko zlučiteľný so všeobecnými cieľmi a regulačnými zásadami, ktoré NRO vyplývajú z článku 8 uvedenej smernice, najmä s cieľom podpory hospodárskej súťaže (rozsudok z 22. januára 2015, T‑Mobile Austria, C‑282/13, EU:C:2015:24, bod 36 a citovaná judikatúra).
Podľa ustálenej judikatúry sa článok 4 ods. 1 „rámcovej smernice“ vzťahuje jednak na adresátov sporného rozhodnutia a jednak na iné podniky poskytujúce elektronické komunikačné siete alebo služby, ktoré môžu týmto adresátom konkurovať, pokiaľ sporné rozhodnutie môže ovplyvniť ich postavenie na trhu (rozsudok z 22. januára 2015, T‑Mobile Austria, C‑282/13, EU:C:2015:24, bod 37).
Na rozdiel od toho, čo sa zdá byť predpokladom vnútroštátneho súdu a ako uviedol aj generálny advokát v bode 24 svojich návrhov, z tejto judikatúry však nemožno vyvodiť, že pôsobnosť článku 4 ods. 1 „rámcovej smernice“ je okrem týchto adresátov obmedzená len na konkurenčné podniky takýchto adresátov.
Zo samotného znenia tohto ustanovenia totiž vyplýva, že členské štáty sú povinné priznať právo na opravný prostriedok každému užívateľovi alebo podniku, ktorý jednak „poskytuje elektronické komunikačné siete a/alebo služby“ a jednak „je dotknutý“ rozhodnutím NRO, ktoré zamýšľa napadnúť, bez toho, aby toto právo obmedzilo iba na konkurentov adresáta alebo adresátov tohto rozhodnutia.
Vzhľadom na už vyššie uvedené a na judikatúru pripomenutú v bode 23 tohto rozsudku treba konštatovať, že svojou prvou, treťou a štvrtou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 4 ods. 1 „rámcovej smernice“ v spojení s článkom 47 Charty vykladať v tom zmysle, že priznáva právo na opravný prostriedok podniku:
–        ktorý sa podaním prihlášky zúčastnil ponukového konania v odvetví elektronických komunikácií, ktoré viedol NRO iného členského štátu, ako je štát, v ktorom má tento podnik sídlo a v ktorom vykonáva svoje činnosti,
–        ktorý sám neposkytuje elektronické komunikačné služby na trhu členského štátu, ktorého sa toto ponukové konanie týka, ale priamo kontroluje podnik, ktorý je prítomný na tomto trhu, a
–        voči ktorému bolo vydané rozhodnutie tohto NRO, ktorým bolo zamietnuté zaregistrovať jeho prihlášku v rámci uvedeného konania z dôvodu, že nespĺňa požadované podmienky, pričom toto rozhodnutie sa následne stalo konečným,
na účely spochybnenia neskoršieho rozhodnutia, ktorým uvedený NRO zadal zákazku dotknutú ponukovým konaním tretím osobám.
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že výklad článku 4 ods. 1 „rámcovej smernice“ Súdnym dvorom, ktorý, ako bolo pripomenuté v bode 33 tohto rozsudku, predstavuje výraz zásady účinnej súdnej ochrany zaručenej ustanoveniami článku 47 Charty, musí zohľadniť význam tohto základného práva, ako vyplýva zo systému zavedeného Chartou ako celku. Treba vziať do úvahy najmä to, že článok 52 ods. 1 Charty síce pripúšťa obmedzenia výkonu práv v nej zakotvených, ale zároveň vyžaduje, aby každé obmedzenie rešpektovalo obsah dotknutého základného práva, a ďalej to, a aby bolo každé obmedzenie nevyhnutné v súlade so zásadou proporcionality a aby skutočne zodpovedalo cieľom všeobecného záujmu uznaného Úniou (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. júna 2013, ZZ, C‑300/11, EU:C:2013:363, bod 51).
Okrem toho podľa ustálenej judikatúry je na výklad ustanovenia práva Únie potrebné zohľadniť nielen znenie tohto ustanovenia, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (rozsudok z 22. januára 2015, T‑Mobile Austria, C‑282/13, EU:C:2015:24, bod 32 a citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci treba v prvom rade pripomenúť, že ani „rámcová smernica“, ani „smernica o povolení“ neobsahujú definíciu pojmu „poskytovateľ elektronických komunikačných služieb“ (rozsudok z 30. apríla 2014, UPC DTH, C‑475/12, EU:C:2014:285, bod 55). Na účely spresnenia rozsahu tohto pojmu je preto potrebné odkázať na normatívny rámec zavedený „smernicou o povolení“, ako aj na ciele sledované všetkými relevantnými ustanoveniami.
