CELEX: 62016TJ0701
Odvolanie
Verejná služba
Dočasní zamestnanci
Prijímanie do zamestnania
Lekárske vyšetrenie
Neúplné vyhlásenia počas lekárskej prehliadky
Retroaktívne uplatnenie výhrady týkajúcej sa zdravotného stavu
Nepriznanie nároku na príspevok v invalidite
Vykonanie rozsudku Súdu pre verejnú službu, ktorý zrušil pôvodné rozhodnutie

Európska komisia svojím odvolaním podaným podľa článku 9 prílohy I Štatútu Súdneho dvora Európskej únie navrhuje zrušenie rozsudku Súdu pre verejnú službu Európskej únie (druhá komora) z 21. júla 2016, AV/Komisia (F‑91/15, ďalej len „napadnutý rozsudok“,
EU:F:2016:170
), ktorým tento súd zrušil jej rozhodnutie zo 16. septembra 2014, ktorým bol AV prijatý do zamestnania so zdravotnou výhradou stanovenou v článku 32 Podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov Európskej únie (ďalej len „PZOZ“).
Skutkové okolnosti
Skutkové okolnosti sú uvedené v bodoch 3 až 30 napadnutého rozsudku takto:
„3
Dňa 18. marca 2005 bol [AV] podrobený vstupnej lekárskej prehliadke na účely prijatia do zamestnania Komisiou v postavení dočasného zamestnanca v rámci pracovnej zmluvy na dobu určitú, na obdobie od 16. apríla 2005 do 15. apríla 2009. Počas tejto prehliadky [AV] podpísal tlačivo, v ktorom bolo uvedené, že nevykazuje žiaden osobný rizikový faktor okrem určitej formy dyslipidémie, že v minulosti netrpel chorobami a nesledoval žiadnu farmakologickú liečbu.
Posudkový lekár, ktorý vykonal vstupnú lekársku prehliadku, lekár A, vydal stanovisko o fyzickej spôsobilosti [AV] na výkon funkcií, pre ktoré mal byť prijatý do zamestnania.
Dňa 16. apríla 2005 [AV] nastúpil do služobného pomeru na Komisii v Spoločnom výskumnom centre (JRC) v Ispre (Taliansko).
Dňa 26. júna 2005 poverený lekár lekárskej služby v Ispre diagnostikoval u [AV] duševnú chorobu. Dňa 21. júla 2005 dotknutá osoba spresnila vedúcemu lekárskej služby v Ispre, že sa v súvislosti s touto chorobou lieči asi pätnásť rokov. Okrem toho, zo správy vypracovanej vedúcim lekárskej služby v Ispre vyplýva, že v rámci rozhovoru s [AV], ku ktorému došlo 5. decembra 2005, tento v odpovedi na otázku uviedol, že počas vstupnej prehliadky opomenul povedať o chorobe, ktorou trpel.
[AV] bol často práceneschopný, čo priviedlo Komisiu k rozhodnutiu z 12. septembra 2008, že mu poskytne neplatené pracovné voľno podľa článku 16 PZOZ.
Dňa 17. novembra 2008 podal poradca [AV] návrh na posudkovú komisiu.
Listom zo 16. februára 2009 orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy oznámil [AV], že v rozhodnutí zo 4. februára 2009 rozhodol o predložení jeho prípadu posudkovej komisii.
Posudková komisia 9. mája 2009 jednohlasne rozhodla, že [AV] bol z dôvodu svojej duševnej poruchy postihnutý úplnou trvalou invaliditou, ktorá mu znemožňovala vykonávať činnosť zodpovedajúcu jeho funkcii.
Dňa 24. júla 2009 vedúci lekárskej služby v Ispre oznámil poradcovi [AV] závery posudkovej komisie, rozhodnutie orgánu oprávneného uzatvárať pracovné zmluvy z 9. júla 2009 o uplatnení zdravotnej výhrady [voči AV] s retroaktívnou účinnosťou ku dňu jeho nastúpenia do služobného pomeru a rozhodnutie orgánu oprávneného uzatvárať pracovné zmluvy z 13. júla 2009 o ukončení funkcie [AV] z dôvodu jeho trvalej invalidity a o nepriznaní mu nároku na príspevok v invalidite.
[AV] podal sťažnosť proti rozhodnutiam z 9. júla 2009 a z 13. júla 2009. V nadväznosti na túto sťažnosť orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy 5. februára 2010 zrušil tieto rozhodnutia.
Listom z 5. februára 2010 orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy vyzval [AV], aby uviedol svoje stanovisko k skutočnosti, že počas vstupnej lekárskej prehliadky neuviedol ‚chorobu, ktorou pritom [trpel] počas mnohých rokov a z dôvodu ktorej sa liečil priamo v čase [keď podpisoval tlačivo počas lekárskej prehliadky]‘.
[AV] uviedol svoje stanovisko v liste z 15. februára 2010, ktorý bol spresnený listom jeho poradcu zo 16. februára 2010. [AV] okrem iného tvrdil, že v čase vstupnej lekárskej prehliadky bol jeho zdravotný stav ‚optimálny‘, že pracoval ‚viacero rokov v súkromných firmách na zodpovedných miestach‘ a že v čase prijatia do zamestnania bola choroba, ktorou trpel, ‚už len spomienkou‘.
Internou správou z 3. marca 2010 vedúci lekárskej služby v Ispre, lekár B, oznámil generálnemu riaditeľovi Všeobecného riaditeľstva (VR) ‚Ľudské zdroje a bezpečnosť‘, že ak by [AV] počas vstupnej lekárskej prehliadky povedal o chorobe, ktorou trpel, lekári by vydali stanovisko o jeho ‚nespôsobilosti‘ na miesto kvalifikovaného pracovníka alebo stanovisko o ‚spôsobilosti s výhradou‘ na čisto administratívne miesto (ďalej len ‚správa z 3. marca 2010‘).
