CELEX: 62019CJ0487
Zahtjev za prethodnu odluku
Vladavina prava
Djelotvorna sudska zaštita u područjima koja su obuhvaćena pravom Unije
Članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a
Načela nesmjenjivosti i neovisnosti sudaca
Premještaj suca redovnog suda bez njegova pristanka
Pravni lijek
Rješenje o nedopuštenosti koje je donio sudac Sąda Najwyższeg (Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych) (Vrhovni sud (vijeće za izvanrednu kontrolu i javne poslove), Poljska))
Sudac kojeg je imenovao predsjednik Republike Poljske na temelju rezolucije koja potječe od Državnog sudbenog vijeća unatoč sudskoj odluci kojom je određena obustava izvršenja te rezolucije dok Sud ne donese presudu u prethodnom postupku
Sudac koji nije zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud
Nadređenost prava Unije
Mogućnost da se takvo rješenje o nedopuštenosti smatra nepostojećim

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2., članka 6. stavaka 1. i 3. kao i članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a, članka 267. UFEU‑a i članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
Taj je zahtjev upućen u okviru postupka koji je sudac W. Ż. pokrenuo u vezi s rezolucijom kojom je Krajowa Rada Sądownictwa (Državno sudbeno vijeće, Poljska; u daljnjem tekstu: DSV) obustavila postupak povodom pritužbe koju je W. Ż. podnio protiv odluke predsjednika Sąda Okręgowya w K. (Okružni sud u K., Poljska) kojom je određen premještaj W. Ż.-a iz jednog u drugi odjel tog suda (u daljnjem tekstu: sporna rezolucija), protiv koje je rezolucije W. Ż. podnio žalbu Sądu Najwyższem (Vrhovni sud, Poljska) zajedno sa zahtjevom za izuzeće svih sudaca koji čine Izbu Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (vijeće za izvanrednu kontrolu i javne poslove, Poljska) koje mora ispitati navedenu žalbu.
Poljsko pravo
Ustav
U skladu s člankom 7. Ustava:
„Tijela javne vlasti djeluju na temelju i u granicama prava.”
U članku 10. Ustava navedeno je:
„1.   Politički sustav Republike Poljske temelji se na diobi i ravnoteži između zakonodavne, izvršne i sudbene vlasti.
2.   Donji dom i Senat obavljaju izvršnu vlast. Predsjednik Republike i Vijeće ministara obavljaju izvršnu vlast. Sudovi obavljaju sudbenu vlast.”
Člankom 45. stavkom 1. Ustava predviđeno je:
„Svatko ima pravo da nadležan, neovisan i nepristran sud pravično i javno, bez neopravdanog odlaganja, ispita njegov slučaj.”
Članak 60. Ustava određuje:
„Poljski državljani koji u potpunosti uživaju građanska prava imaju pravo u jednakim uvjetima pristupiti javnim službama.”
U skladu s člankom 77. stavkom 2. Ustava:
„Zakonom se nikomu ne može onemogućiti da sudskim putem ostvaruje svoje povrijeđene slobode i prava.”
Na temelju članka 179. Ustava:
„Suce na neodređeno vrijeme imenuje predsjednik Republike na prijedlog [DSV‑a].”
Članak 184. Ustava određuje:
„(Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud, Poljska)) i drugi upravni sudovi nadziru, u granicama utvrđenim zakonom, aktivnosti javne uprave. […]”
Novi zakon o Vrhovnom sudu
Predsjednik Republike potpisao je 20. prosinca 2017. ustawu o Sądzie Najwyższym (Zakon o Vrhovnom sudu) od 8. prosinca 2017. (Dz. U. iz 2018., poz. 5; u daljnjem tekstu: novi Zakon o Vrhovnom sudu). On je stupio na snagu 3. travnja 2018.
Novim zakonom o Vrhovnom sudu uvedeno je, među ostalim, vijeće za izvanrednu kontrolu i javne poslove unutar Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud).
U skladu s člankom 26. novog Zakona o Vrhovnom sudu:
„U nadležnosti [vijeća za izvanrednu kontrolu i javne poslove] su izvanredni pravni lijekovi, izborni sporovi i sporovi o valjanosti državnog ili ustavnog referenduma, utvrđivanje valjanosti izbora i referenduma, drugi javnopravni predmeti, uključujući sporove o zaštiti tržišnog natjecanja, regulaciji energetike, telekomunikacijama i željezničkom prijevozu, kao i pravni lijekovi koji su podneseni protiv odluka Przewodniczy Krajowej Rady Radiofonii i Telewizji [predsjednik Državnog vijeća za radioteleviziju, Poljska] ili kojima se dovodi u pitanje prekomjerno trajanje postupaka pred redovnim ili vojnim sudovima isto kao i pred [Sądom Najwyższem (Vrhovni sud)].”
Članak 29. novog Zakona o Vrhovnom sudu predviđa da suce Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud) imenuje predsjednik Republike na prijedlog DSV‑a.