Treba pripomenúť, že podľa článku 3 „smernice o povolení“ členské štáty zabezpečia právo poskytnúť elektronické komunikačné siete a služby, podliehajúce podmienkam stanoveným v tejto smernici. Poskytovanie elektronických komunikačných sietí alebo poskytovanie elektronických komunikačných služieb môže podľa odseku 2 tohto článku 3 podliehať len všeobecnému povoleniu, ktoré podľa článku 2 ods. 2 uvedenej smernice predstavuje právny rámec ustanovený členským štátom, zaručujúci práva na poskytovanie elektronických komunikačných sietí alebo služieb a ukladajúci osobitné odvetvové povinnosti, ktoré sa môžu vzťahovať na všetky alebo na osobitné druhy elektronických komunikačných sietí a služieb, v súlade s tou istou smernicou.
Podľa článku 6 ods. 1 „smernice o povolení“ všeobecné povolenie na poskytovanie elektronických komunikačných sietí alebo služieb môže podliehať len podmienkam uvedeným v prílohe k tejto smernici, ktoré musia byť nediskriminačné, primerané a transparentné.
Okrem toho podľa článku 3 ods. 2 druhej vety uvedenej smernice „od spomenutého podniku sa môže požadovať predkladanie oznámenia, ale nemôže sa požadovať získanie výslovného rozhodnutia alebo akéhokoľvek iného správneho opatrenia od [NRO] pred vykonávaním práv pochádzajúcich z povolenia“. Odsek 3 tohto článku v tejto súvislosti spresňuje, že oznámenie uvedené v tomto odseku 2 sa obmedzuje na prehlásenie fyzickej alebo právnickej osoby určené NRO, ktorým ho informuje najmä „o úmysle začať s poskytovaním elektronických komunikačných sietí alebo služieb“.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že v členskom štáte, akým je podľa informácií, ktoré na pojednávaní poskytol NMHH, Maďarsko, ktoré ukladá dotknutým podnikom povinnosť podať oznámenie v zmysle článku 3 ods. 2 „smernice o povolení“, musia tieto podniky predložiť toto oznámenie až pred začatím skutočného poskytovania elektronických komunikačných sietí alebo služieb. Nemožno teda vylúčiť, že podnik, ktorý má v úmysle začať takúto činnosť, sa môže pred podaním takéhoto oznámenia príslušnému NRO zúčastniť na konaní, akým je sporné ponukové konanie.
Vzhľadom na toto konštatovanie priznanie postavenia podniku, ktorý „poskytuje elektronické komunikačné siete a/alebo služby“, na účely uplatnenia článku 4 ods. 1 „rámcovej smernice“ iba podnikom, ktoré už predložili oznámenie príslušnému NRO, by v zásade znamenalo vylúčenie zo súdnej ochrany, ktorá je tam zaručená, každého nového subjektu, ktorý chce vstúpiť na trh, vrátane operátorov, ktorí podaním prihlášky vyvinuli iniciatívu zúčastniť sa ponukového konania s cieľom skutočne vstúpiť na trh. Takýto výklad článku 4 ods. 1 „rámcovej smernice“ v spojení s vyššie uvedenými ustanoveniami „smernice o povolení“ by však nerešpektoval podstatu základného práva na účinný prostriedok nápravy zakotveného v článku 47 Charty, keďže by týchto operátorov zbavil akejkoľvek možnosti napadnúť rozhodnutie, ktoré by im mohlo spôsobiť ujmu, a bol by v rozpore tak s cieľmi pripomenutými v bode 26 tohto rozsudku, ako aj s judikatúrou citovanou v bodoch 33 až 36 tohto rozsudku.
