CELEX: 62017CJ0020
Eelotsusetaotlus
Õigusalane koostöö tsiviilasjades
Määrus (EL) nr 650/2012
Artikkel 4
Liikmesriigi kohtu üldine pädevus pärimisasja tervikuna lahendamiseks
Riigisisesed õigusnormid, mis reguleerivad rahvusvahelist kohtualluvust riiklike pärimistunnistuste väljaandmisel
Euroopa pärimistunnistus

Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2012. aasta määruse (EL) nr 650/2012, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist (
ELT 2012, L 201, lk 107
), artiklit 4.
Taotlus on esitatud menetluses, mille algatas Vincent Pierre Oberle taotluse alusel Amtsgericht Schöneberg (Schönebergi esimese astme kohus, Saksamaa) ja milles taotleja soovis saada riiklikku pärimistunnistust pärast seda, kui suri tema Prantsuse kodanikust isa, kelle viimane alaline elukoht oli Prantsusmaal.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määruse nr 650/2012 põhjendused 7–9, 27, 32, 34, 59 ja 67 on sõnastatud järgmiselt:
„(7)
Tuleks edendada siseturu nõuetekohast toimimist, kaotades isikute vaba liikumist piiravad takistused, millega puutuvad praegu kokku inimesed, kes soovivad teostada oma õigusi piiriülese mõjuga pärimisasjade puhul. Euroopa õigusruumis peavad kodanikud saama aegsasti korraldada oma pärandiga seotud küsimusi. Pärijate ja annakusaajate, teiste surnule lähedaste isikute ning pärandaja võlausaldajate õigusi tuleb kaitsta tõhusal viisil.
(8)
Nende eesmärkide saavutamiseks peaks käesolev määrus ühendama sätted, mis käsitlevad kohtualluvust, kohaldatavat õigust, otsuste, ametlike dokumentide ning kohtulike kokkulepete tunnustamist (või, olenevalt juhtumist, vastuvõtmist), täidetavaks tunnistamist ja täitmist ning Euroopa pärimistunnistuse loomist.
(9)
Käesoleva määruse kohaldamisalasse peaksid kuuluma kõik tsiviilõiguslikud pärimisega seotud aspektid, st varaesemete, õiguste ja kohustuste mis tahes vormis üleminek surma korral, olenemata sellest, kas tegemist on üleminekuga surma puhuks tehtud korralduse alusel või üleminekuga seadusjärgse pärimise teel.
[…]
(27)
Käesoleva määruse eeskirjade eesmärk on tagada, et pärimisega tegelev asutus kohaldab enamikul juhtudest oma liikmesriigi õigust. […]
[…]
(32)
Et hõlbustada asjaajamist pärijate ja annakusaajate jaoks, kelle alaline elukoht on muus liikmesriigis kui see, kus pärimisasja menetletakse või hakatakse menetlema, peaks käesolev määrus võimaldama igal pärimisele kohaldatava õiguse kohaselt õigust omaval isikul teha pärandi, annaku või sundosa vastuvõtmise või sellest loobumise avaldus või avaldus pärandist tulenevate võlgade suhtes vastutuse piiramise kohta oma alaliseks elukohaks oleva liikmesriigi õigusega ette nähtud vormis selle liikmesriigi kohtus. See ei tohiks välistada, et niisuguseid avaldusi esitatakse teistele selle liikmesriigi asutustele, mis on siseriikliku õiguse kohaselt pädevad avaldusi vastu võtma. Oma alalise elukoha liikmesriigis avalduse esitamise võimalust kasutada soovivad isikud peaksid ise teavitama kohut või asutust, mis menetleb või hakkab menetlema pärimisasja, sellise avalduse olemasolust pärimisele kohaldatava õiguse alusel seatud tähtaja jooksul.
