CELEX: 62017CJ0221
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Občianstvo Európskej únie
Článok 20 ZFEÚ
Články 7 a 24 Charty základných práv Európskej únie
Štátne občianstvo členského štátu a tretieho štátu
Strata štátneho občianstva členského štátu a občianstva Únie zo zákona
Dôsledky
Proporcionalita

Návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  týka  výkladu  článkov 20 a 21  ZFEÚ,  ako  aj  článku 7  Charty  základných  práv  Európskej  únie  (ďalej  len  „Charta“).
Tento  návrh  bol  podaný v rámci  sporu,  ktorého  účastníkmi  sú  pani M. G. Tjebbesová,  pani  G. J. M. Koopmanová,  pani  E. Salehová  Abadyová a pani  L. Dubouxová  na  jednej  strane a Minister  van  Buitenlandse  Zaken  (Minister  zahraničných  vecí,  Holandsko)  (ďalej  len  „minister“)  na  druhej  strane,  vo  veci, v ktorej  tento  minister  odmietol  preskúmať  jednotlivé  žiadosti  uvedených  osôb o vydanie  národného  cestovného  pasu.

Právny rámec

Medzinárodné právo

Dohovor o redukovaní počtu osôb bez štátnej príslušnosti
Dohovor o redukovaní  počtu  osôb  bez  štátnej  príslušnosti,  ktorý  bol  prijatý  30. augusta  1961 v New  Yorku a nadobudol  platnosť  13. decembra  1975  (ďalej  len  „dohovor o redukovaní  počtu  osôb  bez  štátnej  príslušnosti“),  sa v Holandskom  kráľovstve  uplatňuje  od  11. augusta  1985.  Článok  6  tohto  dohovoru  stanovuje:
„Ak  právne  predpisy  zmluvného  štátu  ustanovujú  stratu  štátnej  príslušnosti  manžela  (manželky)  alebo  detí v dôsledku  straty  alebo  odňatia  štátnej  príslušnosti  tejto  osobe,  takáto  strata  sa  podmieni  inou  štátnou  príslušnosťou  alebo  jej  nadobudnutím.“
Článok 7  ods. 3  až  6  uvedeného  dohovoru  stanovuje:
„3.      Podľa  bodov  [S výhradou  odsekov –
neoficiálny  preklad
]  4 a 5  tohto  článku  nemôže  štátny  príslušník  zmluvného  štátu  stratiť  svoju  štátnu  príslušnosť a stať  sa  osobou  bez  štátnej  príslušnosti z dôvodu  odchodu z krajiny,  usídlenia  sa v zahraničí,  zanedbania  zaregistrovania  sa  alebo z iného  podobného  dôvodu.
4.      Osoba,  ktorá  nadobudla  štátnu  príslušnosť  iného  štátu,  môže  stratiť  svoju  pôvodnú  štátnu  príslušnosť z dôvodu  pobytu v zahraničí  počas  obdobia  určeného  právnymi  predpismi  dotknutého  zmluvného  štátu,  najmenej  však  sedem  po  sebe  nasledujúcich  rokov,  ak  príslušnému  orgánu  neohlási  svoj  úmysel  ponechať  si  štátnu  príslušnosť.
5.      V prípade  štátneho  príslušníka  zmluvného  štátu,  ktorý  sa  narodil  mimo  jeho  územia,  právne  predpisy  tohto  štátu  môžu  pozastaviť  jeho  štátnu  príslušnosť  po  uplynutí  jedného  roka  od  dovŕšenia  plnoletosti a podmieniť  ju  miestom  bydliska v tom  čase  na  území  tohto  štátu  alebo  registráciou  na  príslušnom  orgáne.
6.      S výnimkou  okolností  uvedených v tomto  článku  nemôže  osoba  stratiť  štátnu  príslušnosť  zmluvného  štátu,  ak  by  takáto  strata  spôsobila,  že  by  sa  stala  osobou  bez  štátnej  príslušnosti,  bez  ohľadu  na  to,  že  takúto  stratu  iné  ustanovenie  tohto  dohovoru  nezakazuje.“

Dohovor o občianstve
Európsky  dohovor o občianstve,  ktorý  prijala  6. novembra  1997  Rada  Európy a ktorý  nadobudol  platnosť  1. marca 2000  (ďalej  len  „dohovor o občianstve“),  sa v Holandskom  kráľovstve  uplatňuje  od  1. júla  2001.  Článok  7  tohto  dohovoru  stanovuje:
„1.      Zmluvný  štát  nemôže  vo  svojej  vnútroštátnej  právnej  norme  ustanoviť  stratu  občianstva  zo  zákona  alebo  na  základe  iniciatívy  zmluvného  štátu  okrem  týchto  prípadov:
…
e)      nedostatočná  skutočná  väzba  medzi  zmluvným  štátom a občanom s obvyklým  pobytom v zahraničí;
…
2.      Zmluvný  štát  môže  ustanoviť  stratu  občianstva u detí,  ktorých  rodičia  stratia  toto  občianstvo,  okrem  prípadov  zahrnutých v odseku  1 písm. c) a d).  Deti  však  toto  občianstvo  nestratia,  ak  si  ho  jeden z rodičov  ponechá.
…“

Právo Únie
Článok  20  ZFEÚ  stanovuje:
„1.  Týmto  sa  ustanovuje  občianstvo  Únie.  Občanom  Únie  je  každá  osoba,  ktorá  má  štátnu  príslušnosť  členského  štátu.  Občianstvo  Únie  dopĺňa  štátne  občianstvo a nenahrádza  ho.
