CELEX: 62021CJ0329
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Telekomunikācijas
Elektronisko komunikāciju tīkli un pakalpojumi
Direktīva 2002/21/EK (pamatdirektīva)
4. panta 1. punkts
Direktīva 2002/20/EK (atļauju izsniegšanas direktīva)
7. pants
Frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršana
Izsoles procedūra
Holdinga sabiedrība, kas nav reģistrēta kā elektronisko sakaru pakalpojumu nodrošinātāja attiecīgajā dalībvalstī
Izslēgšana no līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras
Tiesības pārsūdzēt lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/21/EK (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (
OV 2002, L 108, 33. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/140/EK (
OV 2009, L 337, 37. lpp.
) (turpmāk tekstā –“pamatdirektīva”), 4. panta 1. punktu; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/20/EK (2002. gada 7. marts) par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) (
OV 2002, L 108, 21. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2009/140 (turpmāk tekstā – “atļauju izsniegšanas direktīva”), 7. pantu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
DIGI Communications NV
un
Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Hivatala
(Valsts plašsaziņas līdzekļu un komunikāciju birojs, Ungārija; turpmāk tekstā – “
NMHH
”) par lēmumu, ko pēdējais minētais pieņēma izsoles procedūras noslēgumā, piešķirdams frekvenču izmantošanas tiesības 5G ieviešanas atbalstam un citiem bezvadu platjoslas komunikāciju pakalpojumiem (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu”).
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Pamatdirektīva
Pamatdirektīvas 4. panta “Pārsūdzības tiesības” 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina to, ka valstī darbojas efektīvs mehānisms, lai jebkuram lietotājam vai uzņēmumam, kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus un/vai pakalpojumus un ko ir ietekmējis valsts regulatīvās iestādes [(turpmāk tekstā – “VRI”)] lēmums, būtu tiesības pārsūdzēt lēmumu pārsūdzības iestādē, kas ir neatkarīga no iesaistītajām pusēm. Šai iestādei, kas var būt tiesa, ir attiecīga lietpratība, lai tā varētu efektīvi pildīt savas funkcijas. Dalībvalstis nodrošina to, ka tiek pienācīgi ņemti vērā lietas apstākļi un ka ir izveidots efektīvs pārsūdzības mehānisms.
[..]”
Šīs direktīvas 8. panta “Politikas mērķi un reglamentējoši principi” 2. un 5. punktā ir noteikts:
“2.   [VRI] veicina konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu, elektronisko komunikāciju pakalpojumu un saistīto iekārtu un pakalpojumu nodrošināšanā,
inter alia
:
a)
nodrošinot to, ka lietotājiem, tostarp lietotājiem ar invaliditāti, gados vecākiem lietotājiem un lietotājiem ar īpašām sociālajām vajadzībām, tiek sagādātas maksimālas priekšrocības izvēles, cenas un kvalitātes ziņā;
b)
panākot to, ka elektronisko komunikāciju nozarē, tostarp satura izplatīšanas jomā, nenotiek konkurences traucēšana vai ierobežošana;
d)
veicinot efektīvu radio frekvenču un numuru resursu izmantošanu un nodrošinot to efektīvu pārvaldību.
[..]
5.   [VRI], īstenojot 2., 3. un 4. punktā minētos politikas mērķus, piemēro objektīvus, pārskatāmus, nediskriminējošus un samērīgus reglamentēšanas principus,
inter alia
:
[..]
c)
nodrošinot konkurenci patērētāju interesēs un vajadzības gadījumā veicinot infrastruktūras konkurenci;
[..].”
Atļauju izsniegšanas direktīva
Atļauju izsniegšanas direktīvas 2. pantā “Definīcijas” ir paredzēts:
“1.   Šajā direktīvā piemēro [pamatdirektīvas] 2. pantā noteiktās definīcijas.
2.   Piemēro arī šādu definīciju:
“vispārējā atļauja” ir tiesiskais regulējums, ko saskaņā ar šo direktīvu izveidojusi dalībvalsts, paredzot tiesības nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus un nosakot nozarei specifiskus pienākumus, kas var attiekties uz visiem vai uz atsevišķiem elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu veidiem.”
Atļauju izsniegšanas direktīvas 3. pantā “Elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu vispārēju atļauju izsniegšana” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina brīvību nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus saskaņā ar šajā direktīvā paredzētajiem noteikumiem. Šajā sakarā dalībvalstis neierobežo uzņēmumu nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus, izņemot gadījumus, kad tas ir nepieciešams Līguma 46. panta 1. punktā minēto iemeslu dēļ.
2.   Elektronisko komunikāciju tīklu vai elektronisko komunikāciju pakalpojumu nodrošināšana, neierobežojot 6. panta 2. punktā minētos īpašos pienākumus vai 5. pantā minētās izmantošanas tiesības, var tikai būt pakļauta vispārēju atļauju izsniegšanai. Attiecīgajam uzņēmumam var pieprasīt iesniegt paziņojumu, bet tam var nepieprasīt iegūt skaidru lēmumu vai jebkādu citu administratīvu aktu no [VRI] pirms to tiesību izmantošanas, kas izriet no atļaujas. Pēc paziņojuma, ja tāds ir nepieciešams, uzņēmums var uzsākt darbību, nepieciešamības gadījumā saskaņā ar noteikumiem par izmantošanas tiesībām, kas minētas 5., 6. un 7. pantā.
[..]
3.   Paziņojums, kas minēts 2. punktā, neiekļauj vairāk kā juridiskas vai fiziskas personas deklarāciju [VRI] par nolūku uzsākt elektronisko komunikāciju tīklu vai pakalpojumu nodrošināšanu, un minimālās informācijas sniegšanu, kas nepieciešama, lai ļautu [VRI] veidot elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošinātāju reģistru vai sarakstu. Šai informācijai ir jābūt ierobežotai līdz līmenim, kas ir nepieciešams nodrošinātāja noteikšanai, tāda kā uzņēmuma reģistrācijas numuri, nodrošinātāja kontaktpersonas, adrese, īss tīkla vai pakalpojuma apraksts un paredzētais datums darbības uzsākšanai.”