[…]
(34)
Sujuva õigusemõistmise huvides tuleks vältida vastandlike otsuste tegemist eri liikmesriikides. Selle tagamiseks peaks käesolevas määruses sätestama üldise menetluskorra, mis sarnaneb tsiviilasjades tehtavat koostööd käsitlevates muudes liidu õigusaktides kehtestatud korraga.
[…]
(59)
Arvestades, et käesoleva määruse üldeesmärgiks on liikmesriikides pärimisasjades tehtud otsuste vastastikune tunnustamine, olenemata sellest, kas need otsused tehti õigusvaidlust hõlmavate või mittehõlmavate menetluste käigus, tuleks määrusega ette näha otsuste tunnustamist, täidetavaks tunnistamist ja täitmist käsitlevad eeskirjad, mis sarnanevad tsiviilasjades tehtava õigusalase koostöö valdkonnas kehtestatud liidu õigusaktides sätestatud eeskirjadega.
[…]
(67)
Piiriülese mõjuga pärimisasja kiireks, sujuvaks ja tõhusaks lahendamiseks liidus peavad pärijad, annakusaajad, testamenditäitjad ja pärandi hooldajad saama hõlpsasti tõendada oma staatust ja/või õigusi ja volitusi muus liikmesriigis, näiteks pärandvara asukohaliikmesriigis. Et võimaldada neil seda teha, tuleks käesoleva määrusega ette näha, et luuakse ühtne tunnistus – Euroopa pärimistunnistus […], mis väljastatakse kasutamiseks teises liikmesriigis. Subsidiaarsuse põhimõtte järgimise tagamiseks ei peaks nimetatud tunnistus asendama siseriiklikke dokumente, mis võivad liikmesriikides samalaadsel eesmärgil olemas olla.“
Määruse artikli 1 lõige 1 näeb ette:
„Käesolevat määrust kohaldatakse pärimisele. Seda ei kohaldata maksu‑, tolli‑ ega haldusasjadele.“
Määruse artikli 1 lõikes 2 on loetletud selle määruse kohaldamisalast välja jäetud küsimused.
Määruse artikkel 2 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolev määrus ei mõjuta liikmesriikide asutuste pädevust pärimisasjade menetlemisel.“
Määruse nr 650/2012 artikli 3 lõike 1 punktide a ja g kohaselt:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
„pärimine“ – isiku vara, õiguste ja kohustuste mis tahes vormis üleminek tema surma korral, olenemata sellest, kas üleminek toimub surma puhuks tehtud korralduse alusel või seadusjärgse pärimise teel;
[…]
g)
„otsus“ – liikmesriigi kohtus pärimisasjas tehtud otsus, olenemata selle nimetusest, sealhulgas kohtuametniku otsus kohtukulude suuruse kohta;
[…]“
Määruse artikli 3 lõike 2 esimeses lõigus määratletakse mõiste „kohus“ järgmiselt:
„Käesoleva määruse kohaldamisel hõlmab mõiste „kohus“ kõiki kohtuasutusi ning kõiki teisi asutusi ja õigusala töötajaid, kellel on pädevus menetleda pärimisasju ning kes täidavad kohtulikke ülesandeid või tegutsevad kohtuasutuse poolt delegeeritud volituste alusel või tegutsevad kohtuasutuse alluvuses, tingimusel et tagatud on kõnealuste asutuste ja õigusala töötajate erapooletus ja poolte õigus olla ära kuulatud ning et kõnealuste asutuste poolt nende asukohaliikmesriigi õiguse alusel tehtud otsused vastavad järgmistele tingimustele:
a)
otsuse võib kohtuasutusele edasi kaevata või läbivaatamiseks esitada ning
b)
otsusel on samas asjas tehtud kohtuasutuse otsusega võrreldav õigusjõud ja ‑mõju.“
Määruse II peatükk kannab pealkirja „Kohtualluvus“. See hõlmab muu hulgas määruse artikleid 4, 13 ja 15.