Preto na to, aby podnik mohol byť uznaný za podnik, ktorý „poskytuje elektronické komunikačné siete a/alebo služby“ v zmysle článku 4 ods. 1 „rámcovej smernice“, nemusí nevyhnutne predložiť príslušným orgánom dotknutého členského štátu formálne oznámenie v prípade, že takéto oznámenie sa vyžaduje právom tohto členského štátu za uplatnenia článku 3 ods. 2 „smernice o povolení“, ani všeobecnejšie, už byť prítomný na trhu tohto členského štátu, za predpokladu, že tento podnik spĺňa objektívne podmienky, ktorým v uvedenom členskom štáte podlieha všeobecné povolenie uvedené v tomto poslednom uvedenom ustanovení, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
Predpokladá sa teda, že požiadavky uvedené v predchádzajúcom bode spĺňa podnik, ktorý, hoci sa ešte nezačlenil na trhu, zúčastnil sa podaním prihlášky takého konania, ako je ponukové konanie, pod podmienkou, že spĺňa tieto objektívne podmienky, a to bez ohľadu na to, či vlastní dcérsku spoločnosť, ktorá je prítomná na trhu.
Pokiaľ ide po druhé o podmienku uvedenú v článku 4 ods. 1 „rámcovej smernice“ v zmysle ktorej podnik musí byť „dotknutý“ rozhodnutím prijatým zo strany NRO, ktoré zamýšľa napadnúť, táto podmienka sa musí považovať za splnenú, pokiaľ toto rozhodnutie môže mať vplyv na postavenie tohto podniku na trhu, alebo ak práva, ktoré tento podnik vyvodzuje z práva Únie, sú potenciálne uvedeným rozhodnutím ovplyvnené (pozri v tomto zmysle rozsudky z 21. februára 2008, Tele2 Telecommunication, C‑426/05, EU:C:2008:103, body 32 a 39, ako aj z 22. januára 2015, T‑Mobile Austria, C‑282/13, EU:C:2015:24, bod 37). Táto podmienka je teda splnená, ak sú práva predmetného podniku rozhodnutím NRO potenciálne dotknuté z dôvodu na jednej strane obsahu tohto rozhodnutia a na druhej strane činnosti vykonávanej alebo zamýšľanej týmto podnikom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. apríla 2008, Arcor, C‑55/06, EU:C:2008:244, bod 176).
Preto podnik, ktorý sa podaním prihlášky zúčastnil na takom konaní ako je ponukové konanie, je v zmysle článku 4 ods. 1 „rámcovej smernice“, tak ako ju vykladá Súdny dvor v judikatúre uvedenej v predchádzajúcom bode, dotknutý rozhodnutím, ktoré prijal NRO na konci tohto konania.
Konkrétny postup takéhoto podniku, ktorý spočíva v tom, že podá prihlášku v rámci ponukového konania s cieľom skutočne vstúpiť na trh, ktorého sa toto konanie týka, totiž v zásade postačuje na preukázanie toho, že rozhodnutie, ktorým NRO ukončí toto konanie tým, že tretím osobám udelí práva na používanie rádiových frekvencií, ktorých získanie uvedený podnik očakával, má svojím obsahom vplyv na činnosť zamýšľanú tým istým podnikom, a v dôsledku toho potenciálne zasahuje do jeho práv v zmysle tohto ustanovenia.
Samotná skutočnosť, že takýto podnik bol vylúčený z ponukového konania, ktoré viedlo k rozhodnutiu o udelení práv, ktorým sa toto konanie ukončilo konečným rozhodnutím, ako je to aj v prejednávanej veci, čo však prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, nemôže uvedený podnik zbaviť jeho postavenia podniku v zmysle článku 4 ods. 1 „rámcovej smernice“ dotknutého uvedeným rozhodnutím o udelení práv.
Je potrebné dodať, že Súdny dvor už v kontexte verejných obstarávaní, na ktoré sa vzťahuje smernica Rady 89/665/EHS z 21. decembra 1989 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa uplatňovania postupov preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác (Ú. v. ES L 395, 1989, s. 33; Mim. vyd. 06/001, s. 246), rozhodol, že záujem uchádzača, ktorý bol vylúčený z postupu verejného obstarávania, na konaní proti rozhodnutiu o zadaní tejto zákazky, nemožno vyvodiť z toho, že uvedený uchádzač by prípadne mohol získať zákazku za predpokladu, že po zrušení tohto rozhodnutia, by sa verejný obstarávateľ rozhodol začať nové zadávacie konanie (uznesenie zo 17. mája 2022, Estaleiros Navais de Peniche, C‑787/21, neuverejnené, EU:C:2022:414, bod 27).