Atļauju izsniegšanas direktīvas 6. panta “Nosacījumi, kas pievienoti vispārējai atļaujai un tiesībām izmantot radio frekvences un numurus, un īpaši pienākumi” 1. punktā ir noteikts:
“Izsniedzot vispārējo atļauju elektronisko komunikāciju tīklu vai pakalpojumu nodrošināšanai un radiofrekvenču izmantošanas tiesības, un numuru izmantošanas tiesības, drīkst piemērot tikai pielikumā minētos nosacījumus. Šādi nosacījumi ir nediskriminējoši, samērīgi un pārredzami, un attiecībā uz radiofrekvenču izmantošanas tiesībām tie ir saskaņā ar Direktīvas 2002/21/EK (pamatdirektīva) 9. pantu.”
Atļauju izsniegšanas direktīvas 7. pantā “Procedūras piešķiramo radiofrekvenču izmantošanas tiesību daudzuma ierobežošanai” ir noteikts:
“1.   Ja dalībvalsts izvērtē, vai ierobežot piešķiramo radiofrekvenču izmantošanas tiesību skaitu vai pagarināt spēkā esošo tiesību termiņu citādi nekā saskaņā ar šādās tiesībās paredzētajiem nosacījumiem, tā
inter alia
:
a)
pienācīgi izsver nepieciešamību palielināt labumu lietotājiem un veicināt konkurences attīstību;
[..].
3.   Ja radiofrekvenču izmantošanas tiesību piešķiršana ir jāierobežo, dalībvalstis piešķir šādas tiesības, pamatojoties uz atlases kritērijiem, kam jābūt objektīviem, pārredzamiem, nediskriminējošiem un samērīgiem. Visus atlases kritērijus nosaka, pienācīgi ņemot vērā [pamatdirektīvas] 8. panta mērķu sasniegšanu un minētās direktīvas 9. panta prasību izpildi.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
2019. gada 18. jūlijā
NMHH
sāka izsoles procedūru ar mērķi piešķirt frekvenču izmantošanas tiesības 5G ieviešanas atbalstam un citiem bezvadu platjoslas komunikāciju pakalpojumiem (turpmāk tekstā – “apstrīdētā izsoles procedūra”) saskaņā ar sīki izstrādātiem noteikumiem “konsultāciju dokumentācijā”, kas tika publicēta tajā pašā dienā.
DIGI Communications
, saskaņā ar Nīderlandes tiesībām dibināta sabiedrība, kas nav reģistrēta Ungārijā kā elektronisko komunikāciju pakalpojumu nodrošinātāja, pieteicās kā pretendente apstrīdētajā izsoles procedūrā.
NMHH
uzskatīja, ka šis piedāvājums nav oficiāli spēkā, jo šīs iestādes ieskatā
DIGI Communications
ļaunprātīgi izmantoja savas tiesības piedalīties šajā procedūrā un bija rīkojusies ar mērķi apiet minēto procedūru, mēģinādama maldināt minēto iestādi.
Proti,
NMHH
ieskatā
DIGI Communications
pieteicās kā pretendente sava Ungārijas meitasuzņēmuma
DIGI Távközlési és Szolgáltató Korlátolt Felelősségű Társaság
, kas ir saskaņā ar Ungārijas tiesībām reģistrēta sabiedrība un tur nodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumus, vietā. Šī meitasuzņēmuma iespējamā kandidatūra esot tikusi izslēgta no apstrīdētās izsoles procedūras saskaņā ar izslēgšanas pamatu, kas paredzēts konsultāciju dokumentācijā.
Pēc lēmuma par
DIGI Communications
izslēgšanu pieņemšanas
NMHH
turpināja apstrīdēto izsoles procedūru.
DIGI Communications
lēmumu par izslēgšanu pārsūdzēja tiesā.
Kúria
(Augstākā tiesa, Ungārija) tās prasību pirmajā instancē un otrajā instancē noraidīja.
Tikmēr
NMHH
pieņēma apstrīdēto lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, ar kuru frekvenču izmantošanas tiesības, kas bija apstrīdētās izsoles procedūras priekšmets, tā piešķīra trim elektronisko komunikāciju pakalpojumu nodrošinātājiem, kuri darbojas Ungārijas tirgū.
Ar prasību, kura celta
Fővárosi Törvényszék
(Galvaspilsētas Budapeštas tiesa, Ungārija), kas ir iesniedzējtiesa,
DIGI Communications
lūdza atcelt pārsūdzēto lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, pamatodama savu
locus standi
ar tās kā “ietekmēta uzņēmuma” statusu pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izpratnē.
Iesniedzējtiesa šaubās par minētās tiesību normas interpretāciju, konstatēdama, ka pamatdirektīvā šis jēdziens “ietekmēts uzņēmums” nav definēts, un it īpaši atsaucoties uz 2008. gada 21. februāra spriedumu Tele2 Telecommunication (
C‑426/05
,
EU:C:2008:103
) un 2015. gada 22. janvāra spriedumu T‑Mobile Austria (
C‑282/13
,
EU:C:2015:24
). Konkrētāk, tā atsaucas uz trim nosacījumiem, kurus Tiesa izvērtēja lietās, kurās tika pasludināti šie spriedumi, lai pierādītu, ka uzņēmums ir ietekmēts pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izpratnē.
Šīs tiesas ieskatā ar šiem nosacījumiem tiek pierādīts, ka, pirmkārt, attiecīgais uzņēmums nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus un ir attiecīgās VRI lēmuma adresāta vai adresātu konkurents, otrkārt, šis lēmums ir pieņemts procedūrā, kuras mērķis ir aizsargāt konkurenci, un, treškārt, minētais lēmums var ietekmēt šī uzņēmuma stāvokli tirgū.