Dňa 12. apríla 2010 orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy rozhodol uplatniť [voči AV] zdravotnú výhradu stanovenú v článku 32 prvého pododseku PZOZ s retroaktívnou účinnosťou ku dňu jeho nastúpenia do zamestnania, domnievajúc sa, v podstate, že keby [AV] oznámil počas vstupnej lekárskej prehliadky už existujúcu chorobu, ‚uplatnila by sa na neho zdravotná výhrada‘ (ďalej len ‚rozhodnutie z 12. apríla 2010‘).
Dňa 16. apríla 2010 orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy rozhodol na jednej strane ‚prerušiť 30. apríla 2010 službu [AV]‘ z dôvodu jeho invalidity považovanej za úplnú, a na druhej strane nepriznať mu nárok na príspevok v invalidite, pričom táto invalidita bola ním samotným prezentovaná ako ‚rovnaká ako tá, ktorá bola predmetom zdravotnej výhrady‘ (ďalej len ‚rozhodnutie zo 16. apríla 2010‘).
Žalobou doručenou do kancelárie Súdu pre verejnú službu 31. marca 2011 a zapísanou pod číslom F‑4/11, [AV] navrhoval zrušiť rozhodnutia z 12. apríla 2010 a 16. apríla 2010.
Rozsudkom z 10. júla 2012, AV/Komisia (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
, ďalej len ‚rozsudok z 10. júla 2012‘) Súd pre verejnú službu zrušil rozhodnutie z 12. apríla 2010, ako aj rozhodnutie zo 16. apríla 2010 v rozsahu v akom toto druhé rozhodnutie nepriznalo [AV] nárok na príspevok v invalidite.
Súd pre verejnú službu predovšetkým rozhodol, že ‚v osobitnom prípade, kedy sa po vstupnej lekárskej prehliadke zistí, že zamestnanec neodpovedal presne a úplne na otázky, ktoré mu v súvislosti s jeho zdravotným stavom položil poverený lekár počas tejto prehliadky, orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy môže zrušiť svoje pôvodné rozhodnutie neuplatniť zdravotnú výhradu a prijať nové rozhodnutie, ktoré túto výhradu uplatní so spätným účinkom‘. Súd pre verejnú službu dodal, že ‚orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy je však stále povinný dodržať postup stanovený v článku 32 PZOZ, teda na jednej strane obrátiť sa na povereného lekára, aby vydal stanovisko k otázke, či by choroba alebo telesné postihnutie odôvodnili prijatie dotknutej osoby so zdravotnou výhradou, a na druhej strane oboznámiť zamestnanca s rozhodnutím, ktoré prijal na základe tohto stanoviska na účely toho, aby mohol zamestnanec prípadne podať odvolanie na posudkovú komisiu‘. Podľa Súdu pre verejnú službu ‚táto otázka, ktorá predpokladá určenie toho, či táto choroba alebo telesné postihnutie mohlo viesť k invalidite alebo smrti zamestnanca v lehote piatich rokov od dátumu jeho nástupu do služobného pomeru v inštitúcii, je totiž otázkou lekárskej povahy a patrí výlučne do právomoci povereného lekára a na základe odvolania posudkovej komisie‘ (rozsudok z 10. júla 2012, bod 34).
Súd pre verejnú službu ďalej rozhodol, že Komisia bola oprávnená tvrdiť, že [AV] neodpovedal presne a úplne na otázky položené povereným lekárom počas vstupnej lekárskej prehliadky (rozsudok z 10. júla 2012, bod 36), ale že ani poverenému lekárovi, ani posudkovej komisii nebola položená presná otázka, či by sa lekárska služba v prípade oznámenia choroby pri vstupnej lekárskej prehliadke domnievala, že táto choroba patrila medzi tie, vo vzťahu ku ktorým sa vzhľadom na ich následky a riziká vyžaduje zdravotná výhrada (rozsudok z 10. júla 2012, body 37 až 40). Pokiaľ ide konkrétne o správu z 3. marca 2010, Súd pre verejnú službu konštatoval, že Komisia výslovne uviedla, že orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy nevychádzal z tejto správy pri prijatí rozhodnutia z 12. apríla 2010 (rozsudok z 10. júla 2012, bod 39).
Komisia listom z 20. júla 2012 oznámila [AV], že sa domnievala, že ‚správny výkon rozsudku [z 10. júla 2012] pozostával z nového zvolania posudkovej komisie na účely toho, aby mohla odpovedať na otázku uvedenú v bodoch 37 [až] 40 odôvodnenia, či by choroba [AV] nahlásená pri vstupnej lekárskej prehliadke odôvodnila uplatnenie zdravotnej výhrady‘. Komisia tým istým listom vyzvala [AV], aby určil lekára, ktorý ho bude zastupovať v posudkovej komisii.
[AV] 7. februára 2013 určil lekára na jeho zastupovanie v posudkovej komisii. Vzhľadom na to, že Komisia určila lekára v marci 2013, posudková komisia zasadla 30. apríla 2013.
Listom zo 16. decembra 2013 [AV] požiadal lekára zastupujúceho Komisiu v posudkovej komisii, aby mu odovzdal závery tejto komisie a prípadne rozhodnutie prijaté orgánom oprávneným uzatvárať pracovné zmluvy.
Listom z 10. apríla 2014 Komisia zaslala [AV] závery posudkovej komisie, podľa ktorých, pokiaľ by [AV] nahlásil svoju chorobu pri vstupnej lekárskej prehliadke, ‚poverený lekár… by požiadal [orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy] o uplatnenie… zdravotnej výhrady [v súlade] s článkom 32 [PZOZ]‘.
Listom z 10. apríla 2014 [AV] požiadal Komisiu, aby mu uviedla dôvody omeškania s oznámením záverov posudkovej komisie a aby spresnila, či orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy prijal rozhodnutie v nadväznosti na uvedené závery.
Dňa 16. septembra 2014 Komisia rozhodla uplatniť [voči AV] zdravotnú výhradu stanovenú v článku 32 PZOZ na obdobie piatich rokov odo dňa jeho nástupu do služobného pomeru ako dočasný zamestnanec, teda od 16. apríla 2005 a neuznať mu nárok na príspevok v invalidite, ktorú AV prezentoval ako tú istú, ktorá bola predmetom zdravotnej výhrady (ďalej len ‚sporné rozhodnutie‘).