2.  Občania  Únie  požívajú  práva a podliehajú  povinnostiam  ustanoveným v zmluvách.  Majú  okrem  iného:
a)      právo  na  slobodný  pohyb a pobyt  na  území  členských  štátov;
…
c)      právo  požívať  na  území  tretej  krajiny, v ktorej  nie  je  zastúpený  členský  štát,  ktorého  sú  štátnymi  príslušníkmi,  ochranu  diplomatických a konzulárnych  orgánov  ktoréhokoľvek  členského  štátu  za  rovnakých  podmienok  ako  štátni  príslušníci  tohto  štátu;
…“
Podľa  článku  7  Charty  má  každý  právo  na  rešpektovanie  svojho  súkromného a rodinného  života,  obydlia a komunikácie.
Článok  24  ods. 2  Charty  stanovuje:
„Pri  všetkých  opatreniach  prijatých  orgánmi  verejnej  moci  alebo  súkromnými  inštitúciami,  ktoré  sa  týkajú  detí,  sa  musia v prvom  rade  brať  do  úvahy  najlepšie  záujmy  dieťaťa.“

Holandské právo
Článok  6  ods. 1 písm. f)  Rijkswet  op  het  Nederlanderschap  (zákon o holandskom  štátnom  občianstve,  ďalej  len  „zákon o štátnom  občianstve“)  stanovuje:
„1.      Po  podaní  príslušného  písomného  vyhlásenia  urobeného  na  tieto  účely  potvrdením  uvedeným v ods. 3  nadobudne  holandské  štátne  občianstvo:…  f)  plnoletý  cudzinec,  ktorý  už v minulosti  mal  holandské  štátne  občianstvo… a má  povolenie  na  pobyt  na  dobu  neurčitú a má  trvalý  pobyt  najmenej  jeden  rok v Holandsku…,  pokiaľ  nestratil  holandské  štátne  občianstvo  podľa  článku  15  ods. 1 písm. d)  alebo  f).“
Článok  15  tohto  zákona  stanovuje:
„1.      Dospelá  osoba  stratí  holandské  štátne  občianstvo:
…
c)      ak  má  zároveň  občianstvo  iného  štátu a počas  svojej  plnoletosti  mala  počas  nepretržitého  obdobia  desiatich  rokov  obe  občianstva a jej  trvalé  bydlisko  sa  nachádzalo  mimo  Holandska… a mimo  území,  na  ktoré  sa  vzťahuje  [Zmluva o EÚ]…
…
3.      Lehota  uvedená v ods. 1 písm. c)  sa  považuje  za  neprerušenú,  keď  má  dotknutá  osoba  počas  obdobia  kratšieho  ako  jeden  rok  svoje  trvalé  bydlisko v Holandsku  alebo  na  územiach,  na  ktoré  sa  vzťahuje  [Zmluva o EÚ].
4.      Lehota  uvedená v ods. 1 písm. c)  sa  preruší  vydaním  osvedčenia o holandskom  štátnom  občianstve  alebo  cestovného  dokladu  či  holandského  občianskeho  preukazu v zmysle  [Paspoortwet  (zákon o cestovných  pasoch)].  Nová  desaťročná  lehota  začína  plynúť  odo  dňa  tohto  vydania.“
Článok  16  zákona o štátnom  občianstve  uvádza:
„1.      Maloletá  osoba  stratí  holandské  štátne  občianstvo:
…
d)      ak  jej  otec  alebo  matka  stratí  holandské  štátne  občianstvo  podľa  článku  15  ods. 1 písm. b),  c)  alebo  d)…
…
2.      K strate  holandského  štátneho  občianstva  uvedenej v odseku  1  nedôjde:
a)      pokiaľ  jeden z rodičov  má  holandské  štátne  občianstvo;
…
e)      ak  sa  maloletá  osoba  narodila v krajine,  ktorej  štátne  občianstvo  nadobudla a mala v tejto  krajine  svoj  trvalý  pobyt v čase  nadobudnutia  štátneho  občianstva…;
f)      ak  maloletá  osoba  má  alebo  mala  počas  nepretržitého  obdobia  piatich  rokov  svoj  trvalý  pobyt v krajine,  ktorej  štátne  občianstvo  nadobudla;
…“
Podľa  článku  IV  Rijkswet  tot  wijziging  Rijkswet  op  het  Nederlanderschap  (verkrijging,  verlening  en  verlies  van  het  Nederlanderschap)  [zákon,  ktorým  sa  mení  zákon o holandskom  štátnom  občianstve  (nadobudnutie,  udelenie a strata  holandského  štátneho  občianstva)] z 21. decembra  2000  začne  desaťročná  lehota  uvedená v článku  15  ods. 1  zákona o občianstve  plynúť  až  od  1. apríla  2003.

Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Pani  Tjebbesová  sa  narodila  29. augusta  1984  vo  Vancouveri  (Kanada) a od  svojho  narodenia  má  holandské a kanadské  štátne  občianstvo.  Dňa  9. mája  2003  jej  bol  vydaný  holandský  cestovný  pas.  Platnosť  tohto  pasu  sa  skončila  9. mája  2008.  Dňa  25. apríla  2014  podala  pani  Tjebbesová  na  holandskom  konzuláte v Calgary  (Kanada)  žiadosť o vydanie  cestovného  pasu.