Šādos apstākļos
Fővárosi Törvényszék
(Galvaspilsētas Budapeštas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
a)
Vai citā dalībvalstī reģistrētu un darbojošos uzņēmumu, kas pats nesniedz tādus pašus elektronisko komunikāciju pakalpojumus tirgū, uz kuru attiecas [VRI] lēmums, var uzskatīt par konkurentu uzņēmumiem, kas ir minētā lēmuma adresāti, [pamatdirektīvas] 4. panta 1. punkta izpratnē, ja uzņēmums, kuru tas tieši kontrolē, ir pakalpojumu sniedzējs konkrētajā tirgū un konkurē tajā ar uzņēmumiem, kas ir attiecīgā lēmuma adresāti?
b)
Vai, lai atbildētu uz pirmā jautājuma a) daļu, ir jāpārbauda, vai mātesuzņēmums, kas vēlas celt prasību, veido vienu ekonomisku vienību ar uzņēmumu, kuru tas kontrolē un kurš darbojas konkrētajā tirgū kā konkurents?
2)
a)
Vai [VRI] rīkotā izsoles procedūra, kas attiecas uz frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanu 5G ieviešanas atbalstam un citiem bezvadu un platjoslas pakalpojumiem pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta un atļauju izsniegšanas direktīvas 7. panta izpratnē ir procedūra, kuras mērķis ir nodrošināt konkurences aizsardzību? Vai ir jāinterpretē arī tādējādi, ka [VRI] lēmuma, ar ko tiek paziņoti minētās izsoles procedūras rezultāti, mērķis ir aizsargāt konkurenci šajā nozīmē?
b)
Ja Tiesa uz otrā jautājuma a) daļu atbildētu apstiprinoši, vai lēmumā izvirzīto konkurences aizsardzības mērķi ietekmē tas, ka [VRI] ar atsevišķā nolēmumā iekļautu galīgu lēmumu atteicās reģistrēt prasītāja uzņēmuma piedāvājumu, kā rezultātā minētais uzņēmums nevarēja piedalīties izsoles procedūrā un tādējādi nebija lēmuma par šīs procedūras rezultātiem adresāts?
3)
a)
Vai pamatdirektīvas 4. panta 1. punkts, skatot to kopsakarā ar [Hartas] 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiesības pārsūdzēt [VRI] lēmumu ir piešķirtas tikai tādam uzņēmumam:
–
kura stāvokli tirgū lēmums ietekmē tieši un faktiski vai
–
attiecībā uz kuru tiek pierādīts, ka tā stāvokli tirgū, ļoti iespējams, var ietekmēt lēmums, vai arī
–
kura stāvokli tirgū lēmums var ietekmēt tieši vai netieši?
b)
Vai trešā jautājuma a) daļā minētā ietekme pati par sevi ir pierādīta ar to, ka uzņēmums bija iesniedzis savu piedāvājumu izsoles procedūrā, proti, tas vēlējās piedalīties procedūrā, bet tas nebija iespējams, jo [uzņēmums] neizpildīja [noteiktās] prasības, vai arī tiesa likumīgi var pieprasīt iesniegt pierādījumus par šo ietekmi?
4)
Vai, ņemot vērā uz pirmo, otro un trešo prejudiciālo jautājumu sniegtās atbildes, pamatdirektīvas 4. panta 1. punkts, skatot to kopsakarā ar [Hartas] 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzējs uzņēmums, kurš uzskata, ka to ir ietekmējis [VRI] lēmums, ar ko tika paziņoti rezultāti izsoles procedūrā, kas attiecas uz frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanu 5G ieviešanas atbalstam un citiem bezvadu platjoslas komunikāciju pakalpojumiem, un tādējādi tas to var pārsūdzēt, ir tāds uzņēmums:
a)
kurš konkrētajā tirgū neveic ar pakalpojumu sniegšanu saistītu saimniecisko darbību, bet tieši kontrolē uzņēmumu, kas nodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumus konkrētajā tirgū; un
b)
kuram ar [VRI] galīgu lēmumu tika atteikta piedāvājuma reģistrācija izsoles procedūrā, pirms tika pieņemts lēmums, ar ko tika paziņoti apstrīdētās izsoles procedūras rezultāti, un tādējādi tas tika izslēgts no turpmākas dalības izsoles procedūrā?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pieņemamību
Savos apsvērumos
NMHH
apgalvo, ka prejudiciālajiem jautājumiem pamatlietas atrisināšanā nav nozīmes. Tas būtībā uzskata, ka jautājums par pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta piemērošanu šajā gadījumā nerodas, jo Ungārijas tiesību sistēmā ir paredzēti tiesību aizsardzības līdzekļi, kas ir pieejami uzņēmumiem, kuri, kā
DIGI Communications
, ir izslēgti no tādas izsoles procedūras kā pamatlietā aplūkotā un kurus, izmantojot šos tiesību aizsardzības līdzekļus, vairs nevar uzskatīt par tādiem, ko ietekmē lēmums par šādas procedūras izbeigšanu.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tikai valsts tiesa, kas izskata strīdu un uzņemas atbildību par turpmāko tiesas nolēmumu, var, izvērtējot katras konkrētās lietas apstākļus, noteikt gan prejudiciāla nolēmuma nepieciešamību sprieduma pieņemšanas vajadzībām, gan Tiesai uzdoto jautājumu nozīmību. Tādēļ, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jālemj. Atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālo jautājumu Tiesa var tikai tad, ja ir acīmredzams, ka Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesību apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2018. gada 2. oktobris, Ministerio Fiscal,
C‑207/16
,
EU:C:2018:788
,
45.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā, kā izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, uzdotie jautājumi it īpaši attiecas uz pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta un atļauju izsniegšanas direktīvas 7. panta interpretāciju. Turklāt lūgtā interpretācija šķiet nepieciešama pamatstrīda, kura esamība turklāt netiek apstrīdēta, atrisināšanai, un iesniedzējtiesa šajā nolēmumā ir sniegusi pietiekamus faktiskos un tiesiskos apstākļus, lai ļautu Tiesai sniegt lietderīgu atbildi uz šiem jautājumiem. Tāpat
NMHH
izvirzītie argumenti būtībā attiecas gan uz Savienības tiesību normu, par kurām ir uzdoti prejudiciālie jautājumi, piemērošanas jomu, gan tvērumu un tālab arī interpretāciju. Tātad šādi argumenti, kas skar uzdoto jautājumu būtību, nav iemesls to nepieņemamībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 27. oktobris, Proximus (Publiski pieejami elektroniski abonentu saraksti),
C‑129/21
,
EU:C:2022:833
,
59.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādos apstākļos jākonstatē, ka šie jautājumi ir pieņemami.