Dňa 22. decembra 2014 [AV] podal sťažnosť podľa článku 90 ods. 2 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie proti spornému rozhodnutiu. [AV] okrem toho žiadal, ‚vychádzajúc zo záverov posudkovej komisie z 30. apríla 2013‘, o prerušenie jeho služby a o priznanie nároku na príspevok v invalidite. Napokon žiadal náhradu škody vo výške 50000 eur za porušenie článku 41 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie.
Rozhodnutím z 21. apríla 2015 Komisia zamietla túto sťažnosť [AV].
Dňa 22. júna 2015 [AV] podal žiadosť o priznanie právnej pomoci podľa ustanovení článku 110 rokovacieho poriadku, na účely podania žaloby proti spornému rozhodnutiu. Uznesením predsedu Súdu pre verejnú službu z 9. septembra 2015 bola [AV] priznaná právna pomoc.“
Relevantný právny rámec je uvedený v bode 2 napadnutého rozsudku.
Konanie na prvom stupni a napadnutý rozsudok
Podaním doručeným do kancelárie Súdu pre verejnú službu 19. októbra 2015 podal [AV] žalobu zapísanú pod číslom F‑91/15, smerujúcu na jednej strane k zrušeniu rozhodnutia Komisie zo 16. septembra 2014, ktorým sa na neho uplatňuje zdravotná výhrada stanovená v článku 32 PZOZ a ktorým mu nebol priznaný nárok na príspevok v invalidite (ďalej len „rozhodnutie zo 16. septembra 2014“), ako aj na druhej strane k tomu, aby bola Komisii uložená povinnosť zaplatiť mu náhradu škody vo výške 50000 eur z dôvodu nemajetkovej ujmy.
Súd pre verejnú službu napadnutým rozsudkom zrušil rozhodnutie zo 16. septembra 2014 a uložil Komisii povinnosť zaplatiť AV sumu vo výške 2000 eur z dôvodu náhrady nemajetkovej ujmy, ktorú utrpel, ako aj povinnosť znášať okrem svojich vlastných trov aj trovy, ktoré vznikli AV.
Súd pre verejnú službu predovšetkým pripomenul, že „povinnosť dodržiavať primeranú lehotu pri vedení správnych konaní predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie, ktorej dodržiavanie zabezpečujú súdy Únie“ a že táto zásada je prevzatá článkom 41 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie ako „ako súčasť práva na riadnu správu vecí verejných“ (napadnutý rozsudok, bod 44).
Súd pre verejnú službu však uviedol, že vo všeobecnosti „porušenie zásady dodržania primeranej lehoty… neodôvodňuje zrušenie rozhodnutia prijatého v správnom konaní“ a že „nedodržanie zásady primeranej lehoty môže ovplyvniť platnosť správneho konania len v prípade, ak nadmerná dĺžka tohto konania môže mať vplyv na samotný obsah prijatého rozhodnutia…“ (napadnutý rozsudok, bod 45).
Súd pre verejnú službu sa domnieval, že na rozdiel od toho, čo tvrdila Komisia, „dátum, ktorý treba vziať do úvahy na účely overenia, či konanie bolo ukončené v primeranej lehote“, nebol 17. november 2008 (dátum, kedy AV podal návrh na začatie konania o invalidite), ale „5. december 2005, teda dátum, kedy [AV] jasným a jednoznačným spôsobom uznal, že počas vstupnej lekárskej prehliadky opomenul uviesť svoju duševnú chorobu“ (napadnutý rozsudok, bod 47).
Po tom, čo Súd pre verejnú službu pripomenul, že „účastníci konania nespochybnili, že minimálne od tohto posledného dátumu [orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy] vedel… o skutočnosti, že uvedená prehliadka sa zakladala na neúplných informáciách“, uviedol, že „v nadväznosti na významnú nezrovnalosť, na ktorú bolo takto poukázané, [tento orgán] mohol jasne vyvodiť právne následky pokiaľ ide o platnosť pracovnej zmluvy [AV] a prípadné uplatnenie zdravotnej výhrady“. Uviedol však, že „prvé stanovisko [tohto orgánu] o možnosti uplatnenia zdravotnej výhrady [voči AV] s retroaktívnym účinkom ku dňu jeho nástupu do služobného pomeru bolo prijaté až 9. júla 2009, teda viac než tri roky a sedem mesiacov po tom, čo bol [uvedený orgán] informovaný o tom, že samotný [AV] uznal, že počas vstupnej lekárskej prehliadky opomenul uviesť duševnú chorobu, ktorou trpel“ (napadnutý rozsudok, body 47 a 48).
Súd pre verejnú službu preto rozhodol, že „táto lehota, ktorú Komisia nie je schopná vysvetliť, nemôže byť kvalifikovaná za primeranú a preto porušuje právo na riadnu správu veci verených“ (napadnutý rozsudok, bod 49).
Súd pre verejnú službu potom pripomenul, že „článok 32 PZOZ predpokladá, že [orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy] rozhoduje s konečnou platnosťou o uplatnení alebo neuplatnení zdravotnej výhrady na základe informácií získaných povereným lekárom počas vstupnej lekárskej prehliadky, alebo, za veľmi osobitných okolností prejednávanej veci, hneď ako mal k dispozícii relevantné doplňujúce informácie, ktoré podstatným spôsobom zmenili informácie získané počas vstupnej lekárskej prehliadky“. Zdôraznil, že v prejednávanej veci „Komisia prijala svoje prvé rozhodnutie o uplatnení zdravotnej výhrady [voči AV] až 9. júla 2009, teda asi tri mesiace po skončení jeho pracovnej zmluvy a približne osem mesiacov po podaní jeho návrhu na posudkovú komisiu“ (napadnutý rozsudok, bod 50).