Pani  Koopmanová  sa  narodila  23. marca 1967 v Hoorne  (Holandsko).  Dňa  21. mája  1985  sa  usadila  vo  Švajčiarsku a 7. apríla  1988  sa  vydala  za  pána  P. Dubouxa,  ktorý  mal  švajčiarske  štátne  občianstvo.  Týmto  sobášom  nadobudla  pani  Koopmanová  aj  švajčiarske  štátne  občianstvo.  Bola  držiteľkou  holandského  pasu,  ktorý  jej  bol  vydaný  10. júla  2000 a ktorý  platil  do  10. júla  2005.  Pani  Koopmanová  podala  8. septembra  2014  na  veľvyslanectve  Holandského  kráľovstva v Berne  (Švajčiarsko)  žiadosť o vydanie  cestovného  pasu.
Pani  Salehová  Abadyová  sa  narodila  25. marca 1960 v Teheráne  (Irán).  Narodením  získala  iránske  štátne  občianstvo.  Na  základe  kráľovského  nariadenia z 3. septembra  1999  nadobudla  aj  holandské  štátne  občianstvo.  Dňa  6. októbra  1999  jej  bol  poslednýkrát  vydaný  holandský  cestovný  pas s platnosťou  do  6. októbra  2004.  Od  3. decembra  2002  prestala  byť  evidovaná v registri  obyvateľstva z dôvodu  emigrácie.  Od  tohto  dňa  mala  pani  Salehová  Abadyová  svoje  trvalé  bydlisko  údajne  nepretržite v Iráne.  Dňa  29. októbra  2014  podala  na  veľvyslanectve  Holandského  kráľovstva v Teheráne  (Irán)  žiadosť o vydanie  cestovného  pasu.
Pani  Dubouxová  sa  narodila  13. apríla  1995 v Lausanne  (Švajčiarsko).  Narodením  nadobudla  holandské  štátne  občianstvo, a to  na  základe  dvojitého  občianstva  svojej  matky,  pani  Koopmanovej,  ako  aj  švajčiarske  štátne  občianstvo  na  základe  švajčiarskeho  štátneho  občianstva  svojho  otca,  pána  P. Dubouxa.  Pani  Dubouxovej  nikdy  nebol  vydaný  holandský  cestovný  pas.  Ako  maloletá  však  bola  zapísaná v pase  svojej  matky,  ktorý  bol  vydaný  10. júla  2000 a platil  do  10. júla  2005.  Pani  Dubouxová  dosiahla  plnoletosť  13. apríla  2013.  Dňa  8. septembra  2014,  teda v rovnakom  čase  ako  jej  matka,  podala  na  veľvyslanectve  Holandského  kráľovstva v Berne  (Švajčiarsko)  žiadosť o vydanie  cestovného  pasu.
Na  základe  štyroch  rozhodnutí  vydaných 2. mája  2014,  16. septembra  2014,  20. januára  2015 a 23. februára  2015  minister  odmietol  posúdiť  žiadosti o vydanie  cestovných  pasov,  ktoré  podali  pani  Tjebbesová,  pani  Koopmanová,  pani  Salehová  Abadyová a pani  Dubouxová.  Dospel  totiž k záveru,  že  tieto  osoby  zo  zákona  stratili  holandské  štátne  občianstvo  podľa  článku  15  ods. 1 písm. c)  alebo  článku  16  ods. 1 písm. d)  zákona o štátnom  občianstve.
Keďže  minister  zamietol  sťažnosti  podané  proti  týmto  rozhodnutiam,  žalobkyne  vo  veci  samej  podali  štyri  samostatné  žaloby  na  Rechtbank  Den  Haag  (súd v Haagu,  Holandsko).  Rozsudkami  vydanými  24. apríla,  16. júla a 6. októbra  2015  Rechtbank  Den  Haag  (súd v Haagu)  vyhlásil  žaloby,  ktoré  podali  panie  Tjebbesová,  Koopmanová a Salehová  Abadyová,  za  nedôvodné.  Rozsudkom  zo  4. februára  2016  tento  súd  naopak  vyhlásil  žalobu,  ktorú  podala  pani  Dubouxová,  za  dôvodnú a zrušil  rozhodnutie  ministra,  ktoré  prijal v nadväznosti  na  jej  sťažnosť,  pričom  zachoval  právne  účinky  tohto  rozhodnutia.
Žalobkyne  vo  veci  samej  preto  podali  proti  týmto  rozsudkom  samostatné  odvolania  na  Raad  van  State  (Štátna  rada,  Holandsko).
Tento  súd  uvádza,  že  rozhoduje o otázke,  či  je  strata  holandského  štátneho  občianstva  zo  zákona  zlučiteľná s právom  Únie, a najmä s článkami  20 a 21  ZFEÚ, s prihliadnutím  na  rozsudok z 2. marca 2010,  Rottmann  (C‑135/08,  EU:C:2010:104). V tejto  súvislosti  totiž  konštatuje,  že  tieto  články  sú  uplatniteľné  na  vec  samu, i keď v tejto  veci  strata  postavenia  občana  Únie  vyplýva  zo  straty  štátneho  občianstva  členského  štátu  zo  zákona a nie z výslovného  individuálneho  rozhodnutia, v dôsledku  ktorého  došlo k odňatiu  občianstva,  ako  to  bolo v prípade, v ktorej  bol  vyhlásený  uvedený  rozsudok.