Artiklis 4 „Üldine kohtualluvus“ on ette nähtud:
„Pärimisasja tervikuna lahendamiseks on pädevad isiku surma hetkel tema alaliseks elukohaks olnud liikmesriigi kohtud.“
Määruse nr 650/2012 artiklis 13 on sätestatud:
„Lisaks käesoleva määruse kohaselt pärimisasja lahendamiseks pädevatele kohtutele on selle liikmesriigi kohtutel, kus on selle isiku alaline elukoht, kes pärimisasjale kohaldatava õiguse kohaselt võib esitada kohtule avalduse pärandi, annaku või sundosa vastuvõtmiseks või sellest loobumiseks või avalduse asjaomase isiku vastutuse piiramise kohta pärandil lasuvate võlgade eest, pädevus võtta vastu selliseid avaldusi, kui selle liikmesriigi õiguse kohaselt võib selliseid avaldusi kohtule esitada.“
Kõnealuse määruse artikkel 15 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui liikmesriigi kohtusse on pöördutud pärimisasjas, mis käesoleva määruse kohaselt ei ole tema pädevuses, keeldub kohus omal algatusel asja arutamisest.“
Määruse artikli 21 lõike 1 kohaselt:
„Kui käesolevas määruses ei ole sätestatud teisiti, kohaldatakse pärimisasjale tervikuna selle riigi õigust, kus asus surnu alaline elukoht tema surma hetkel.“
Määruse artikli 23 lõikes 1 on sätestatud:
„Artikli 21 või 22 kohaselt kindlaks määratud õigust kohaldatakse pärimisasjale kui tervikule.“
Määruse nr 650/2012 artikli 62 lõigetes 2 ja 3 on sätestatud:
„2.   [Euroopa pärimist]unnistuse kasutamine ei ole kohustuslik.
3.   [Euroopa pärimist]unnistus ei asenda liikmesriikides samal eesmärgil kasutatavaid siseriiklikke dokumente. Sellegipoolest on teises liikmesriigis kasutamiseks väljastatud tunnistusel artiklis 69 määratletud õiguslik toime ka liikmesriigis, mille asutus on selle käesoleva peatüki kohaselt välja andnud.“
Määruse artiklis 64 on ette nähtud:
„[Euroopa pärimist]unnistus antakse välja liikmesriigis, mille kohtud on pädevad artikli 4, 7, 10 või 11 kohaselt. […]“
Saksa õigus
Perekonnaasjade menetlemise ja hagita menetluses lahendatavate asjade seaduse (Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit; edaspidi „FamFG“) 17. detsembri 2008. aasta redaktsiooni (
BGBl
. 2008 I, lk 2586) § 105 kohaselt:
„Muudes käesoleva seaduse sätete alusel korraldatud menetlustes allub asi Saksa kohtutele juhul, kui Saksa kohus on territoriaalselt pädev.“
Territoriaalse pädevuse pärimisasjades sätestab FamFG § 343. Viidatud säte on 17. augustil 2015 jõustunud 29. juuni 2015. aasta rahvusvahelise pärimisõiguse ja pärimistunnistust käsitlevate eeskirjade muutmise ning muude eeskirjade muutmise seaduse (Gesetz zum Internationalen Erbrecht und zur Änderung von Vorschriften zum Erbschein sowie zur Änderung sonstiger Vorschriften) (
BGBl
. 2015 I, lk 1042) redaktsioonis sõnastatud järgmiselt:
„1.   Territoriaalselt on pädev kohus, kelle tööpiirkonnas oli pärandaja alaline elukoht tema surma hetkel.
2.   Kui pärandaja surma hetkel ei olnud tema alaline elukoht Saksamaal, siis on pädev kohus, kelle tööpiirkonnas oli pärandaja viimane alaline elukoht Saksamaal.