Súd pre verejnú službu sa domnieval, že „táto lehota už mohla mať vplyv na obsah rozhodnutia z 9. júla 2009 o uplatnení zdravotnej výhrady [voči AV] so spätnou účinnosťou, pretože uplynuli tri roky a sedem mesiacov nielen odvtedy, čo sa orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy dozvedel o chorobe [AV], ale najmä odvtedy, čo posudková komisia dospela 9. mája 2009 k záveru, že [AV] bol postihnutý úplnou trvalou invaliditou, ktorá mu neumožňovala vykonávať svoje funkcie“. Domnieval sa, že „rozhodnutie uplatniť zdravotnú výhradu… sa v skutočnosti zmenilo na rozhodnutie o vylúčení [AV], s okamžitou účinnosťou, zo záruk stanovených v oblasti invalidity pre invaliditu, ktorá už nastala“ (napadnutý rozsudok, bod 51).
Napokon, pokiaľ ide o rozhodnutie prijaté orgánom oprávneným uzatvárať pracovné zmluvy (ďalej len „OOUPZ“) 12. apríla 2010 týkajúce sa uplatnenia zdravotnej výhrady voči AV s retroaktívnym účinkom k dátumu jeho nástupu do funkcie (ďalej len „rozhodnutie z 12. apríla 2010“), Súd pre verejnú službu uviedol, že „toto rozhodnutie, ktoré bolo v podstate zhodné s rozhodnutím z 9. júla 2009, bolo prijaté štyri roky a štyri mesiace po tom, čo sa OOUPZ dozvedel o chorobe [AV] a teda po tom, čo sa OOUPZ chystal, o štyri dni neskôr, odvolať [AV] zo služby z dôvodu jeho invalidity“ (napadnutý rozsudok, bod 52).
Súd pre verejnú službu zdôraznil, že hoci neprimeraná lehota, ktorú zistil, „bránila Komisii uplatniť [voči AV] zdravotnú výhradu“, „rozhodnutie [zo 16. septembra 2014], ktoré [bolo v podstate] zhodné s rozhodnutiami z 9. júla 2009 a z 12. apríla 2010, [bolo] prijaté takmer deväť rokov po tom, čo sa Komisia dozvedela o tom, že vstupná lekárska prehliadka neprebehla riadnym spôsobom“ a že „toto rozhodnutie [bolo] nevyhnutne postihnuté rovnakou nezrovnalosťou“ (napadnutý rozsudok, bod 53).
Súd pre verejnú službu v tomto smere uviedol, že „skutočnosť, že rozhodnutie z 12. apríla 2010 bolo zrušené z dôvodu procesnej vady, nezbavuje [AV] možnosti uplatniť v rámci rozsudku, ktorým sa vykonáva zrušujúci rozsudok, dôvod týkajúci sa veci samej, ktorý bol vznesený v žalobe, na základe ktorej bol vydaný zrušujúci rozsudok“. Spresnil, že „z bodu 29 rozsudku z 10. júla 2012 vyplýva[lo], že [AV] v rámci danej veci skutočne vzniesol dôvod založený na porušení zásady právnej istoty“ (napadnutý rozsudok, bod 54).
Konanie pred Všeobecným súdom a návrhy účastníkov konania
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 30. septembra 2016 Komisia podala prejednávané odvolanie.
Dňa 24. februára 2017 AV predložil vyjadrenie k odvolaniu, ktorým zároveň podal vzájomné odvolanie.
Listom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 29. marca 2017 Komisia podala žiadosť o povolenie podať repliku, ktorej predseda odvolacej komory vyhovel rozhodnutím z 3. apríla 2017.
Komisia predložila repliku 12. mája 2017.
Dňa 12. júla 2017 podal AV dupliku. Listom z toho istého dňa AV vzal späť svoje vzájomné odvolanie. Komisia 4. augusta 2017 uviedla, že k tomuto stiahnutiu vzájomného odvolania nemá pripomienky.
Listom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 5. septembra 2017 AV na základe článku 207 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu požiadal o to, aby bol vypočutý v rámci ústnej časti konania. Komisia nepodala návrh na nariadenie pojednávania v lehote stanovenej v tomto ustanovení.
Na základe návrhu sudcu spravodajcu druhá komora rozhodla 21. novembra 2017 o otvorení ústnej časti konania.
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
vrátil vec na súd rozhodujúci v prvom stupni,
–
rozhodol, že o trovách konania sa rozhodne neskôr.
AV navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol odvolanie ako zjavne nedôvodné,
–
v rámci vzájomného odvolania zaviazal Komisiu, aby mu zaplatila sumu vo výške 50000 eur z dôvodu nemajetkovej a majetkovej ujmy,
–
zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
Všeobecný súd berie do úvahy skutočnosť, že AV stiahol svoje vzájomné odvolanie. Neprislúcha mu už teda rozhodnúť o návrhu AV smerujúcemu k tomu, aby bola Komisii uložená povinnosť zaplatiť AV sumu vo výške 50000 eur z dôvodu nemajetkovej a majetkovej ujmy.
Právny stav
Komisia na podporu svojho odvolania uvádza dva odvolacie dôvody. V rámci prvého odvolacieho dôvodu tvrdí, že vzhľadom na to, že prílišné omeškanie pri prijímaní rozhodnutia zo 16. septembra 2014 mohlo ovplyvniť samotný obsah tohto rozhodnutia, Súd pre verejnú službu nesprávne uplatnil zásadu dodržania primeranej lehoty a porušil povinnosť odôvodnenia. Druhý odvolací dôvod je založený na porušení zásady právnej sily rozhodnutej veci, ktorú predstavuje rozsudok z 10. júla 2012, AV/Komisia (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
).
Všeobecný súd sa domnieva, že najprv treba pristúpiť k preskúmaniu druhého odvolacieho dôvodu a až neskôr k analýze prvého odvolacieho dôvodu.
O druhom odvolacom dôvode založenom na porušení zásady právnej sily rozhodnutej veci
Komisia v rámci druhého odvolacieho dôvodu tvrdí, že Súd pre verejnú službu porušil zásadu právnej sily rozhodnutej veci, ktorú predstavuje rozsudok z 10. júla 2012, AV/Komisia (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
).
Predovšetkým treba pripomenúť, že na to, aby sa zabezpečila tak stabilita práva a právnych vzťahov, ako aj riadny výkon spravodlivosti, je dôležité, aby sa nemohli napadnúť súdne rozhodnutia, ktoré sa stali konečnými po vyčerpaní dostupných opravných prostriedkov alebo po uplynutí lehôt stanovených na tieto opravné prostriedky (rozsudok z 30. septembra 2003, Köbler,
C‑224/01
,
EU:C:2003:513
, bod
), na základe čoho majú konečné súdne rozhodnutia právnu silu rozhodnutej veci.