Par lietas būtību
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu ieviestajā sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu procedūrā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu tai izlemt tās izskatīšanā esošo lietu. Šajā nolūkā Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārformulē tai iesniegtie jautājumi. Turklāt Tiesai var nākties ņemt vērā tādas Savienības tiesību normas, uz kurām valsts tiesa sava jautājuma izklāstā nav atsaukusies (spriedums, 2020. gada 14. maijs, T‑Systems Magyarország,
C‑263/19
,
EU:C:2020:373
,
45.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu, kas jāizskata vispirms, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai atļauju izsniegšanas direktīvas 7. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka atlases procedūras frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanas nolūkā un šīs procedūras noslēgumā pieņemtā lēmuma par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu mērķis ir aizsargāt konkurenci, un – apstiprinošas atbildes uz šo jautājumu gadījumā – vai faktu, ka šādā procedūrā ietilpst pārbaudes posms par iespējamo pretendentu atbilstību specifikācijām, kas ar tiem saistītas, kā dēļ pretendentu var galīgi izslēgt no šīs procedūras, var uzskatīt par šim mērķim neatbilstīgu.
Pirmām kārtām, jānorāda – no vienas puses, atļauju izsniegšanas direktīvas 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir prasīts, lai dalībvalstis, izvērtējot, vai ir lietderīgi ierobežot piešķiramo radiofrekvenču izmantošanas tiesību daudzumu vai pagarināt esošo tiesību termiņu saskaņā ar kārtību, kas nav paredzēta minētajās tiesībās, pienācīgi ņem vērā vajadzību veicināt konkurenci. No otras puses, šī panta 3. punktā ir precizēts, ka tad, ja šādu izmantošanas tiesību piešķiršana ir jāierobežo, dalībvalstis tās piešķir, pamatojoties uz atlases kritērijiem, kuri ir objektīvi, pārskatāmi, nediskriminējoši un samērīgi un kuros ir pienācīgi jāņem vērā pamatdirektīvas 8. pantā noteiktie mērķi.
Kā Tiesa jau ir nospriedusi, ar pamatdirektīvas 8. pantu dalībvalstīm tiek uzlikts pienākums nodrošināt, ka VRI veic visus vajadzīgos pasākumus, lai veicinātu konkurenci elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniegšanas jomā, garantējot, ka konkurence elektronisko komunikāciju nozarē netiek ne traucēta, ne ierobežota, un novēršot atlikušos šķēršļus šo pakalpojumu sniegšanai Savienības mērogā (spriedums, 2017. gada 26. jūlijs, Persidera,
C‑112/16
,
EU:C:2017:597
,
37.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt šajā gadījumā piemērojamā tiesiskā regulējuma pamatā tostarp ir mērķis panākt efektīvu un neizkropļotu konkurenci un tās attīstību, it īpaši – ievērojot vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principus (spriedums, 2017. gada 26. jūlijs, Persidera,
C‑112/16
,
EU:C:2017:597
,
42.
punkts).
No iepriekš minētā izriet, ka tādas procedūras kā apstrīdētā izsoles procedūra un tālab lēmuma par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, kas tiek pieņemts šajā procedūrā, mērķis ir veicināt un attīstīt efektīvu un neizkropļotu konkurenci, ievērojot vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principus.
Otrām kārtām, jānorāda, ka iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šis mērķis veicināt un attīstīt efektīvu un neizkropļotu konkurenci tiek apšaubīts tādēļ, ka ar atsevišķu lēmumu attiecīgā VRI ir atteikusies reģistrēt tā uzņēmuma piedāvājumu, kurš tādēļ vairs nav lēmuma, ar ko noslēdz attiecīgo izsoles procedūru, adresāts.
Attiecībā uz radiofrekvenču piešķiršanas procedūrām šajā gadījumā piemērojamais tiesiskais regulējums to ierobežotā skaita un efektīvas pārvaldības nodrošināšanas dēļ principā ļauj ierobežot piešķiramo radiofrekvenču izmantošanas tiesību daudzumu (spriedums, 2017. gada 26. jūlijs, Europa Way un Persidera,
C‑560/15
,
EU:C:2017:593
,
73.
punkts). Šajā ziņā dalībvalstīm, ievērojot piemērojamajā tiesiskajā regulējumā noteiktos mērķus un pienākumus, ir brīvība izvēlēties īstenot konkurētspējīgas vai salīdzinošas atlases procedūras, kā arī to, vai tās ir par maksu vai bezmaksas, un valsts tiesai ir jāpārbauda, vai šāda atlases procedūra atbilst šiem mērķiem un pienākumiem (spriedums, 2017. gada 26. jūlijs, Europa Way un Persidera,
C‑560/15
,
EU:C:2017:593
,
65.
un
66.
punkts).
No tā izriet, ka dalībvalstīm ir rīcības brīvība attiecībā uz to organizēto frekvenču piešķiršanas procedūru raksturu un kārtību un principā nekas neļauj uzskatīt, ka šāda procedūra nevar ietvert pārbaudes posmu par iespējamo pretendentu atbilstību VRI noteiktajām specifikācijām, un tas attiecīgā gadījumā nozīmē, ka no šīs procedūras tiek izslēgtas atsevišķas struktūras, kuras ir bijušas pretendentes, ar nosacījumu, ka minēto procedūru visā tās kopumā var uzskatīt par atbilstošu atļauju izsniegšanas direktīvas 7. pantā noteiktajām prasībām un nosacījumiem.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka atļauju izsniegšanas direktīvas 7. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka atlases procedūras frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanas nolūkā un šīs procedūras noslēgumā pieņemtā lēmuma par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu mērķis ir veicināt un attīstīt efektīvu un neizkropļotu konkurenci, ievērojot vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principus. Fakts, ka šādā procedūrā ir ietverts pārbaudes posms par iespējamo pretendentu atbilstību specifikācijām, kas ar tiem saistītas, nav pretrunā šim mērķim ar nosacījumu, ka minētā procedūra kopumā atbilst 7. pantā paredzētajām prasībām un nosacījumiem.