Raad  van  State  (Štátna  rada)  si  kladie  otázku,  či  je  možné  preskúmať  súlad  vnútroštátnej  právnej  úpravy,  ktorá  stanovuje  stratu  občianstva  členského  štátu  zo  zákona,  so  zásadou  proporcionality,  na  ktorú  odkazuje  Súdny  dvor v bode  55  rozsudku  uvedeného v predchádzajúcom  bode, a prípadne  akým  spôsobom  sa  má  tento  súlad  preskúmať.  Hoci  si  preskúmanie  proporcionality  dôsledkov  vyplývajúcich  zo  straty  holandského  štátneho  občianstva  na  situáciu  dotknutých  osôb z hľadiska  práva  Únie  môže  vyžadovať  preskúmanie  každého  jednotlivého  prípadu,  tento  súd  nevylučuje,  ako  uviedol  minister,  že  takéto  preskúmanie  proporcionality  by  mohlo  byť  obsiahnuté  vo  všeobecnej  zákonnej  úprave, v prejednávanom  prípade  právnej  úprave  stanovenej  zákonom o štátnom  občianstve.
Raad  van  State  (Štátna  rada)  usudzuje,  že  pokiaľ  ide o situáciu  plnoletých  osôb,  existujú  tvrdenia,  ktoré  svedčia v prospech  súladu  článku  15  ods. 1 písm. c)  zákona o štátnom  občianstve  so  zásadou  proporcionality a v prospech  jeho  zlučiteľnosti s článkami  20 a 21  ZFEÚ. V tejto  súvislosti  tento  súd  uvádza,  že  dané  ustanovenie  stanovuje  dostatočne  dlhé  obdobie  desiatich  rokov  pobytu v zahraničí  pred  tým,  než  dôjde k strate  holandského  štátneho  občianstva,  na  základe  čoho  možno  predpokladať,  že  dotknuté  osoby  už  nemajú  väzbu  alebo  majú  len  veľmi  slabú  väzbu s Holandským  kráľovstvom, a teda s Európskou  úniou.  Okrem  toho  holandské  štátne  občianstvo  si  možno  ponechať  veľmi  jednoduchým  spôsobom,  pretože  plynutie  desaťročnej  lehoty  sa  preruší,  ak  má  dotknutá  osoba v priebehu  tohto  obdobia  bydlisko  najmenej  jeden  rok  nepretržite v Holandsku  alebo v Európskej  únii  alebo  dotknutá  osoba  získa  osvedčenie o holandskom  štátnom  občianstve,  cestovný  doklad  alebo  holandský  občiansky  preukaz v zmysle  holandského  zákona o cestovných  pasoch.  Vnútroštátny  súd  navyše  uvádza,  že  každý,  kto  spĺňa  požadované  podmienky  na  „opciu“ v zmysle  článku  6  zákona o štátnom  občianstve,  môže  nadobudnúť  holandské  štátne  občianstvo,  ktoré  už  mal v minulosti,  na  základe  potvrdenia.
Raad  van  State  (Štátna  rada)  predbežne  zastáva  názor,  že  holandský  zákonodarca  nekonal  svojvoľne,  keď  prijal  článok  15  ods. 1 písm. c)  zákona o štátnom  občianstve a neporušil  teda  článok  7  Charty  týkajúci  sa  rešpektovania  súkromného a rodinného  života.
Podľa  názoru  Raad  van  State  (Štátna  rada)  však  vzhľadom  na  to,  že  nie  je  vylúčené,  že  preskúmanie  proporcionality  dôsledkov  straty  holandského  štátneho  občianstva  na  situáciu  dotknutých  osôb  si  vyžaduje  preskúmanie  každého  jednotlivého  prípadu,  nie  je  isté,  či  je  všeobecná  zákonná  právna  úprava,  akou  je  zákon o štátnom  občianstve, v súlade s článkami  20 a 21  ZFEÚ.
Pokiaľ  ide o situáciu  maloletých  osôb,  vnútroštátny  súd  uvádza,  že  článok  16  ods. 1 písm. d)  zákona o občianstve  odzrkadľuje  dôležitosť,  ktorú  vnútroštátny  zákonodarca  prikladá  jednotnosti  štátneho  občianstva v rámci  rodiny. V tejto  súvislosti  sa  pýta,  či  je  primerané  maloletej  osobe  odňať  postavenie  občana  Únie a s tým  súvisiace  práva  iba z dôvodu  zachovania  jednotnosti  štátneho  občianstva v rámci  rodiny a do  akej  miery  hrá v tejto  súvislosti  úlohu  najlepší  záujem  dieťaťa v zmysle  článku  24  ods. 2  Charty.  Uvádza,  že  maloletá  osoba  má  len  malý  vplyv  na  ponechanie  si  svojho  holandského  štátneho  občianstva a že  možnosti  na  prerušenie  plynutia  niektorých  lehôt  alebo  na  získanie  napríklad  osvedčenia o holandskom  štátnom  občianstve  nepredstavujú  dôvody  na  udelenie  výnimky  pre  maloleté  osoby.  Nemožno  tak  jasne  preukázať  súlad  článku  16  ods. 1 písm. d)  zákona o štátnom  občianstve  so  zásadou  proporcionality.