Ďalej treba zdôrazniť, že právna sila rozhodnutej veci sa spája len so skutkovými a právnymi otázkami, o ktorých sa skutočne alebo nutne rozhodlo predmetným rozsudkom (pozri v tomto zmysle uznesenie zo 17. decembra 2009, Nijs/Dvor audítorov,
T‑567/08 P
,
EU:T:2009:523
, bod
, a rozsudok z 25. februára 2015, Walton/Komisia,
T‑261/14 P
,
EU:T:2015:110
, bod
) a že táto právna sila sa neviaže len na výrok tohto rozhodnutia, ale aj na jeho dôvody, ktoré sú nevyhnutnou podporou samotného výroku, a preto sú od neho neoddeliteľné (rozsudok z 19. apríla 2012, Artegodan/Komisia,
C‑221/10 P
,
EU:C:2012:216
, bod
).
Napokon bolo rozhodnuté, že aj keď sa výhrady vznesené na podporu žaloby čiastočne zhodujú s tými, ktoré boli uvedené v rámci predchádzajúcej inštancie, druhá žaloba sa nepovažuje za opakovanie prvej, ale za nový spor v rozsahu, v akom sa zakladá aj na iných skutkových a právnych dôvodoch (rozsudok z 13. septembra 2011, Michail/Komisia,
F‑100/09
,
EU:F:2011:132
, bod
; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok z 12. decembra 1996, Altmann a i./Komisia,
T‑177/94 a T‑377/94
,
EU:T:1996:193
, bod
).
Pokiaľ ide o prejednávanú vec, treba uviesť, že zrušenie rozhodnutia z 12. apríla 2010 a zrušenie rozhodnutia zo 16. septembra 2014, postupne rozsudkom z 10. júla 2012, AV/Komisia (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), a napadnutým rozsudkom, sa nezakladajú na rovnakých dôvodoch.
V rozsudku z 10. júla 2012, AV/Komisia (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), ktorý má právnu silu rozhodnutej veci, Súd pre verejnú službu totiž založil svoje rozhodnutie o zrušení rozhodnutia z 12. apríla 2010 na porušení postupu stanoveného v článku 32 PZOZ. V tomto kontexte jednoznačne zdôraznil, že nebolo potrebné preskúmať výhradu založenú na porušení zásady dodržania primeranej lehoty.
Kladie sa však otázka, či už v dôvodoch rozsudku z 10. júla 2012, AV/Komisia (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), ktoré predstavujú nevyhnutnú podporu jeho výroku, Súd pre verejnú službu zaujal stanovisko k otázke existencie porušenia zásady dodržania primeranej lehoty a, v prípade potreby, o vplyve tohto porušenia na prijatie nového rozhodnutia podľa postupu uvedeného v článku 32 PZOZ.
Treba konštatovať, že zo žiadneho bodu rozsudku z 10. júla 2012, AV/Komisia (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), nevyplýva, že Súd pre verejnú službu mal v úmysle zaujať stanovisko, priamym alebo nepriamym spôsobom, o otázke existencie porušenia zásady dodržania primeranej lehoty a,
a fortiori
, o následkoch tohto porušenia.
Na rozdiel od toho, čo v podstate tvrdí Komisia, skutočnosť, že Súd pre verejnú službu v rozsudku z 10. júla 2012, AV/Komisia (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), zrušil rozhodnutie z 12. apríla 2010 na základe porušenia článku 32 PZOZ, nemožno vykladať ako zaujatie stanoviska, ktorým by tento súd implicitne odpovedal na otázku o existencii porušenia zásady dodržania primeranej lehoty a týmto spôsobom oprávnil OOUPZ zrušiť rozhodnutie z 12. apríla 2010 a prijať nové rozhodnutie podľa postupu uvedeného v článku 32 PZOZ, zabrániac tak definitívnym spôsobom akejkoľvek prípadnej diskusii o otázke existencie porušenia zásady dodržania primeranej lehoty a,
a fortiori
, o následkoch tohto porušenia.
Tento výklad je o to menej obhájiteľný, že je v rozpore s bodom 42 rozsudku z 10. júla 2012, AV/Komisia (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), v ktorom Súd pre verejnú službu výslovne uviedol, ako bolo pripomenuté v bode 33 vyššie, že nepovažoval za potrebné preskúmať ostatné žalobné dôvody.
Vyplýva z toho, že Komisia vychádzala z nesprávneho predpokladu, že Súd pre verejnú službu rozhodol o dôvode založenom na porušení zásady dodržania primeranej lehoty v rozsudku z 10. júla 2012, AV/Komisia (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
).
Treba navyše uviesť, že v prejednávanej veci sa dôvody, ktoré predstavovali nevyhnutnú podporu výroku rozsudku z 10. júla 2012, AV/Komisia (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), týkali iba článku 32 PZOZ. Preto aj keby Súd pre verejnú službu preskúmal dôvod založený na porušení zásady dodržania primeranej lehoty a došiel by k záveru o absencii tohto porušenia, alebo že toto porušenie nemalo vplyv na rozhodnutie, ktoré je predmetom žaloby, žiadne z odôvodnení týkajúcich sa tohto žalobného dôvodu by nemalo právnu silu rozhodnutej veci, pretože tieto nepredstavovali nevyhnutnú podporu výroku daného rozsudku.
Z uvedeného vyplýva, že druhý odvolací dôvod treba zamietnuť.
O prvom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom uplatnení zásady dodržania primeranej lehoty a porušení povinnosti odôvodnenia
Komisia v rámci prvého odvolacieho dôvodu tvrdí, že Súd pre verejnú službu nesprávne uplatnil zásadu dodržania primeranej lehoty. Súd pre verejnú službu predovšetkým nezohľadnil skutočnosť, že k zrušeniu rozhodnutia pre porušenie tejto zásady môže dôjsť len výnimočne. Nesprávne sa ďalej domnieval, že prílišné omeškanie pri prijímaní rozhodnutia zo 16. septembra 2014 mohlo ovplyvniť samotný obsah tohto rozhodnutia. Napokon odôvodnenie napadnutého rozsudku je v tomto smere nedostatočné v rozsahu, v akom Súd pre verejnú službu neuviedol dôvody, na základe ktorých uplynutie neprimerane dlhého času ovplyvnilo obsah tohto rozhodnutia.