Par pirmo, trešo un ceturto jautājumu
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatdirektīvas 4. pants ir Hartas 47. pantā garantētā efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa izpausme, atbilstoši kuram dalībvalstu tiesām ir jānodrošina indivīdiem no Savienības tiesībām izrietošo tiesību aizsardzība (spriedums, 2016. gada 13. oktobris, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej un Petrotel,
C‑231/15
,
EU:C:2016:769
,
20.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Pamatdirektīvas 4. pantā minētajā gadījumā pienākums nodrošināt efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas izriet no šī panta, ir jāattiecina gan uz lietotājiem, gan uzņēmumiem, kuri var atsaukties uz tiesībām, kas izriet no Savienības tiesiskās kārtības, it īpaši direktīvām par elektroniskajām komunikācijām, un kuru tiesības skar VRI lēmums (spriedums, 2015. gada 22. janvāris, T‑Mobile Austria,
C‑282/13
,
EU:C:2015:24
,
34.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, tā kā saskaņā ar pamatdirektīvas 8. panta 2. punktu VRI – kā atgādināts šī sprieduma 26. punktā – veicina konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu, elektronisko komunikāciju pakalpojumu, kā arī saistīto iekārtu un pakalpojumu nodrošināšanā,
inter alia
nodrošinot, ka nepastāv konkurences kropļošana vai ierobežošana elektronisko komunikāciju nozarē, šaura pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta interpretācija, saskaņā ar kuru šajā tiesību normā nav piešķirtas tiesības celt prasību citām personām, kas nav VRI lēmumu adresātes, būtu grūti savienojama ar vispārīgajiem mērķiem un regulatīvajiem principiem, kas attiecībā uz VRI izriet no pamatdirektīvas 8. panta, it īpaši ar mērķi veicināt konkurenci (spriedums, 2015. gada 22. janvāris, T‑Mobile Austria,
C‑282/13
,
EU:C:2015:24
,
36.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatdirektīvas 4. panta 1. punkts attiecas gan uz konkrētā lēmuma adresātiem, gan uz citiem uzņēmumiem, kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus un kas var būt šo adresātu konkurenti, ciktāl attiecīgais lēmums var ietekmēt to stāvokli tirgū (spriedums, 2015. gada 22. janvāris, T‑Mobile Austria,
C‑282/13
,
EU:C:2015:24
,
37.
punkts).
Tomēr pretēji tam, kas, šķiet, ir iesniedzējtiesas pieņēmums, un kā to secinājumu 24. punktā ir norādījis arī ģenerāladvokāts, no šīs judikatūras nevar izsecināt, ka pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta piemērošanas joma papildus šiem adresātiem ir ierobežota tikai ar uzņēmumiem, kas konkurē ar pirmajiem minētajiem.
Proti, no šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka dalībvalstīm ir jāatzīst pārsūdzības tiesības jebkuram lietotājam vai uzņēmumam, kas, no vienas puses, “nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus un/vai pakalpojumus” un ko, no otras puses, “ir ietekmējis” VRI pieņemtais lēmums, kuru tas plāno apstrīdēt, neierobežojot šīs tiesības tikai ar minētā lēmuma adresāta vai adresātu konkurentiem.
Ņemot vērā iepriekš minēto un šī sprieduma 23. punktā atgādināto judikatūru, ir jāuzskata, ka ar pirmo, trešo un ceturto jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai pamatdirektīvas 4. panta 1. punkts kopsakarā ar Hartas 47. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to pārsūdzības tiesības tiek piešķirtas tādam uzņēmumam:
–
kurš ir piedalījies kā pretendents izsoles procedūrā elektronisko komunikāciju nozarē, ko īsteno citas dalībvalsts VRI, nevis tās, kurā šis uzņēmums ir reģistrēts un veic savas darbības,
–
kurš pats nenodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumu tās dalībvalsts tirgū, uz ko attiecas šī procedūra, bet kurš tieši kontrolē uzņēmumu, kas darbojas šajā tirgū, un
–
attiecībā uz kuru šī VRI ir pieņēmusi lēmumu atteikt reģistrēt tā piedāvājumu minētajā procedūrā, pamatojoties uz to, ka šis uzņēmums neatbilst izvirzītajiem nosacījumiem, un šis lēmums pēc tam ir kļuvis galīgs,
lai apstrīdētu vēlāku lēmumu, ar ko minētā VRI attiecīgā līguma slēgšanas tiesības, uz kurām attiecas izsoles procedūra, ir piešķīrusi trešām personām.
Šajā ziņā jāuzsver – Tiesai interpretējot pamatdirektīvas 4. panta 1. punktu, kurš, kā atgādināts šī sprieduma 33. punktā, ir Hartas 47. pantā garantētā efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa izpausme, ir jāņem vērā šo pamattiesību nozīmīgums, kāds tas izriet no sistēmas kopumā, kas ieviesta ar Hartu. It īpaši ir jāņem vērā, ka, lai gan Hartas 52. panta 1. punktā ir pieļauti tajā paredzēto tiesību ierobežojumi, šajā normā tomēr ir noteikts, ka, nosakot jebkuru ierobežojumu, it īpaši ir jāievēro attiecīgo pamattiesību būtība, un turklāt pieprasīts, lai saskaņā ar samērīguma principu tas būtu nepieciešams un patiešām atbilstu vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 4. jūnijs, ZZ,
C‑300/11
,
EU:C:2013:363
,
51.
punkts).