3.   Kui pädevust ei ole lõigete 1 ja 2 alusel võimalik kindlaks määrata, siis on pädev asja lahendama Berliinis asuv Amtsgericht Schöneberg [Schönebergi esimese astme kohus], kui pärandaja on sakslane või kui mõni pärandvara ese asub Saksamaal.
[…]“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Prantsuse kodanik Adrien Théodore Oberle (edaspidi „surnu“ või „surnud isik“), kelle viimane alaline elukoht oli Prantsusmaal, suri 28. novembril 2015, testamenti jätmata. Surnust jäid maha kaks poega – Vincent Pierre (edaspidi „V. P. Oberle“) ja tema vend; surnud isiku abikaasa suri enne teda. Pärand asub Prantsusmaal ja Saksamaal.
V. P. Oberle taotlusel väljastas tribunal d’instance de Saint-Avold (Saint-Avoldi esimese astme kohus, Prantsusmaa) 8. märtsil 2016 riikliku pärimistunnistuse, mis kinnitas, et V. P. Oberle ja tema vend pärivad kumbki poole sellest pärandvarast.
V. P. Oberle palus Amtsgericht Schönebergil (Schönebergi esimese astme kohus) väljastada riiklik pärimistunnistus Saksamaal asuva pärandvaraga piirduvas osas, märkides, et Prantsuse õiguse alusel olid tema ja ta vend pärinud kumbki poole surnu varast.
Kontrollinud oma pädevust vastavalt määruse nr 650/2012 artiklile 15, kuulutas Amtsgericht Schöneberg (Schönebergi esimese astme kohus) 17. novembri ja 28. novembri 2016. aasta määrustega, et ta ei ole pädev seda taotlust lahendama, leides et FamFG § 105 ja § 343 lõiget 3 ei saa rahvusvahelise kohtualluvuse määramisel kohaldada, rikkumata määruse nr 650/2012 artiklit 4, mille kohaselt on pärimisasja tervikuna lahendamiseks pädevad surnud isiku viimaseks alaliseks elukohaks olnud liikmesriigi kohtud.
V. P. Oberle esitas selle määruse peale kaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, Kammergericht Berlinile (Berliini liidumaa kõrgeim üldkohus, Saksamaa).
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et Amtsgericht Schöneberg (Schönebergi esimese astme kohus) on vastavalt FamFG § 343 lõikes 3 toodud tingimusele rahvusvaheliselt pädev andma välja V. P. Oberle taotletud piiratud ulatusega pärimistunnistust, kuna pärandvara asub Saksamaal.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei ilmne selgelt, et liidu seadusandja oleks määruse nr 650/2012 II peatüki sätetega soovinud ammendavalt reguleerida rahvusvahelist pädevust riiklike pärimistunnistuste väljastamisel, nagu ta on seda teinud Euroopa pärimistunnistuse osas selle määruse artikli 64 lõikes 1.
Nimelt leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kui peaks järeldatama, et rahvusvaheline kohtualluvus Euroopa pärimistunnistuse väljastamisel on määruse nr 650/2012 II peatüki sätetega juba reguleeritud, oleks seadusandjal olnud mõttetu näha selles osas ette erisäte, nimelt selle määruse artikli 64 lõige 1. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on arvamusel, et kui nimetatud seadusandja oleks tahtnud reguleerida riiklike pärimistunnistuste väljastamise rahvusvahelist kohtualluvust samadel alustel kui Euroopa pärimistunnistuse puhul, oleks ta selles määruses näinud riiklike pärimistunnistuste osas ette sätte, mis
mutatis mutandis
vastaks nimetatud määruse artikli 64 lõikele 1.