Za  týchto  podmienok  Raad  van  State  (Štátna  rada)  rozhodla  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  túto  prejudiciálnu  otázku:
„Majú  sa  články  20 a 21  ZFEÚ,  najmä s prihliadnutím  na  článok  7  [Charty],  vykladať v tom  zmysle,  že z dôvodu  neexistencie  individuálneho  preskúmania  na  základe  zásady  proporcionality,  pokiaľ  ide o dôsledky  straty  štátneho  občianstva  na  situáciu  dotknutej  osoby z hľadiska  práva  Únie,  bránia  takej  právnej  úprave, o akú  ide v spore  vo  veci  samej,  na  základe  ktorej:
a)      plnoletá  osoba,  ktorá  má  zároveň  občianstvo  tretieho  štátu,  stratí  zo  zákona  štátne  občianstvo  členského  štátu, a teda  postavenie  občana  Únie,  pretože  počas  nepretržitého  obdobia  desiatich  rokov  mala  svoje  trvalé  bydlisko v zahraničí a mimo  [Únie],  hoci  existujú  možnosti,  ako  prerušiť  plynutie  tejto  desaťročnej  lehoty;
b)      maloletá  osoba v dôsledku  straty  štátneho  občianstva  svojho  rodiča  zo  zákona  za  určitých  okolností  stráca  štátne  občianstvo  svojho  členského  štátu, a tým  postavenie  občana  Únie,  ako v prípade  uvedenom… v písm. a)?“

O prejudiciálnej otázke
Vnútroštátny  súd  sa  svojou  otázkou v podstate  pýta,  či  sa  majú  články  20 a 21  ZFEÚ s prihliadnutím  na  článok  7  Charty  vykladať v tom  zmysle,  že  bránia  právnej  úprave  členského  štátu, o akú  ide  vo  veci  samej,  ktorá  za  určitých  podmienok  stanovuje  stratu  občianstva  tohto  členského  štátu  zo  zákona,  čo v prípade  osôb,  ktoré  nemajú  štátne  občianstvo  aj  iného  členského  štátu,  vedie k strate  ich  postavenia  občana  Únie a s tým  súvisiacich  práv  bez  toho,  aby  sa z hľadiska  práva  Únie  na  základe  zásady  proporcionality  individuálne  preskúmali  dôsledky  takejto  straty  na  situáciu  týchto  osôb.
Na  úvod  je  potrebné  uviesť,  že  vzhľadom  na  to,  že z rozhodnutia  vnútroštátneho  súdu  nevyplýva,  že  žalobkyne  vo  veci  samej  vykonávali  svoje  právo  na  voľný  pohyb v rámci  Únie,  nie  je  potrebné  odpovedať  na  položenú  otázku z hľadiska  článku  21  ZFEÚ.
Po  tomto  spresnení  možno  konštatovať,  že  zákon o štátnom  občianstve v článku  15  ods. 1 písm. c)  stanovuje,  že  plnoletá  osoba  stratí  holandské  štátne  občianstvo,  ak  má  zároveň  štátne  občianstvo  iného  štátu a počas  svojej  plnoletosti  mala  počas  nepretržitého  obdobia  desiatich  rokov  obe  štátne  občianstva a jej  trvalé  bydlisko  sa  nachádzalo  mimo  Holandska a území,  na  ktoré  sa  vzťahuje  Zmluva o EÚ.  Článok  16  ods. 1 písm. d)  tohto  zákona  navyše  stanovuje,  že  maloletá  osoba v zásade  stratí  holandské  štátne  občianstvo,  ak  jej  otec  alebo  matka  stratí  holandské  štátne  občianstvo  najmä  podľa  článku  15  ods. 1 písm. c)  uvedeného  zákona.
V tejto  súvislosti  treba  pripomenúť,  že  Súdny  dvor  už  rozhodol,  že  hoci  definovanie  podmienok  nadobudnutia a straty  štátneho  občianstva  patrí v súlade s medzinárodným  právom  do  právomoci  každého  členského  štátu,  skutočnosť,  že  určitá  oblasť  spadá  do  právomoci  členských  štátov,  nebráni  tomu,  že v situáciách,  na  ktoré  sa  vzťahuje  právo  Únie,  musia  dotknuté  vnútroštátne  právne  normy  byť v súlade s týmto  právom  (rozsudok z 2. marca 2010,  Rottmann, C‑135/08,  EU:C:2010:104,  body  39 a 41,  ako  aj  citovaná  judikatúra).
Článok  20  ZFEÚ  pritom  priznáva  každej  osobe,  ktorá  má  štátne  občianstvo  členského  štátu,  postavenie  občana  Únie,  ktoré  má  byť  podľa  ustálenej  judikatúry  základným  postavením  štátnych  príslušníkov  členských  štátov  [rozsudok z 8. mája  2018,  K.A. a i. (Zlúčenie  rodiny v Belgicku), C‑82/16,  EU:C:2018:308,  bod  47,  ako  aj  citovaná  judikatúra].
Na  situáciu  občanov  Únie,  akými  sú  žalobkyne  vo  veci  samej,  ktorí  majú  štátne  občianstvo  len  jedného  členského  štátu a ktorým  stratou  tohto  občianstva  hrozí  strata  postavenia,  ktoré  im  priznáva  článok  20  ZFEÚ,  ako  aj s tým  súvisiacich  práv,  sa  preto  na  základe  jej  povahy a dôsledkov  vzťahuje  právo  Únie.  Členské  štáty  tak  musia  pri  výkone  svojej  právomoci v oblasti  štátneho  občianstva  konať v súlade s právom  Únie  (rozsudok z 2. marca 2010,  Rottmann, C‑135/08,  EU:C:2010:104,  body  42 a 45).
Za  takýchto  okolností  Súdny  dvor  už  rozhodol,  že  je  legitímne,  že  členský  štát  chce  chrániť  osobitný  vzťah  solidarity a lojality  medzi  ním  samým a jeho  štátnymi  príslušníkmi,  ako  aj  reciprocitu  práv a povinností,  ktoré  sú  základom  väzby  štátnej  príslušnosti  (rozsudok z 2. marca 2010,  Rottmann, C‑135/08,  EU:C:2010:104,  bod  51).