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (spriedums, 2015. gada 22. janvāris, T‑Mobile Austria,
C‑282/13
,
EU:C:2015:24
,
32.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā, pirmkārt, jāatgādina, ka nedz pamatdirektīvā, nedz atļauju izsniegšanas direktīvā nav ietverta jēdziena “elektronisko komunikāciju pakalpojumu nodrošinātājs” definīcija (spriedums, 2014. gada 30. aprīlis, UPC DTH,
C‑475/12
,
EU:C:2014:285
,
55.
punkts). Tālab, lai precizētu šī jēdziena tvērumu, ir jāatsaucas uz atļauju izsniegšanas direktīvā noteikto tiesisko regulējumu, kā arī uz visu atbilstošo tiesību normu kopuma mērķiem.
Jāatgādina, ka atbilstoši atļauju izsniegšanas direktīvas 3. pantam dalībvalstis nodrošina brīvību nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus saskaņā ar šajā direktīvā paredzētajiem noteikumiem. Atbilstoši 3. panta 2. punktam elektronisko komunikāciju tīklu vai elektronisko komunikāciju pakalpojumu nodrošināšana var būt pakļauta tikai vispārēju atļauju izsniegšanai, un tas saskaņā ar minētās direktīvas 2. panta 2. punktu nozīmē tiesisko regulējumu, kuru radījusi dalībvalsts, sniedzot tiesības nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus un nosakot nozarei raksturīgos pienākumus, kas saskaņā ar šo pašu direktīvu var attiekties uz visiem vai īpašiem elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu veidiem.
Atbilstoši atļauju izsniegšanas direktīvas 6. panta 1. punktam, izsniedzot vispārējo atļauju elektronisko komunikāciju tīklu vai pakalpojumu nodrošināšanai, drīkst piemērot tikai šīs direktīvas pielikumā minētos nosacījumus, kam jābūt nediskriminējošiem, samērīgiem un pārskatāmiem.
Turklāt saskaņā ar minētās direktīvas 3. panta 2. punkta otro teikumu “attiecīgajam uzņēmumam var pieprasīt iesniegt paziņojumu, bet tam var nepieprasīt iegūt skaidru lēmumu vai jebkādu citu administratīvu aktu no [VRI] pirms to tiesību izmantošanas, kas izriet no atļaujas”. Šī panta 3. punktā šajā ziņā ir precizēts, ka 2. punktā minētais paziņojums neiekļauj vairāk kā juridiskas vai fiziskas personas deklarāciju VRI “par nolūku uzsākt elektronisko komunikāciju tīklu vai pakalpojumu nodrošināšanu”.
No iepriekš minētā izriet, ka saskaņā ar tiesas sēdē
NMHH
sniegto informāciju tādā dalībvalstī kā Ungārija, kurā ieinteresētajiem uzņēmumiem ir jāiesniedz paziņojums atļauju izsniegšanas direktīvas 3. panta 2. punkta izpratnē, šiem uzņēmumiem minētais paziņojums jāiesniedz, tikai pirms tiek faktiski sākta elektronisko komunikāciju tīklu vai pakalpojumu sniegšana. Tālab nevar izslēgt, ka uzņēmums, kas plāno sākt šādu darbību, tādā procedūrā kā apstrīdētā izsoles procedūra var piedalīties pirms šāda paziņojuma iesniegšanas attiecīgajai VRI.
Ņemot vērā šo konstatējumu, pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta piemērošanas nolūkā par uzņēmumiem, kas “nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus un/vai pakalpojumus”, atzīt tikai tos uzņēmumus, kuri jau ir iesnieguši paziņojumu kompetentajai VRI, nozīmētu principā no pamatdirektīvā garantētās jurisdikcijas aizsardzības izslēgt jebkuru jaunu dalībnieku, kas vēlas ienākt tirgū, tostarp dalībniekus, kuri ir izrādījuši iniciatīvu kā pretendenti piedalīties izsolē, lai faktiski ienāktu tirgū. Tomēr šāda pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta interpretācija kopsakarā ar iepriekš minētajām atļauju izsniegšanas direktīvas normām neatbilstu Hartas 47. pantā nostiprināto pamattiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību būtiskajam saturam, jo liegtu šiem dalībniekiem jebkādu iespēju apstrīdēt lēmumu, kas varētu tos nelabvēlīgi ietekmēt, un būtu pretrunā gan šī sprieduma 26. punktā atgādinātajiem mērķiem, gan 33.–36. punktā minētajai judikatūrai.
Tālab, lai atzītu par uzņēmumu, kas “nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus un/vai pakalpojumus” pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izpratnē, uzņēmumam nav nedz noteikti jāsniedz oficiāls paziņojums attiecīgās dalībvalsts kompetentajām iestādēm gadījumos, kad šāda paziņošana prasīta šīs dalībvalsts tiesībās saskaņā ar atļauju izsniegšanas direktīvas 3. panta 2. punktu, nedz, vispārīgāk, tam jau ir jāpastāv minētās dalībvalsts tirgū, ja vien šis uzņēmums atbilst objektīviem nosacījumiem, kuri šajā dalībvalstī ir izvirzīti pēdējā minētajā tiesību normā paredzētajai vispārējai atļaujai, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Tādējādi tiek uzskatīts, ka iepriekšējā punktā minētajām prasībām atbilst tāds uzņēmums, kas, lai gan vēl nebūdams iekļauts tirgū, ir piedalījies kā pretendents tādā procedūrā kā apstrīdētā izsoles procedūra, ar nosacījumu, ka tas atbilst šiem objektīvajiem nosacījumiem, neatkarīgi no tā, vai tam pieder meitasuzņēmums, kurš darbojas tirgū.