Lisaks leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Amtsgericht Schöneberg (Schönebergi esimese astme kohus) tegi väära järelduse, et määruse nr 650/2012 artiklis 4 sisalduv eeskiri on käesolevas asjas kohaldatav. Nimelt puudutab selle liikmesriigi, mille territooriumil oli surnud isiku alaline elukoht, kohtute üldine kohtualluvus „pärimisasja tervikuna lahendamiseks“ nimetatud sätte tähenduses üksnes õigustmõistvate kohtuotsuste tegemist, samas kui riiklik pärimistunnistus niisuguste otsuste hulka ei kuulu. Riiklikud pärimistunnistused väljastatakse nimelt hagita menetluse tulemusena ning niisuguse tunnistuse väljastamise otsus sisaldab ainult faktiliste asjaolude tuvastust ega saa seega omandada seadusjõustunud kohtulahendi mõju.
Neil asjaoludel otsustas Kammergericht Berlin (Berliini liidumaa kõrgeim üldkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas määruse [nr 650/2012] artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et see sätestab rahvusvahelise erandliku kohtualluvuse ka liikmesriigi pärimistunnistuste – mida Euroopa pärimistunnistus ei asenda (vt määruse nr 650/2012 artikli 62 lõige 3) – väljaandmiseks liikmesriikides, mille tagajärjel on liikmesriigi seadusandja vastu võetud sisuliselt erinevad õigusnormid, mis reguleerivad rahvusvahelist kohtualluvust liikmesriigi pärimistunnistuse väljaandmisel, näiteks Saksamaal [FamFG] § 105, kehtetud vastuolu tõttu liidu õiguse sätetega, millel on nende ees esimus?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 650/2012 artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm – nagu see, mida käsitletakse põhikohtuasjas –, mis näeb ette, et kuigi surnud isiku surma hetkel ei olnud tema alaline elukoht selles liikmesriigis, on piiriülese mõjuga pärimisasjades riikliku pärimistunnistuse väljastamiseks pädevad selle viimase liikmesriigi kohtud, kui mõni pärandvara ese asub nimetatud liikmesriigis või kui surnud isik oli sama liikmesriigi kodanik.
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et vastavalt määruse nr 650/2012 artikli 1 lõikele 1 koostoimes selle määruse põhjendusega 9 kohaldatakse seda määrust kõigile tsiviilõiguslikele pärimisega seotud aspektidele, välja arvatud maksu-, tolli- ja haldusasjad. Nimetatud määruse artikli 1 lõige 2 loetleb omalt poolt erinevad nimetatud määruse kohaldamisalast välja jäetud küsimused, mille hulgas ei esine ei riiklikku pärimistunnistust ega sellega seotud menetlust.
Määruse nr 650/2012 artikli 3 lõike 1 punktis a on täpsustatud, et „pärimine“ on „isiku vara, õiguste ja kohustuste mis tahes vormis üleminek tema surma korral, olenemata sellest, kas üleminek toimub surma puhuks tehtud korralduse alusel või seadusjärgse pärimise teel“.
Lisaks kohaldatakse seda määrust piiriülese mõjuga pärimisasjadele, nagu ilmneb määruse põhjendustest 7 ja 67. Sellega on tegemist käesolevas asjas, kuna pärandvara hõlmab mitmes liikmesriigis asuvaid asju.
Mis täpsemalt puudutab küsimust, kas määruse nr 650/2012 artikkel 4 määratleb liikmesriigi kohtute rahvusvahelise kohtualluvuse riiklike pärimistunnistuste väljastamise osas, siis tuleb meeles pidada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb, et kohtualluvuse eeskirju puudutavat õigusnormi, mis ei viita sõnaselgelt liikmesriikide õigusele õigusnormi tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramiseks, tuleb tavaliselt kogu liidus tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt ning sellise tõlgenduse andmisel tuleb arvesse võtta mitte ainult normi sõnastust, vaid ka konteksti ja selle õigusakti eesmärke, millesse norm kuulub (vt selle kohta 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Sanders ja Huber,
C‑400/13 ja C‑408/13
,
EU:C:2014:2461
, punkt
, ning 1. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Mahnkopf,
C‑558/16
,
EU:C:2018:138
, punkt
).