V prejednávanej  veci z rozhodnutia  vnútroštátneho  súdu  vyplýva,  že  holandský  zákonodarca  prijatím  článku  15  ods. 1 písm. c)  zákona o štátnom  občianstve  chcel  zaviesť  systém  na  odstránenie  nežiaducich  účinkov  vyplývajúcich  zo  skutočnosti,  že  jedna  osoba  má  viacero  štátnych  občianstiev.  Holandská  vláda  vo  svojich  pripomienkach,  ktoré  predložila  Súdnemu  dvoru,  navyše  spresňuje,  že  medzi  cieľmi  zákona o občianstve  sa  nachádza  cieľ  spočívajúci v zabránení  situácii,  keď  osoby  nadobudnú  alebo  si  ponechajú  holandské  štátne  občianstvo,  hoci  nemajú  väzbu s Holandským  kráľovstvom  alebo  ich  väzba  už  zanikla.  Samotný  cieľ  článku  16  ods. 1 písm. d)  tohto  zákona  spočíva v obnovení  jednotnosti  štátneho  občianstva v rámci  rodiny.
Ako  uvádza  aj  generálny  advokát v bodoch  53 a 55  svojich  návrhov,  členský  štát  je  pri  výkone  svojej  právomoci, v rámci  ktorej  môže  definovať  podmienky  nadobudnutia a straty  štátneho  občianstva,  oprávnený  vychádzať z predpokladu,  že  štátne  občianstvo  je  prejavom  skutočnej  väzby  medzi  ním a jeho  štátnymi  príslušníkmi, a v dôsledku  toho  spojiť  neexistenciu  alebo  zánik  takejto  skutočnej  väzby  so  stratou  svojho  štátneho  občianstva.  Je  tiež  legitímne,  ak  chce  členský  štát  chrániť  jednotnosť  štátneho  občianstva v rámci  rodiny.
V tejto  súvislosti  kritérium, o aké  ide v článku  15  ods. 1 písm. c)  zákona o štátnom  občianstve,  ktoré  sa  zakladá  na  obvyklom  bydlisku  štátnych  príslušníkov  Holandského  kráľovstva  nepretržite  počas  obdobia  desiatich  rokov  mimo  tohto  členského  štátu a území,  na  ktoré  sa  vzťahuje  Zmluva o EÚ,  možno  považovať  za  prejav  neexistencie  takejto  skutočnej  väzby. V súvislosti s článkom  16  ods. 1 písm. d)  tohto  zákona  možno  tiež  konštatovať,  ako  to  uvádza  holandská  vláda,  že  neexistencia  skutočnej  väzby  medzi  rodičmi  maloletého  dieťaťa a Holandským  kráľovstvom v zásade  predpokladá  neexistenciu  tejto  väzby  medzi  týmto  dieťaťom a týmto  členským  štátom.
Legitímnosť  straty  občianstva  členského  štátu v takýchto  situáciách v zásade  potvrdzujú  aj  ustanovenia  článku  6 a článku  7  ods. 3  až  6  dohovoru o redukovaní  počtu  osôb  bez  štátnej  príslušnosti,  ktoré v podobných  situáciách  stanovujú,  že  osoba  môže  stratiť  občianstvo  zmluvného  štátu  pod  podmienkou,  že  sa  nestane  osobou  bez  štátnej  príslušnosti.  Nebezpečenstvo  vzniku  postavenia  osoby  bez  štátneho  občianstva v prejednávanej  veci  vylučujú  vnútroštátne  ustanovenia  vo  veci  samej,  keďže  ich  uplatnenie  je  podmienené  tým,  že  dotknutá  osoba  má  okrem  holandského  štátneho  občianstva  aj  štátne  občianstvo  iného  štátu.  Takisto  článok  7  ods. 1 písm. e) a článok  7  ods. 2  Dohovoru o občianstve  stanovuje,  že  zmluvný  štát  môže  stanoviť  stratu  občianstva  najmä v prípade  dospelej  osoby,  ak  chýba  nedostatočná  skutočná  väzba  medzi  týmto  štátom a občanom s obvyklým  pobytom v zahraničí, a v prípade  maloletej  osoby, u detí,  ktorých  rodičia  stratia  občianstvo  tohto  štátu.
Túto  legitímnosť  potvrdzuje  aj  skutočnosť,  ako  uvádza  vnútroštátny  súd,  že  ak  dotknutá  osoba  žiada  počas  obdobia  desiatich  rokov  uvedenom v článku  15  ods. 1 písm. c)  zákona o štátnom  občianstve o vydanie  osvedčenia o holandskom  štátnom  občianstve,  cestovného  dokladu  alebo  holandského  občianskeho  preukazu v zmysle  zákona o cestovných  pasoch,  holandský  zákonodarca  sa  domnieva,  že  táto  osoba  si  chce  zachovať  skutočnú  väzbu s Holandským  kráľovstvom,  ako  to  potvrdzuje  skutočnosť,  že  podľa  článku  15  ods. 4  zákona o štátnom  občianstve  vydanie  niektorého z týchto  dokumentov  prerušuje  plynutie  uvedenej  lehoty a bráni  preto  strate  holandského  štátneho  občianstva.