Otrkārt, attiecībā uz pamatdirektīvas 4. panta 1. punktā paredzēto nosacījumu, ka uzņēmumam jābūt tādam, ko ir “ietekmējis” VRI pieņemtais lēmums, kuru tas vēlas apstrīdēt, šis nosacījums ir jāuzskata par izpildītu, ja minētais lēmums var ietekmēt uzņēmuma stāvokli tirgū vai arī potenciāli ietekmē tiesības, kas uzņēmumam izriet no Savienības tiesībām (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 21. februāris, Tele2 Telecommunication,
C‑426/05
,
EU:C:2008:103
,
32.
un
39.
punkts, kā arī 2015. gada 22. janvāris, T‑Mobile Austria,
C‑282/13
,
EU:C:2015:24
,
37.
punkts). Tādējādi šis nosacījums ir izpildīts, ja attiecīgās VRI lēmums ir potenciāli ietekmējis konkrētā uzņēmuma tiesības, pirmām kārtām, tā satura dēļ un, otrām kārtām, šī uzņēmuma veikto vai plānoto darbību dēļ (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 24. aprīlis, Arcor,
C‑55/06
,
EU:C:2008:244
,
176.
punkts).
Tālab uzņēmumu, kas kā pretendents ir piedalījies tādā procedūrā kā apstrīdētā izsoles procedūra pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izpratnē, kā to ir interpretējusi Tiesa iepriekšējā punktā atgādinātajā judikatūrā, ietekmē VRI lēmums, kas pieņemts šīs procedūras beigās.
Proti, ar konkrētu šāda uzņēmuma rīcību, kas izpaužas kā piedalīšanās izsoles procedūrā kā pretendentam, lai faktiski ienāktu tirgū, uz kuru attiecas šī procedūra, principā pietiek, lai konstatētu, ka lēmums, ar kuru VRI slēdz šo procedūru, piešķirot trešām personām radiofrekvenču izmantošanas tiesības, kuras minētais uzņēmums cerēja iegūt, pēc sava satura ietekmē šī paša uzņēmuma plānoto darbību un tālab potenciāli ietekmē tā tiesības šīs tiesību normas izpratnē.
Tas vien, ka šāds uzņēmums ir izslēgts no izsoles procedūras, kuras noslēgumā tika pieņemts lēmums par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, izbeidzot procedūru ar lēmumu, kas ir kļuvis galīgs, kā tas ir šajā lietā – tomēr tas jāpārbauda iesniedzējtiesai –, nevar liegt šim uzņēmumam tāda uzņēmuma statusu, ko ir ietekmējis minētais lēmums par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu pamatdirektīvas 4. panta 1. punkta izpratnē.
Jāpiebilst, ka saistībā ar publiskā iepirkuma līgumiem, uz kuriem attiecas Padomes Direktīva 89/665/EEK (1989. gada 21. decembris) par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām (
OV 1989, L 395, 33. lpp.
), Tiesa, protams, jau ir nospriedusi, ka no iepirkuma procedūras izslēgta pretendenta interese celt prasību par lēmumu par šī līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu nevar izrietēt no tā, ka minētajam pretendentam, iespējams, varētu tikt piešķirtas līguma slēgšanas tiesības, ja pēc šī lēmuma atcelšanas līgumslēdzēja iestāde nolemtu sākt jaunu līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (rīkojums, 2022. gada 17. maijs, Estaleiros Navais de Peniche,
C‑787/21
, nav publicēts,
EU:C:2022:414
,
27.
punkts).
Tomēr šīs direktīvas 2.a panta 2. punktā būtībā ir noteikts, ka pretendentiem un kandidātiem ir jābūt tiesībām pārsūdzēt lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, ja tie tiek uzskatīti par “attiecīgiem” tādā nozīmē, ka viņi “vēl nav galīgi izslēgti”. Tādējādi 2021. gada 21. decembra spriedumā Randstad Italia (
C‑497/20
,
EU:C:2021:1037
,
72.
un
75.
punkts) Tiesa secināja, ka šādiem noraidītajiem pretendentiem, atsaucoties uz šo tiesību normu, nav intereses celt prasību.
Tomēr ir jākonstatē, ka pamatdirektīvā nav ietverta neviena Direktīvas 89/665 2.a panta 2. punktam analoģiska tiesību norma. Tālab attiecībā uz tiesību normu, ar kuru tiek ierobežotas pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, un ņemot vērā šī sprieduma 40. punktā atgādināto judikatūru, kurā uzsvērta samērīguma principa nozīme šajā kontekstā, tā pati pieeja nav jāpiemēro pēc analoģijas, interpretējot pamatdirektīvas 4. panta 1. punktu, jo likumdevējs nav uzskatījis, ka šāda tiesību norma ir jāiekļauj pēdējā minētajā direktīvā.
Tādējādi ir jāuzskata, ka tādas prasības kontekstā, kuru saskaņā ar pamatdirektīvas 4. panta 1. punktu ir cēlis uzņēmums, lai apstrīdētu tādu lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, ar ko tiek izbeigta izsoles procedūra, kurā šis uzņēmums ir piedalījies kā pretendents, bet no kuras tas ir izslēgts ar agrāku lēmumu, kas ir kļuvis galīgs, var atzīt šī uzņēmuma interesi celt prasību, it īpaši no tā, ka pēdējais minētais, iespējams, varētu piedalīties jaunā izsoles procedūrā par šo pašu radiofrekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanu un attiecīgā gadījumā saņemt šīs tiesības, ja pēc minētā lēmuma atcelšanas līgumslēdzēja iestāde nolemtu sākt šādu procedūru.
Treškārt, tomēr ir jāatgādina, cik nozīmīgs gan Savienības tiesību sistēmā, gan valstu tiesību sistēmās ir
res judicata
spēka princips. Lai nodrošinātu gan tiesību un tiesisko attiecību stabilitāti, gan pareizu tiesvedību, ir svarīgi, lai tiesu nolēmumi, kas stājušies likumīgā spēkā pēc tam, kad ir izmantoti pieejamie tiesību aizsardzības līdzekļi, vai pēc tam, kad ir beidzies šo līdzekļu izmantošanai paredzētais termiņš, vairs nevarētu tikt apstrīdēti (spriedums, 2020. gada 14. maijs, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság,
C‑924/19 PPU un C‑925/19 PPU
,
EU:C:2020:367
,
185.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tālab, ja uzņēmums, kurš ir izslēgts no tādas izsoles procedūras kā apstrīdētā izsoles procedūra ar VRI lēmumu, kas ir kļuvis galīgs pēc tiesas nolēmuma, saskaņā ar pamatdirektīvas 4. panta 1. punktu ceļ prasību, lai apstrīdētu lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, ar kuru tiek izbeigta šī procedūra, minētā prasība nedrīkst apdraudēt šī tiesas nolēmuma
res judicata
spēku.