Määruse nr 650/2012 artikli 4 sõnastuse kohaselt annab see säte pärimisasja tervikuna lahendamiseks pädevuse selle liikmesriigi kohtutele, kus surnud isiku surma hetkel oli tema alaline elukoht.
Siinkohal tuleb täpsustada, et kuigi selle sätte sõnastuses ei ole märgitud, et selles artiklis sätestatud üldise kohtualluvuse reegli kohaldamine oleks allutatud tingimusele, et pärimisasjas osaleb mitu liikmesriiki, lähtub see reegel siiski asjaolust, et pärimisasjal on piiriülene mõju.
Lisaks ilmneb määruse nr 650/2012 artikli 4 pealkirjast, et selle sättega reguleeritakse liikmesriikide kohtute üldise kohtualluvuse kindlaksmääramist, samas kui kohtualluvuse jaotus riigisisesel tasandil tuvastatakse riiklike reeglite alusel, vastavalt määruse artiklile 2.
Nimetatud artikli 4 sõnastusest ilmneb, et seal kehtestatud üldise kohtualluvuse eeskiri viitab „pärimisasjale tervikuna“, mis tähendab – nagu ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 67 märkis –, et seda tuleks põhimõtteliselt kohaldada kõigile pärimisasjades toimuvatele menetlustele liikmesriikide kohtutes.
Mis puudutab selles sättes esineva verbi „lahendama“ tõlgendamist, siis tuleb uurida, kas liidu seadusandja soovis sellega viidata üksnes otsustele, mille riiklikud kohtud on vastu võtnud oma õigustmõistvat funktsiooni täites. Käesoleval juhul, nagu on märgitud ka käesoleva kohtuotsuse punktis 27, tuleneb eelotsusetaotlusest, et riiklike pärimistunnistuste väljastamine on hagita menetlus, ning niisuguste tõendite väljastamist puudutavad otsused sisaldavad ainult faktiliste asjaolude tuvastust, jättes kõrvale kõik tegurid, mis võiksid sellele anda seadusjõustunud kohtulahendi mõju.
Selles osas – nagu ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 64 märkis – ei anna määruse nr 650/2012 artikli 4 tähenduses mõiste „kohus“, nagu seda on määratletud määruse artikli 3 lõikes 2, mingeid viiteid verbi „lahendama“ ulatuse kohta.
Seega tuleb järeldada, et määruse nr 650/2012 artikli 4 sõnastus ei võimalda iseenesest kindlaks määrata, kas menetluse õigusvaidlust hõlmav või mittehõlmav laad mõjutab selles sättes ette nähtud kohtualluvuse eeskirja kohaldatavust, ja kas „lahendamist“ selle sätte tähenduses tuleb mõista üksnes õigustmõistvat laadi otsuse tegemisena. Selle sätte grammatiline tõlgendamine ei anna seega vastust küsimusele, kas riiklike pärimistunnistuste väljastamise menetlust – nagu see, mida käsitletakse põhikohtuasjas – tuleb pidada nimetatud artikli 4 alla kuuluvaks.
Mis puudutab nimetatud sätte konteksti analüüsi, siis ilmneb määruse nr 650/2012 artiklist 13, et lisaks selle määruse kohaselt pärimisasja lahendamiseks pädevatele kohtutele on selle liikmesriigi kohtutel, kus on selle isiku alaline elukoht, kes pärimisasjale kohaldatava õiguse kohaselt võib esitada avalduse pärandi, annaku või sundosa vastuvõtmiseks või sellest loobumiseks või avalduse asjaomase isiku vastutuse piiramise kohta pärandil lasuvate võlgade eest, pädevus võtta vastu selliseid avaldusi.