Zakon o DSV‑u
DSV uređen je ustawom o Krajowej Radzie Sądownictwa (Zakon o Državnom sudbenom vijeću) od 12. svibnja 2011. (Dz. U. iz 2011., br. 126, poz. 714), kako je izmijenjen, među ostalim, ustawom o zmianie ustawy o Krajowej Radzie Sądownictwa oraz niektórych innych ustaw (Zakon o izmjenama Zakona o Državnom sudbenom vijeću i određenih drugih zakona) od 8. prosinca 2017. (Dz. U. iz 2018., poz. 3) i ustawom o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych oraz niektórych innych ustaw (Zakon o izmjenama Zakona o organizaciji redovnih sudova i određenih drugih zakona) od 20. srpnja 2018. (Dz. U. iz 2018., poz. 1443) (u daljnjem tekstu: Zakon o DSV‑u).
Članak 37. stavak 1. Zakona o DSV‑u određuje:
„Ako se više kandidata prijavilo za sudačko mjesto, [DSV] zajedno ispituje i ocjenjuje sve podnesene prijave. U toj situaciji, [DSV] donosi rezoluciju koja sadržava njegove odluke glede podnošenja prijedloga za imenovanje na sudačko mjesto u pogledu svih kandidata.”
U skladu s člankom 43. tog zakona:
„1.   Rezolucija [DSV‑a] postaje pravomoćna ako se protiv nje ne može podnijeti žalba.
2.   Ako svi sudionici postupka nisu pobijali rezoluciju iz članka 37. stavka 1., ona postaje pravomoćna u dijelu koji sadržava odluku o nepodnošenju prijedloga za imenovanje na dužnost suca sudionika koji nisu podnijeli pravno sredstvo, podložno odredbama članka 44. stavka 1.b.”
Članak 44. Zakona o DSV‑u predviđao je:
„1.   Sudionik postupka, osim ako je zasebnim odredbama drukčije predviđeno, može [Sądu Najwyższem (Vrhovni sud)] podnijeti pravno sredstvo ako smatra da je rezolucija [DSV‑a] nezakonita. […]
1.a   U pojedinačnim slučajevima koji se tiču imenovanja sudaca [Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud)] moguće je podnijeti pravno sredstvo [Naczelnom Sądu Administracyjnom (Visoki upravni sud)]. U tom slučaju nije moguće podnijeti pravno sredstvo Sądu Najwyższem (Vrhovni sud)]. Pravno sredstvo [Naczelnom Sądu Administracyjnom (Visoki upravni sud)] ne može se temeljiti na navodu o neprikladnoj ocjeni toga ispunjavaju li kandidati kriterije uzete u obzir prilikom donošenja odluke o podnošenju prijedloga za imenovanje sudaca [Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud)].
1.b   Ako rezoluciju iz članka 37. stavka 1. nisu osporili svi sudionici postupka, ona, u pojedinačnim slučajevima koji se tiču imenovanja sudaca [Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud)], postaje pravomoćna u dijelu u kojem je njome odlučeno o podnošenju prijedloga za imenovanje sudaca [Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud)], odnosno u dijelu u kojem je njome odlučeno da se neće podnijeti prijedlog za imenovanje na mjesta sudaca tog suda, kad je riječ o kandidatima koji nisu podnijeli pravno sredstvo.
[…]
3.   Odredbe [Zakonika o građanskom postupku] […] o žalbi u kasacijskom postupku primjenjuju se na postupke pred [Sądom Najwyższem (Vrhovni sud)] i [Naczelnym Sądom Administracyjnom (Visoki upravni sud)]. Ne primjenjuju se odredbe članka 871. navedenog zakona.
4.   U pojedinačnim slučajevima koji se tiču imenovanja sudaca [Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud)], poništenje [Naczelnog Sąda Administracyjnog (Visoki upravni sud)] rezolucije DSV‑a kojom je odlučeno da se neće podnijeti prijedlog za imenovanje sudaca [Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud)] istovjetno je prihvaćanju prijave za upražnjeno radno mjesto suca [Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud)] sudionika postupka koji je podnio pravno sredstvo, pri čemu u pogledu tog mjesta postupak pred DSV‑om na dan objave odluke [Naczelnog Sąda Administracyjnog (Visoki upravni sud)] još nije bio okončan, ili, u slučaju da taj postupak ne postoji, za sljedeće upražnjeno mjesto suca [Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud)] za koje je predviđen javni natječaj.”
Stavak 1.a članka 44. Zakona o DSV‑u uveden je u taj članak Zakonom od 8. prosinca 2017. o izmjenama zakona o Državnom sudbenom vijeću i određenih drugih zakona, koji je stupio na snagu 17. siječnja 2018., a stavci 1.b i 4. uvedeni su u njega Zakonom od 20. srpnja 2018. o izmjenama zakona o ustrojstvu redovnih sudova i određenih drugih zakona, koji je stupio na snagu 27. srpnja 2018. Prije uvođenja tih izmjena, pravna sredstva iz navedenog stavka 1.a podnosila su se Sądu Najwyższem (Vrhovni sud) u skladu sa stavkom 1. tog članka 44.