Šajā ziņā jāuzsver, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru
res judicata
spēks ir faktu vai tiesību jautājumiem, kas ir faktiski konstatēti vai neizbēgami izriet no tiesas nolēmuma (spriedums, 2009. gada 16. jūlijs, Komisija/Schneider Electric,
C‑440/07 P
,
EU:C:2009:459
,
102.
punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi
res judicata
spēka principa piemērošana šajā lietā principā ir atkarīga no
DIGI Communications
celtās prasības tvēruma apstrīdētā lēmuma par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu apstrīdēšanas nolūkā un tālab arī no tā, vai šis tvērums, iespējams, pārklājas ar tā tiesas nolēmuma tvērumu, ar kuru ir galīgi noraidīta šīs sabiedrības prasība, ar ko tika pārsūdzēts lēmums par tās izslēgšanu no apstrīdētās izsoles procedūras. Konkrētāk, kā secinājumu 86. punktā būtībā norāda ģenerāladvokāts, tā ir atkarīga no tā, vai
DIGI Communications
vēršas pret pārsūdzēto lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, lai apšaubītu tās izslēgšanu no šīs izsoles procedūras, apstrīdot, ka tai tiek piemērots prettiesisks izslēgšanas kritērijs, vai arī tā apšauba frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanas tiesiskumu citu iemeslu dēļ, nevis to, ar kuriem tā pati bija pamatojusi savu izslēgšanu no minētās procedūras.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo, trešo un ceturto jautājumu ir jāatbild, ka pamatdirektīvas 4. panta 1. punkts kopsakarā ar Hartas 47. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to pārsūdzības tiesības tiek piešķirtas tādam uzņēmumam:
–
kurš ir piedalījies kā pretendents izsoles procedūrā elektronisko komunikāciju nozarē, ko īsteno citas dalībvalsts VRI, nevis tās, kurā šis uzņēmums ir reģistrēts un veic savas darbības,
–
kurš pats nenodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumu tās dalībvalsts tirgū, uz ko attiecas šī procedūra, bet kurš atbilst objektīvajiem nosacījumiem, kādi šajā dalībvalstī ir izvirzīti atļauju izsniegšanas direktīvas 3. panta 2. punktā minētajai vispārējai atļaujai, neatkarīgi no tā, ka tas attiecīgā gadījumā kontrolē citu uzņēmumu, kas darbojas šajā tirgū, un
–
attiecībā uz kuru VRI ir pieņēmusi lēmumu atteikt reģistrēt tā piedāvājumu minētajā procedūrā, pamatojoties uz to, ka šis uzņēmums neatbilst izvirzītajiem nosacījumiem, un šis lēmums ir kļuvis galīgs pēc tiesas nolēmuma, ar kuru noraidīta par šo lēmumu celtā prasība,
lai apstrīdētu vēlāku lēmumu, ar ko attiecīgā VRI līguma slēgšanas tiesības, uz kurām attiecas izsoles procedūra, ir piešķīrusi trešām personām, ar nosacījumu, ka šī uzņēmuma celtā prasība neapdraud šī tiesas nolēmuma
res judicata
spēku.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/20/EK (2002. gada 7. marts) par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/140/EK, 7. pants
ir jāinterpretē tādējādi, ka
–
atlases procedūras frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanas nolūkā un šīs procedūras noslēgumā pieņemtā lēmuma par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu mērķis ir veicināt un attīstīt efektīvu un neizkropļotu konkurenci, ievērojot vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principus;
–
fakts, ka šādā procedūrā ir ietverts pārbaudes posms par iespējamo pretendentu atbilstību specifikācijām, kas ar tiem saistītas, nav pretrunā šim mērķim ar nosacījumu, ka minētā procedūra kopumā atbilst 7. pantā paredzētajām prasībām un nosacījumiem.

2)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/21/EK (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2009/140, 4. panta 1. punkts kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu
ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to pārsūdzības tiesības tiek piešķirtas tādam uzņēmumam:
–
kurš ir piedalījies kā pretendents izsoles procedūrā elektronisko komunikāciju nozarē, ko īsteno citas dalībvalsts valsts regulatīvā iestāde, nevis tās, kurā šis uzņēmums ir reģistrēts un veic savas darbības,
–
kurš pats nenodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumu tās dalībvalsts tirgū, uz ko attiecas šī procedūra, bet kurš atbilst objektīvajiem nosacījumiem, kādi šajā dalībvalstī ir izvirzīti Direktīvas 2002/20, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2009/140, 3. panta 2. punktā minētajai vispārējai atļaujai, neatkarīgi no tā, ka tas attiecīgā gadījumā kontrolē citu uzņēmumu, kas darbojas šajā tirgū, un
–
attiecībā uz kuru valsts regulatīvā iestāde ir pieņēmusi lēmumu atteikt reģistrēt tā piedāvājumu minētajā procedūrā, pamatojoties uz to, ka šis uzņēmums neatbilst izvirzītajiem nosacījumiem, un šis lēmums ir kļuvis galīgs pēc tiesas nolēmuma, ar kuru noraidīta par šo lēmumu celtā prasība,
lai apstrīdētu vēlāku lēmumu, ar ko attiecīgā valsts regulatīvā iestāde līguma slēgšanas tiesības, uz kurām attiecas izsoles procedūra, ir piešķīrusi trešām personām, ar nosacījumu, ka šī uzņēmuma celtā prasība neapdraud šī tiesas nolēmuma
res judicata
spēku.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – ungāru.