Seega on selle artikli 13 koostoimes määruse nr 650/2012 põhjendusega 32 eesmärk hõlbustada asjaajamist pärijate ja annakusaajate jaoks, nähes ette erandi selle määruse artiklites 4–11 sätestatud kohtualluvuse eeskirjadest. Sellest tulenevalt on nimetatud määruse artikli 4 kohaselt pärimisasja tervikuna lahendamiseks pädevad kohtud põhimõtteliselt pädevad võtma vastu ka pärimisavaldusi. Siit järeldub, et artiklis 4 sätestatud kohtualluvuse reegel viitab ka menetlustele, mis ei too kaasa õigustmõistva otsuse tegemist.
Seda tõlgendust toetab ka määruse nr 650/2012 põhjendus 59, millest ilmneb, et selle määruse sätteid kohaldatakse olenemata sellest, kas piiriülese mõjuga pärimisasja puudutavad otsused tehti õigusvaidlust hõlmavate või mittehõlmavate menetluste käigus.
Seega määratakse määruse nr 650/2012 artiklis 4 kindlaks liikmesriikide kohtute rahvusvaheline kohtualluvus seoses pärimisasja tervikuna lahendamist puudutavaid meetmeid käsitlevate menetlustega – nagu eelkõige riiklike pärimistunnistuste väljastamine –, olenemata sellest, kas need menetlused hõlmavad õigusvaidlust või mitte.
Seda tõlgendust ei lükka ümber ka määruse nr 650/2012 artikkel 64, kuivõrd see näeb ette, et Euroopa pärimistunnistus antakse välja liikmesriigis, mille kohtud on pädevad selle määruse artikli 4, 7, 10 või 11 kohaselt.
Nagu ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 90 märkis, on määrusega nr 650/2012 loodud Euroopa pärimistunnistusel iseseisev õiguslik režiim, mis kehtestati selle määruse VI peatüki sätetega. Selles kontekstis on määruse artikli 64 eesmärk täpsustada, et nii kohtud kui ka teatavad muud asutused on pädevad niisugust pärimistunnistust välja andma, tuues siiski viitega kohtualluvust käsitlevatele eeskirjadele selle määruse artiklites 4, 7, 10 ja 11 välja, millises liikmesriigis niisuguse väljaandmine toimuda saab.
Lisaks olgu täpsustatud, et määruse nr 650/2012 artikli 62 lõigete 2 ja 3 kohaselt ei ole Euroopa pärimistunnistuse kasutamine kohustuslik ning see tunnistus ei asenda liikmesriikides samal eesmärgil kasutatavaid riigisiseseid dokumente, nagu riiklikud pärimistunnistused.
Neil asjaoludel ei saa määruse nr 650/2012 artiklit 64 tõlgendada nii, et riiklikud pärimistunnistused jäävad välja selle määruse artiklis 4 sisalduva kohtualluvuse eeskirja kohaldamisalast.
Mis puudutab määrusega nr 650/2012 taotletud eesmärke, siis ilmneb selle põhjendustest 7 ja 8, et määrusega soovitakse eelkõige aidata kaitsta pärijate ja annakusaajate, teiste surnule lähedaste isikute ning pärandaja võlausaldajate õigusi piiriülese mõjuga pärimisasja kontekstis, ning võimaldada liidu kodanikel korraldada oma pärandiga seotud küsimusi.
Samast vaatekohast lähtuvalt rõhutatakse määruse nr 650/2012 põhjenduses 27, et määruse eeskirjade eesmärk on tagada, et pärimisasjaga tegelev asutus kohaldaks enamikul juhtudest oma liikmesriigi õigust.
Selles osas viitavad määruse nr 650/2012 artikli 21 lõige 1 (mis käsitleb kohaldatava õiguse üldreeglit) ja selle määruse artikkel 4 (mis käsitleb liikmesriikide kohtute üldist kohtualluvust) mõlemad surnud isiku surma hetkel tema alalise elukoha kriteeriumile.