AV odmieta argumentáciu Komisie. V prvom rade sa domnieva, že napadnutý rozsudok je dostatočne odôvodnený, keďže Súd pre verejnú službu v jeho bodoch 44 až 51 jasne uviedol dôvody, na základe ktorých sa domnieval, že primeraná lehota bola v prejednávanej veci prekročená, ako aj dôvody, na základe ktorých mohlo mať uplynutie neprimerane dlhého času vplyv na obsah rozhodnutia zo 16. septembra 2014. Tvrdí ďalej, že vzhľadom na uplynutie neprimerane dlhého času nemohol poskytnúť užitočné spresnenia k svojím vyhláseniam urobeným počas vstupnej lekárskej prehliadky. Vytýka Komisii, že nepožiadala lekára, ktorý vykonal túto vstupnú lekársku prehliadku a výročnú zdravotnú prehliadku v roku 2006, o spresnenie spôsobu, akým bola prehliadka vykonaná, a o uvedenie dôvodov, na základe ktorých vydal stanovisko o spôsobilosti bez výhrady v roku 2006, pričom vedel o jeho chorobe. Okrem toho zdôrazňuje, že Komisia doplnila jeho pracovný záväzok o zdravotnú výhradu až po tom, čo konštatovala, že bol postihnutý trvalou invaliditou považovanou za úplnú, ktorá mu bránila vykonávať jeho funkcie. Okrem toho konštatuje, že Súd pre verejnú službu v napadnutom rozsudku rozhodol, že posudková komisia sa nevyjadrila k inej otázke, a síce či by jeho choroba odôvodnila uplatnenie zdravotnej výhrady. V tomto kontexte uvádza, že Komisia porušila zásadu dodržania primeranej lehoty z dôvodu jej nečinnosti počas troch rokov a siedmich mesiacov. Napokon dodáva, že Komisia porušila článok 266 ZFEÚ tým, že neprijala opatrenia uvedené v rozsudku z 10. júla 2012, AV/Komisia (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), keďže protiprávne nepoverila posudkového lekára, aby preskúmal, či by jeho choroba odôvodnila uplatnenie zdravotnej výhrady.
Najskôr treba zdôrazniť, že Komisia vo svojej replike jasne a výslovne uviedla, že „konštatovanie [Súdu pre verejnú službu uvedené v napadnutom rozsudku, podľa ktorého] lehota na prijatie zdravotnej výhrady s retroaktívnym účinkom bola neprimeraná, nebolo spochybnené“ a spresnila, že „kritika napadnutého rozsudku sa týka záverov, ktoré [tento súd] vyvodil z tohto konštatovania, teda zrušenia sporného rozhodnutia“.
Treba teda uviesť, že Komisia nespochybňuje, že čakaním tri roky a sedem mesiacov po tom, čo bola informovaná o skutočnosti, že žalobca sám priznal, že počas vstupnej lekárskej prehliadky opomenul povedať o chorobe, ktorou trpel, pred prijatím rozhodnutia z 9. júla 2009, porušila zásadu dodržania primeranej lehoty. Nespochybňuje ani, že v dôsledku toho neboli ani rozhodnutia z 12. apríla 2010 a zo 16. septembra 2014 prijaté v primeranej lehote. Naproti tomu spochybňuje závery Súdu pre verejnú službu uvedené v napadnutom rozsudku, podľa ktorých uplynutie neprimerane dlhého času mohlo ovplyvniť samotný obsah rozhodnutia zo 16. septembra 2014.
Podľa judikatúry povinnosť dodržiavať primeranú lehotu pri vedení správnych konaní predstavuje všeobecnú zásadu práva Európskej únie, ktorej dodržiavanie zabezpečujú súdy Únie a ktorá je tiež prevzatá článkom 41 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie ako súčasť práva na riadnu správu vecí verejných (rozsudky z 11. apríla 2006, Angeletti/Komisia,
T‑394/03
,
EU:T:2006:111
, bod
, a zo 6. decembra 2012, Füller‑Tomlinson/Parlament,
T‑390/10 P
,
EU:T:2012:652
, bod
).
Porušenie zásady dodržania primeranej lehoty však vo všeobecnosti neodôvodňuje zrušenie rozhodnutia prijatého na záver správneho konania. Nedodržanie zásady primeranej lehoty totiž môže ovplyvniť platnosť správneho konania len v prípade, ak nadmerná dĺžka tohto konania môže mať vplyv na samotný obsah rozhodnutia prijatého na konci správneho konania (rozsudky zo 6. decembra 2012, Füller‑Tomlinson/Parlament,
T‑390/10 P
,
EU:T:2012:652
, bod
, a z 12. mája 2016, Guittet/Komisia,
F‑92/15
,
EU:F:2016:118
, bod
).
Navyše treba pripomenúť, že v osobitnom prípade, keď sa po vstupnej lekárskej prehliadke zistí, že zamestnanec neodpovedal presne a úplne na otázky, ktoré mu v súvislosti s jeho zdravotným stavom položil poverený lekár počas tejto prehliadky, OOUPZ môže zrušiť svoje pôvodné rozhodnutie o neuplatnení zdravotnej výhrady a prijať nové rozhodnutie, ktoré túto výhradu uplatní so spätným účinkom (rozsudok z 20. júla 2016, HC/Komisia,
F‑132/15
,
EU:F:2016:158
, bod
).
Prvý odvolací dôvod treba preskúmať s prihliadnutím na túto judikatúru.
Najprv treba preskúmať výhradu Komisie, podľa ktorej napadnutý rozsudok nie je dostatočne odôvodnený, keďže Súd pre verejnú službu neuviedol dôvody, na základe ktorých sa domnieval, že uplynutie neprimerane dlhého času mohlo ovplyvniť obsah rozhodnutia zo 16. septembra 2014.