Táto smernica však vo svojom článku 2a ods. 2 v podstate stanovuje, že uchádzači a záujemcovia musia mať právo na preskúmanie rozhodnutia o zadaní zákazky, ak sú „dotknutí“ v tom zmysle, že „ešte neboli vylúčení s konečnou platnosťou“. V rozsudku z 21. decembra 2021, Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, body 72 a 75), tak Súdny dvor dospel k záveru o neexistencii záujmu takýchto vylúčených uchádzačov na konaní s odkazom na toto ustanovenie.
Treba však konštatovať, že „rámcová smernica“ neobsahuje žiadne ustanovenie analogické článku 2a ods. 2 smernice 89/665. Preto pokiaľ ide o ustanovenie, ktoré obmedzuje základné právo na účinnú súdnu ochranu, a vzhľadom na judikatúru pripomenutú v bode 40 tohto rozsudku, ktorá zdôrazňuje význam zásady proporcionality v tomto kontexte, nie je potrebné analogicky uplatniť rovnaký prístup na účely výkladu článku 4 ods. 1 „rámcovej smernice“, keďže normotvorca sa nedomnieval, že takéto ustanovenie je potrebné zahrnúť do tejto poslednej uvedenej smernice.
Treba sa teda domnievať, že v kontexte žaloby podanej podľa článku 4 ods. 1 „rámcovej smernice“ podnikom s cieľom napadnúť rozhodnutie o udelení práv, ktorým sa ukončuje ponukové konanie, na ktorom sa tento podnik zúčastnil tým, že podal prihlášku, ale z ktorého bol vylúčený skorším rozhodnutím, ktoré nadobudlo právoplatnosť, možno záujem tohto podniku na konaní vyvodiť najmä z toho, že tento podnik sa prípadne mohol zúčastniť na novom ponukovom konaní týkajúcom sa priznania rovnakých práv na používanie rádiových frekvencií, a prípadne sa mu tieto frekvencie mohli udeliť za predpokladu, že v nadväznosti na zrušenie uvedeného rozhodnutia by verejný obstarávateľ rozhodol začať takéto konanie.
Po tretie však treba pripomenúť dôležitosť, ktorú má zásada právnej sily rozhodnutej veci tak v právnom poriadku Únie, ako aj vo vnútroštátnych právnych poriadkoch. Aby totiž bolo možné zabezpečiť tak stabilitu práva a právnych vzťahov, ako aj riadny výkon spravodlivosti, je dôležité, aby viac nebolo možné napadnúť súdne rozhodnutia, ktoré sa stali právoplatnými po vyčerpaní dostupných opravných prostriedkov alebo po uplynutí lehôt stanovených pre tieto opravné prostriedky (rozsudok zo 14. mája 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU a C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, bod 185 a citovaná judikatúra).
Preto v prípade, že podnik, ktorý bol vylúčený z ponukového konania, akým je sporné ponukové konanie, rozhodnutím NRO, ktoré sa stalo konečným v nadväznosti na súdne rozhodnutie, podá opravný prostriedok podľa článku 4 ods. 1 „rámcovej smernice“ s cieľom napadnúť rozhodnutie o udelení práv, ktorým sa končí toto konanie, tento opravný prostriedok nesmie narušiť právnu silu rozhodnutej veci, ktorá sa spája s týmto súdnym rozhodnutím.