Za  týchto  podmienok  právo  Únie v zásade  nebráni  tomu,  aby v situáciách,  na  ktoré  sa  vzťahuje  článok  15  ods. 1 písm. c)  zákona o štátnom  občianstve a článok  16  ods. 1 písm. d)  tohto  zákona,  členský  štát  stanovil z dôvodov  všeobecného  záujmu  stratu  svojho  štátneho  občianstva,  hoci  táto  strata  vedie u dotknutej  osoby  aj k strate  jej  postavenia  občana  Únie.
Príslušným  vnútroštátnym  orgánom a vnútroštátnym  súdom  však  prislúcha  overiť,  či  strata  občianstva  dotknutého  členského  štátu,  keď  vedie k strate  postavenia  občana  Únie a práv,  ktoré z toho  vyplývajú,  je v súlade  so  zásadou  proporcionality,  pokiaľ  ide o dôsledky,  ktoré  má z hľadiska  práva  Únie  na  situáciu  dotknutej  osoby a prípadne  na  situáciu  členov  jej  rodiny  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 2. marca 2010,  Rottmann, C‑135/08,  EU:C:2010:104,  body  55 a 56).
Strata  občianstva  členského  štátu  zo  zákona  by  bola  nezlučiteľná  so  zásadou  proporcionality,  ak  by  príslušné  vnútroštátne  právne  predpisy  vôbec  neumožňovali  individuálne  preskúmanie  dôsledkov  vyplývajúcich z tejto  straty  na  dotknuté  osoby z hľadiska  práva  Únie.
Z toho  vyplýva,  že v situácii, o akú  ide  vo  veci  samej,  keď k strate  občianstva  členského  štátu  dochádza  zo  zákona a vedie k strate  postavenia  občana  Únie,  príslušné  vnútroštátne  orgány a súdy  musia  mať  možnosť  incidenčne  preskúmať  dôsledky  tejto  straty  štátneho  občianstva a prípadne  zabezpečiť,  aby  dotknutá  osoba  opätovne
ex  tunc
nadobudla  štátne  občianstvo v prípade,  že  táto  osoba  požiada o vydanie  cestovného  dokladu  alebo  iného  dokumentu  osvedčujúceho  jej  štátnu  príslušnosť.
Okrem  toho  vnútroštátny  súd v podstate  uvádza,  že  tak  minister,  ako  aj  príslušné  súdy  majú  podľa  vnútroštátneho  práva  preskúmať  možnosť  ponechania  si  holandského  štátneho  občianstva v rámci  konania  týkajúceho  sa  žiadostí o obnovu  cestovného  pasu  tým,  že  vykonajú  úplne  posúdenie z hľadiska  zásady  proporcionality  zakotvenej v práve  Únie.
Takéto  preskúmanie  si  vyžaduje  posúdenie  individuálnej  situácie  dotknutej  osoby,  ako  aj  jej  rodiny,  aby  bolo  možné  určiť,  či  strata  občianstva  dotknutého  členského  štátu,  ak  zahŕňa  stratu  postavenia  občana  Únie,  vyvoláva  dôsledky,  ktoré  by v porovnaní s cieľom  sledovaným  vnútroštátnym  zákonodarcom  neprimerane z hľadiska  práva  Únie  narúšali  normálny  vývoj  jej  rodinného a profesijného  života.  Takéto  dôsledky  nemôžu  byť  hypotetickej  či  náhodnej  povahy.
V rámci  tohto  preskúmania  proporcionality  príslušným  vnútroštátnym  orgánom a prípadne  vnútroštátnym  súdom  prislúcha,  aby  sa  uistili,  že  takáto  strata  štátneho  občianstva  je v súlade  so  základnými  právami  zaručenými  Chartou,  ktorej  dodržiavanie  Súdny  dvor  zaručuje, a konkrétne s právom  na  rešpektovanie  rodinného  života,  ako  ho  vyjadruje  článok  7  Charty,  pričom  tento  článok  sa  musí  vykladať v spojení s povinnosťou  zohľadniť  najlepší  záujem  dieťaťa  uznaný v článku  24  ods. 2  Charty  (rozsudok z 10. mája  2017,  Chavez‑Vilchez a i., C‑133/15,  EU:C:2017:354,  bod 70).
Pokiaľ  ide o okolnosti  súvisiace s individuálnou  situáciou  dotknutej  osoby,  ktoré  môžu  byť  relevantné  na  účely  posúdenia,  ktoré  majú  príslušné  vnútroštátne  orgány a súdy  vykonať v prejednávanej  veci,  treba  predovšetkým  poukázať  na  skutočnosť,  že  po  strate  holandského  štátneho  občianstva a postavenia  občana  Únie  zo  zákona,  dotknutá  osoba  bude  čeliť  obmedzeniam  vo  výkone  jej  práva  voľného  pohybu a pobytu  na  území  členských  štátov,  ktoré  môžu  prípadne  zahŕňať  osobitné  ťažkosti  pri  ďalších  návštevách  Holandska  alebo  iného  členského  štátu,  aby  si  zachovala  skutočné a pravidelné  väzby s členmi  svojej  rodiny v týchto  štátoch,  vykonávala  svoju  profesijnú  činnosť  alebo  vyvíjala  potrebné  kroky  na  výkon  takejto  činnosti v týchto  štátoch.  Relevantná  je  jednak  aj  skutočnosť,  že  dotknutá  osoba  sa  nemohla  vzdať  štátneho  občianstva  tretieho  štátu, a z toho  dôvodu  spadá  do  pôsobnosti  článku  15  ods. 1 písm. c)  zákona o štátnom  občianstve, a jednak  aj  vážne  nebezpečenstvo  spočívajúce v podstatnom  zhoršení  jej  ochrany  alebo  slobody  pohybu,  ktorému  by  dotknutá  osoba  mohla  čeliť,  pretože  jej  nie  je  umožnené  požívať  na  území  tretieho  štátu, v ktorom  má  táto  osoba  bydlisko,  konzulárnu  ochranu  na  základe  článku  20  ods. 2 písm. c)  ZFEÚ.