Treba pripomenúť, že rozsudky Súdu pre verejnú službu musia byť dostatočne odôvodnené, aby mohol Všeobecný súd vykonávať svoje súdne preskúmanie. Odôvodnenie môže byť implicitné, avšak pod podmienkou, že umožní dotknutej osobe oboznámiť sa s dôvodmi, na základe ktorých súd prvého stupňa nevyhovel jej tvrdeniam a odvolaciemu súdu disponovať dostatočnými informáciami, aby mohol uskutočniť svoje súdne preskúmanie (rozsudky zo 16. decembra 2010, Lebedef/Komisia,
T‑52/10 P
,
EU:T:2010:543
, body
a
, a z 23. apríla 2015, BX/Komisia,
T‑352/13 P
,
EU:T:2015:225
, bod
). Okrem toho povinnosť odôvodnenia predstavuje podstatnú formálnu náležitosť, ktorú je potrebné odlišovať od otázky opodstatnenosti dôvodov, ktorá sa týka legality podstaty sporného rozhodnutia (rozsudky 2. apríla 1998, Komisia/Sytraval a Brink’s France,
C‑367/95 P
,
EU:C:1998:154
, bod
, a z 21. apríla 2004, M/Súdny dvor,
T‑172/01
,
EU:T:2004:108
, bod
).
V prejednávanej veci body 50 až 54 napadnutého rozsudku obsahujú dôvody, na základe ktorých sa Súd pre verejnú službu domnieval, že uplynutie neprimerane dlhého času mohlo mať vplyv na samotný obsah rozhodnutia prijatého na konci správneho konania, teda rozhodnutia zo 16. septembra 2014. Súd pre verejnú službu totiž vysvetlil, že prvé rozhodnutie o prijatí AV so zdravotnou výhradou, teda rozhodnutie z 9. júla 2009, bolo prijaté asi tri mesiace po skončení platnosti jeho pracovnej zmluvy, približne osem mesiacov po podaní jeho návrhu na posudkovú komisiu, viac než tri roky a sedem mesiacov po tom, ako sa OOUPZ dozvedel o jeho chorobe a po potvrdení zo strany posudkovej komisie, že trpel úplnou trvalou invaliditou z dôvodu tejto choroby. Súd pre verejnú službu z toho vyvodil, že rozhodnutie z 9. júla 2009 sa v skutočnosti zmenilo na rozhodnutie o vylúčení AV s okamžitou účinnosťou zo záruk stanovených v oblasti invalidity. V podstate sa teda domnieval, že uplynutie neprimerane dlhého času mohlo nevyhnutne ovplyvniť obsah tohto rozhodnutia.
Treba usúdiť, že toto odôvodnenie umožňuje Všeobecnému súdu vykonať svoje súdne preskúmanie a Komisii poznať dôvody, na základe ktorých Súd pre verejnú službu neuznal jej argumenty. Z toho vyplýva, že výhrada Komisie založená na porušení povinnosti odôvodnenia musí byť zamietnutá.
Pokiaľ ide o vec samu, treba preskúmať, či sa Súd pre verejnú službu mohol oprávnene domnievať, že porušenie zásady dodržania primeranej lehoty mohlo mať vplyv na obsah rozhodnutia zo 16. septembra 2014.
Treba predovšetkým pripomenúť, že v rozhodnutí zo 16. septembra 2014 OOUPZ uviedol, že vychádzal zo záverov lekárov, členov posudkovej komisie, prijatých 30. apríla 2013, podľa ktorých „pokiaľ by [AV] nahlásil svoju chorobu vyšetrujúcemu lekárovi počas vstupnej lekárskej prehliadky, jeho choroba by odôvodnila uplatnenie zdravotnej výhrady stanovenej v článku 32 PZOZ“. Z rozhodnutia OOUPZ vyplýva, že rozhodnutie o prijatí AV so zdravotnou výhradou bolo založené výlučne na chorobe, ktorú mal oznámiť počas vstupnej lekárskej prehliadky, ale nie na jej vývoji po tejto prehliadke.
Súd pre verejnú službu však rozhodol v bodoch 50 až 53 napadnutého rozsudku, že uplynutie neprimerane dlhého času medzi okamihom, keď sa OOUPZ dozvedel o existencii choroby AV a rozhodnutím z 9. júla 2009 o jeho prijatí so zdravotnou výhradou, malo vplyv na obsah tohto rozhodnutia (a v dôsledku toho na obsah rozhodnutí z 12. apríla 2010 a zo 16. septembra 2014). Uviedol totiž viacero okolností, ktoré nastali v priebehu neprimerane dlhého obdobia, a síce že rozhodnutie z 9. júla 2009 bolo prijaté po skončení pracovnej zmluvy, po podaní návrhu AV na posudkovú komisiu, niekoľko rokov po tom, čo sa OOUPZ dozvedel o jeho chorobe a po potvrdení zo strany posudkovej komisie, že AV bol postihnutý úplnou trvalou invaliditou. Domnieval sa, že z dôvodu uvedených udalostí, ktoré nastali v priebehu tohto dlhého obdobia, rozhodnutie prijať AV so zdravotnou výhradou so spätným účinkom ku dňu jeho nástupu do služobného pomeru sa v praxi zmenilo na rozhodnutie o jeho vylúčení, s okamžitým účinkom, zo záruk stanovených v oblasti invalidity pre už existujúcu invaliditu.
Treba zastávať názor, že Súd pre verejnú službu sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď na základe okolností opísaných v bode 55 vyššie došiel k záveru, že uplynutie neprimerane dlhého času malo vplyv na obsah rozhodnutia zo 16. septembra 2014.
Je totiž potrebné uviesť, že OOUPZ v prejednávanej veci prijal dve samostatné rozhodnutia, a síce rozhodnutie prijaté pri uplatnení článku 33 PZOZ, smerujúce k zaradeniu AV do úplnej trvalej invalidity a rozhodnutie prijaté podľa článku 32 PZOZ, smerujúce k prijatiu AV so zdravotnou výhradou. Rozhodnutia boli teda prijaté na základe kritérií stanovených v každom z týchto ustanovení.