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že podľa judikatúry Súdneho dvora sa právna sila rozhodnutej veci spája len so skutkovými a s právnymi bodmi, ktoré boli účinne alebo potrebne prejednané rozhodnutím súdneho orgánu vo veci samej (rozsudok zo 16. júla 2009, Komisia/Schneider Electric, C‑440/07 P, EU:C:2009:459, bod 102 a citovaná judikatúra). Uplatnenie zásady právnej sily rozhodnutej veci v prejednávanej veci teda v zásade závisí od rozsahu žaloby, ktorú podala DIGI Communications s cieľom napadnúť sporné rozhodnutie o udelení práv, a teda od prípadného prekrývania sa tohto rozsahu s rozsahom súdneho rozhodnutia, ktorým bola s konečnou platnosťou zamietnutá jej žaloba napádajúca rozhodnutie o jej vylúčení zo sporného ponukového konania. Konkrétnejšie, ako v podstate uvádza generálny advokát v bode 86 svojich návrhov, závisí od otázky, či DIGI Communications napáda sporné rozhodnutie o udelení práv s cieľom spochybniť svoje vylúčenie z tohto ponukového konania, pričom spochybňuje uplatnenie protiprávneho kritéria na vylúčenie voči nej, alebo či spochybňuje zákonnosť udelenia práv na používanie frekvencií z iných dôvodov, ako sú tie, ktoré boli dôvodom jej vlastného vylúčenia z uvedeného konania.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené dôvody treba na prvú, tretiu a štvrtú otázku odpovedať tak, že článok 4 ods. 1 „rámcovej smernice“ v spojení s článkom 47 Charty sa má vykladať v tom zmysle, že priznáva právo na opravný prostriedok podniku:
–        ktorý sa podaním prihlášky zúčastnil ponukového konania v odvetví elektronických komunikácií, ktoré viedol NRO iného členského štátu, ako je štát, v ktorom má tento podnik sídlo a v ktorom vykonáva svoje činnosti,
–        ktorý sám neposkytuje elektronické komunikačné služby na trhu členského štátu dotknutého týmto konaním, ale spĺňa objektívne podmienky, ktorým v tomto členskom štáte podlieha všeobecné povolenie uvedené v článku 3 ods. 2 „smernice o povolení“, a to bez ohľadu na skutočnosť, že prípadne kontroluje iný podnik, ktorý je prítomný na tomto trhu, a
–        voči ktorému bolo vydané rozhodnutie NRO, ktorým bolo zamietnuté zaregistrovať jeho prihlášku v rámci uvedeného konania z dôvodu, že nespĺňa požadované podmienky, pričom toto rozhodnutie sa stalo konečným v nadväznosti na súdne rozhodnutie zamietajúce žalobu proti tomuto rozhodnutiu,
na účely napadnutia neskoršieho rozhodnutia, ktorým predmetný NRO zadal zákazku dotknutú ponukovým konaním tretím osobám, pod podmienkou, že žaloba podaná týmto podnikom neporušuje právnu silu rozhodnutej veci, ktorá sa spája s týmto súdnym rozhodnutím.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:
1.
Článok 7 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/20/ES zo 7. marca 2002 o povolení na elektronické komunikačné siete a služby, zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/140/ES z 25. novembra 2009,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
–
cieľom výberového konania na účely udelenia práv na používanie frekvencií a rozhodnutia o udelení práv, ku ktorému toto konanie vedie, je podporovať a rozvíjať účinnú a neskreslenú hospodársku súťaž pri dodržaní zásad rovnosti zaobchádzania a proporcionality,
–
skutočnosť, že takéto konanie zahŕňa fázu preskúmania súladu prípadných prihlášok so súvisiacimi súťažnými podkladmi, nie je v rozpore s týmto cieľom pod podmienkou, že uvedené konanie je ako celok v súlade s požiadavkami a podmienkami stanovenými v tomto článku 7.
2.
Článok 4 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/21/ES zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby, zmenenej smernicou 2009/140, v spojení s článkom 47 Charty základných práv Európskej únie
sa má vykladať v tom zmysle, že priznáva právo na opravný prostriedok podniku:
–
ktorý sa podaním prihlášky zúčastnil ponukového konania v odvetví elektronických komunikácií, ktoré viedol národný regulačný orgán iného členského štátu, ako je štát, v ktorom má tento podnik sídlo a v ktorom vykonáva svoje činnosti,
–
ktorý sám neposkytuje elektronické komunikačné služby na trhu členského štátu dotknutého týmto konaním, ale spĺňa objektívne podmienky, ktorým v tomto členskom štáte podlieha všeobecné povolenie uvedené v článku 3 ods. 2 smernice 2002/20, zmenenej smernicou 2009/140, a to bez ohľadu na skutočnosť, že prípadne kontroluje iný podnik, ktorý je prítomný na tomto trhu, a
–
voči ktorému bolo vydané rozhodnutie národného regulačného orgánu, ktorým bolo zamietnuté zaregistrovať jeho prihlášku v rámci uvedeného konania z dôvodu, že nespĺňa požadované podmienky, pričom toto rozhodnutie sa stalo konečným v nadväznosti na súdne rozhodnutie zamietajúce žalobu proti tomuto rozhodnutiu,
na účely napadnutia neskoršieho rozhodnutia, ktorým predmetný národný regulačný orgán zadal zákazku dotknutú ponukovým konaním tretím osobám, pod podmienkou, že žaloba podaná týmto podnikom neporušuje právnu silu rozhodnutej veci, ktorá sa spája s týmto súdnym rozhodnutím.
Podpisy
*
Jazyk konania: maďarčina.