Pokiaľ  ide o maloleté  osoby,  príslušné  správne  alebo  súdne  orgány  musia  okrem  iného v rámci  svojho  individuálneho  preskúmania  zohľadniť  prípadnú  existenciu  okolností, z ktorých  vyplýva,  že  strata  holandského  štátneho  občianstva u dotknutej  maloletej  osoby,  ktorú  vnútroštátny  zákonodarca  spojil  so  stratou  holandského  štátneho  občianstva u jedného z jej  rodičov,  aby  zachoval  jednotnosť  štátneho  občianstva v rámci  rodiny,  nezodpovedá z dôvodu  dôsledkov  vyplývajúcich z tejto  straty  na  túto  maloletú  osobu z hľadiska  práva  Únie  najlepšiemu  záujmu  dieťaťa,  ako  je  zakotvený v článku  24  Charty.
Vzhľadom  na  predchádzajúce  úvahy  treba  na  položenú  otázku  odpovedať  tak,  že  článok  20  ZFEÚ  sa  má s prihliadnutím  na  články  7 a 24  Charty  vykladať v tom  zmysle,  že  nebráni  právnej  úprave  členského  štátu, o akú  ide  vo  veci  samej,  ktorá  za  určitých  podmienok  stanovuje  stratu  štátneho  občianstva  tohto  členského  štátu  zo  zákona,  čo v prípade  osôb,  ktoré  nemajú  štátne  občianstvo  iného  členského  štátu,  vedie k strate  ich  postavenia  občana  Únie a s tým  súvisiacich  práv,  pokiaľ  majú  príslušné  vnútroštátne  orgány,  prípadne  vrátane  vnútroštátnych  súdov,  možnosť  incidenčne  preskúmať  dôsledky  tejto  straty  štátneho  občianstva a prípadne  zabezpečiť,  aby  dotknuté  osoby  opätovne  nadobudli  štátne  občianstvo
ex  tunc
,  keď  tieto  osoby  požiadajú o vydanie  cestovného  dokladu  alebo  akéhokoľvek  iného  dokumentu  osvedčujúceho  ich  štátnu  príslušnosť. V rámci  tohto  preskúmania  musia  tieto  orgány a súdy  overiť,  či  strata  občianstva  dotknutého  členského  štátu,  ak  vedie k strate  postavenia  občana  Únie,  je z hľadiska  práva  Únie v súlade  so  zásadou  proporcionality,  pokiaľ  ide o dôsledky,  ktoré  má  na  situáciu  každej  dotknutej  osoby a prípadne  na  situáciu  členov  jej  rodiny.
Vzhľadom  na  odpoveď  na  položenú  otázku  nie  je  potrebné  rozhodnúť o návrhu  holandskej  vlády,  ktorý  predložila  na  pojednávaní,  aby  Súdny  dvor z časového  hľadiska  obmedzil  účinky  rozsudku,  ktorý  by  bol  prijatý v prípade,  že  dospeje k záveru o nezlučiteľnosti  holandskej  právnej  úpravy s článkom  20  ZFEÚ.

O trovách
Vzhľadom  na  to,  že  konanie  pred  Súdnym  dvorom  má  vo  vzťahu k účastníkom  konania  vo  veci  samej  incidenčný  charakter a bolo  začaté v súvislosti s prekážkou  postupu v konaní  pred  vnútroštátnym  súdom, o trovách  konania  rozhodne  tento  vnútroštátny  súd.  Iné  trovy  konania,  ktoré  vznikli v súvislosti s predložením  pripomienok  Súdnemu  dvoru a nie  sú  trovami  uvedených  účastníkov  konania,  nemôžu  byť  nahradené.
Z týchto  dôvodov  Súdny  dvor  (veľká  komora)  rozhodol  takto:
Článok 20 ZFEÚ s prihliadnutím na články 7 a 24 Charty základných práv Európskej únie sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úprave členského štátu, o akú ide vo veci samej, ktorá za určitých podmienok stanovuje stratu štátneho občianstva tohto členského štátu zo zákona, čo v prípade osôb, ktoré nemajú štátne občianstvo iného členského štátu, vedie k strate ich postavenia občana Európskej únie a s tým súvisiacich práv, pokiaľ majú príslušné vnútroštátne orgány, prípadne vrátane vnútroštátnych súdov, možnosť incidenčne preskúmať dôsledky tejto straty štátneho občianstva a prípadne zabezpečiť, aby dotknuté osoby opätovne nadobudli štátne občianstvo
ex  tunc
, keď tieto osoby požiadajú o vydanie cestovného dokladu alebo akéhokoľvek iného dokumentu osvedčujúceho ich štátnu príslušnosť. V rámci tohto preskúmania musia tieto orgány a súdy overiť, či strata občianstva dotknutého členského štátu, ak vedie k strate postavenia občana Únie, je z hľadiska práva Únie v súlade so zásadou proporcionality, pokiaľ ide o dôsledky, ktoré má na situáciu každej dotknutej osoby a prípadne na situáciu členov jej rodiny.
Podpisy
*
Jazyk konania: holandčina.