V tomto smere treba uviesť, že hoci je z časového hľadiska rozhodnutie o prijatí so zdravotnou výhradou prijímané počas vstupnej lekárskej prehliadky a vo všeobecnosti tak predchádza záverom posudkovej komisie a rozhodnutiu OOUPZ o zaradení zamestnanca do invalidity, len z dôvodu osobitných okolností prejednávanej veci bolo rozhodnutie o prijatí so zdravotnou výhradou prijaté až po záveroch týkajúcich zaradenia do invalidity a po skončení pracovnej zmluvy.
Vzhľadom na to, že rozhodnutie zo 16. septembra 2014„sa v praxi zmenilo“ na rozhodnutie o vylúčení AV s okamžitým účinkom zo záruk stanovených v oblasti invalidity, Súd pre verejnú službu vychádzal v prejednávanej veci z predpokladu, že pokiaľ k rozhodnutiu o prijatí so zdravotnou výhradou z dôvodu choroby dôjde po záveroch týkajúcich sa zaradenia do invalidity pre tú istú chorobu a po skončení pracovnej zmluvy, tieto okolnosti majú automaticky vplyv na obsah tohto rozhodnutia. S ohľadom na skutočnosť, že rozhodnutie o prijatí so zdravotnou výhradou bolo založené iba na informáciách, ktoré mal žalobca uviesť počas vstupnej lekárskej prehliadky, samotné okolnosti, že k rozhodnutiu o prijatí so zdravotnou výhradou došlo po skončení pracovnej zmluvy a po záveroch posudkovej komisie o priznaní invalidity, neumožňujú samy osebe dospieť k záveru o existencii vplyvu uplynutia neprimerane dlhého času na obsah tohto rozhodnutia.
Okrem toho, ako bolo uvedené v bode 47 vyššie, treba pripomenúť, že v osobitnom prípade, keď sa po vstupnej lekárskej prehliadke ukáže, že zamestnanec neodpovedal presne a úplne na otázky, ktoré mu v súvislosti s jeho zdravotným stavom položil poverený lekár počas tejto prehliadky, OOUPZ môže zrušiť svoje pôvodné rozhodnutie neuplatniť zdravotnú výhradu a prijať nové rozhodnutie, ktoré túto výhradu uplatní so spätným účinkom (rozsudok z 20. júla 2016, HC/Komisia,
F‑132/15
,
EU:F:2016:158
, bod
).
Napadnutý rozsudok neobsahuje žiadnu konkrétnu skutočnosť umožňujúcu konštatovať, ako to vyžaduje judikatúra citovaná v bode 46 vyššie, že uplynutie neprimerane dlhého času mohlo mať vplyv, z hľadiska právneho alebo vecného, na rozhodnutie o prijatí so zdravotnou výhradou.
Inými slovami okolnosti, z ktorých vychádza Súd pre verejnú službu v napadnutom rozsudku, neumožňujú dospieť k záveru, že rozhodnutie zo 16. septembra 2014 mohlo mať iný obsah, pokiaľ by bolo prijaté pred závermi posudkovej komisie alebo pred skončením pracovnej zmluvy.
Pri absencii akejkoľvek konkrétnej skutočnosti smerujúcej k preukázaniu skutočného alebo možného vplyvu uplynutia neprimerane dlhého času na rozhodnutie zo 16. septembra 2014, vylúčenie AV zo záruk stanovených v oblasti invalidity nemožno považovať za výsledok toho, že v praxi došlo k zmene rozhodnutia o prijatí so zdravotnou výhradou. Naopak, uvedený záver nemožno v tomto štádiu vysvetliť inak než ako následok dvoch samostatných rozhodnutí, prvého rozhodnutia o prijatí AV so zdravotnou výhradou z dôvodu choroby, ktorá existovala pred jeho prijatím do zamestnania a v súvislosti s ktorou posudková komisia dospela k záveru, že pokiaľ by bola oznámená počas vstupnej lekárskej prehliadky, odôvodnila by uplatnenie zdravotnej výhrady, a druhého rozhodnutia o priznaní úplnej trvalej invalidity AV z dôvodu tejto choroby.
Vzhľadom na vyššie uvedené je prvý odvolací dôvod dôvodný. Treba preto vyhovieť odvolaniu a zrušiť napadnutý rozsudok.
O dôsledkoch zrušenia napadnutého rozsudku
Podľa článku 4 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) 2016/1192 zo 6. júla 2016 o prenesení právomoci rozhodovať v prvom stupni v sporoch medzi Európskou úniou a jej zamestnancami na Všeobecný súd (
Ú. v. EÚ L 200, 2016, s. 137
), ak Všeobecný súd zruší rozhodnutie Súdu pre verejnú službu, ale súčasne dospeje k záveru, že stav konania nedovoľuje rozhodnúť vo veci, postúpi vec inej komore, než je komora, ktorá rozhodovala o odvolaní.
Súd pre verejnú službu v prejednávanej veci nepreskúmal prvý dôvod založený na porušení článku 32 PZOZ, ani druhý dôvod založený na porušení podmienok požadovaných na zrušenie aktu, ktorým vznikli subjektívne práva. Všeobecný súd sa preto domnieva, že nemôže rozhodnúť vo veci. Vec treba preto postúpiť inej komore Všeobecného súdu než je komora, ktorá rozhodovala o tomto odvolaní.
O trovách
Vzhľadom na to, že vec bola postúpená inej komore Všeobecného súdu než je komora, ktorá rozhodovala o tomto odvolaní, o trovách tohto odvolacieho konania sa rozhodne neskôr.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (odvolacia komora)
rozhodol takto:

1.
Rozsudok Súdu pre verejnú službu Európskej únie (druhá komora) z 21. júla 2016, AV/Komisia (F‑91/15) sa zrušuje.

2.
Vec sa postupuje inej komore Všeobecného súdu než je komora, ktorá rozhodovala o tomto odvolaní.

3.
O trovách konania sa rozhodne neskôr.

Jaeger
Prek
Dittrich
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 17. mája 2018.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.