Riiklike pärimistunnistuste väljastamiseks liikmesriikide kohtute üldise kohtualluvuse kindlaksmääramiseks riigisisese õiguse kohaldamine läheks aga vastuollu määruse nr 650/2012 põhjenduses 27 viidatud eesmärgiga tagada kohtualluvust käsitlevate sätete ja selles valdkonnas kohaldatavat õigust puudutavate sätete kooskõla.
Lisaks, tulenevalt selle määruse üldisest eesmärgist, mis põhjenduse 59 kohaselt on liikmesriikides pärimisasjades tehtud otsuste vastastikune tunnustamine, rõhutatakse määruse põhjenduses 34, et selle määrusega soovitakse vältida vastandlike otsuste tegemist eri liikmesriikides.
See eesmärk on seotud jagamatu pärandvara põhimõttega, mida on selgitatud eelkõige määruse nr 650/2012 artikli 23 lõikes 1, mis täpsustab, et selle määruse kohaselt kindlaks määratud õigust kohaldatakse „pärimisasjale kui tervikule“.
Jagamatu pärandvara põhimõttest on kantud ka määruse nr 650/2012 artiklis 4 kehtestatud reegel, kuivõrd ka selles artiklis täpsustatakse, et nimetatud reegel määrab kindlaks liikmesriikide kohtute kohtualluvuse „pärimisasja tervikuna“ lahendamiseks.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 109 ja 110 märkis, on Euroopa Kohus seega juba otsustanud, et määruse nr 650/2012 sätete tõlgendus, mis toob kaasa pärimisasja killustamise, oleks määruse eesmärkidega kokkusobimatu (vt selle kohta 12. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Kubicka,
C‑218/16
,
EU:C:2017:755
, punkt
). Nimelt, kuna üks nendest eesmärkidest seisneb piiriülese mõjuga pärimisasjadele kohaldatava ühtse korra kehtestamises, siis selle elluviimisega ühtlustatakse liikmesriikide kohtute rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirju nii õigusvaidlust hõlmavate kui ka mittehõlmavate menetluste raames.
Määruse artikli 4 tõlgendus, mille kohaselt selle sättega määratakse kindlaks liikmesriikide kohtute rahvusvaheline kohtualluvus seoses riiklike pärimistunnistuste väljastamise menetlustega, aitab liidus nõuetekohase õigusemõistmise huvides seda eesmärki ellu viia, piirates eri liikmesriikide kohtutes paralleelselt toimuvate menetluste ja sellest tuleneda võivate vastandlike otsuste riski.
Seevastu oleks määruse nr 650/2012 eesmärkide elluviimine takistatud, kui niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas käsitlusel tuleks määruse II peatüki ja eelkõige selle artikli 4 sätteid tõlgendada nii, et nendega ei määrata kindlaks liikmesriikide kohtute rahvusvahelist kohtualluvust seoses riiklike pärimistunnistuste väljastamist puudutavate menetlustega.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et määruse nr 650/2012 artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm – nagu see, mida käsitletakse põhikohtuasjas –, mis näeb ette, et kuigi surnud isiku surma hetkel ei olnud tema alaline elukoht selles liikmesriigis, on piiriülese mõjuga pärimisasjades riikliku pärimistunnistuse väljastamiseks pädevad selle viimase liikmesriigi kohtud, kui mõni pärandvara ese asub nimetatud liikmesriigis või kui surnud isik oli sama liikmesriigi kodanik.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2012. aasta määruse (EL) nr 650/2012, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist, artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm – nagu see, mida käsitletakse põhikohtuasjas –, mis näeb ette, et kuigi surnud isiku surma hetkel ei olnud tema alaline elukoht selles liikmesriigis, on piiriülese mõjuga pärimisasjades riikliku pärimistunnistuse väljastamiseks pädevad selle viimase liikmesriigi kohtud, kui mõni pärandvara ese asub nimetatud liikmesriigis või kui surnud isik oli sama liikmesriigi kodanik.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.