Presudom od 25. ožujka 2019. Trybunał Konstytucyjny (Ustavni sud, Poljska) proglasio je članak 44. stavak 1.a Zakona o DSV‑u protivnim članku 184. Ustava jer, u biti, nadležnost koja je navedenim stavkom 1.a povjerena Naczelnom Sądu Administracyjnom (Visoki upravni sud) nije bila opravdana ni s obzirom na prirodu predmeta o kojima je riječ ni s obzirom na ustrojbena obilježja navedenog suda ni na postupak koji on primjenjuje. U toj je presudi Trybunał Konstytucyjny (Ustavni sud) također naveo da to proglašenje neustavnosti „nužno dovodi do okončanja svih sudskih postupaka koji su u tijeku na temelju ukinute odredbe”.
Nadalje, članak 44. Zakona o DSV‑u izmijenjen je ustawom o zmianie ustawy o Krajowej Radzie Sądownictwa oraz ustawy – Prawo o ustroju sądów administracyjnych (Zakon o izmjenama [Zakona o DSV‑u] i Zakona o organizaciji upravnih sporova) od 26. travnja 2019. (Dz. U. iz 2019., poz. 914) (u daljnjem tekstu: Zakon od 26. travnja 2019.), koji je stupio na snagu 23. svibnja 2019. Stavak 1. tog članka 44. od tada glasi kako slijedi:
„Sudionik postupka, osim ako je zasebnim odredbama drukčije predviđeno, može [Sądu Najwyższem (Vrhovni sud)] podnijeti pravno sredstvo ako smatra da je rezolucija [DSV‑a] nezakonita. Nije moguće podnijeti pravno sredstvo u pojedinačnim predmetima koji se odnose na imenovanje suca [Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud)].”
Osim toga, člankom 3. Zakona od 26. travnja 2019. predviđa se da se „[o]bustavlja postupak po samom zakonu o pravnim sredstvima kojima se osporavaju rezolucije [DSV‑a] u pojedinačnim predmetima u vezi s imenovanjem na sudačku dužnost na [Sądu Najwyższem (Vrhovni sud)], a koja su bila podnesena te o kojima nije odlučeno prije stupanja na snagu ovog zakona”.
Zakon o organizaciji redovnih sudova
Ustawa – Prawo o ustroju sądów powszechnych (Zakon o organizaciji redovnih sudova) od 27. srpnja 2001., kako je izmijenjen (DZ. U. iz 2019., poz. 52), određuje u svojem članku 22.a:
„[…]
4.b   Za premještaj suca u drugi odjel nije potreban njegov pristanak:
(1.) u slučaju premještaja u drugi odjel koji odlučuje o predmetima iz istog područja;
[…]
4.c   Odredbe članka 4.b točke 1. […] ne primjenjuju se na suca koji je u razdoblju od tri godine bio premješten u drugi odjel bez svojeg pristanka. […]
5.   Sudac ili pomoćnik suca čije su aktivnosti promijenjene na način da je promijenjen opseg njegovih dužnosti, osobito ako je pritom premješten u drugi odjel suda, može [DSV‑u] podnijeti žalbu u roku od sedam dana od kada je obaviješten o novom opsegu svojih dužnosti. Žalbu ne može podnijeti ako:
(1.) je premješten u odjel koji razmatra predmete iz istog područja;
[…]”
Zakonik o građanskom postupku
Na temelju članka 49. ustawe ‐ Kodeks postępowania cywilnego (Zakon o uvođenju Zakonika o građanskom postupku) od 17. studenoga 1964., kako je izmijenjen (Dz.U. iz 2018., poz. 1360) (u daljnjem tekstu: Zakonik o građanskom postupku):
„[…] sud izuzima suca na njegov zahtjev ili na zahtjev stranke, ako postoji okolnost koja može baciti razumnu sumnju na njegovu nepristranost u određenom predmetu.”
U članku 50. stavku 3. Zakonika o građanskom postupku navedeno je:
„Dok se ne odluči o zahtjevu za izuzeće suca:
(1.)
sudac na kojeg se zahtjev odnosi može nastaviti s postupkom;
(2.)
on ne može donijeti niti jednu odluku niti mjeru kojom se postupak okončava.”
Člankom 365. stavkom 1. tog zakonika predviđa se:
„Pravomoćna odluka ne vezuje samo stranke i sud koji ju je donio, nego i druge sudove, druga tijela javne vlasti i upravna tijela te, u slučajevima koji su predviđeni zakonom, i druge osobe.”
Članak 388. stavak 1. navedenog zakonika određuje:
„Kada u slučaju žalbe u kasacijskom postupku izvršenje odluke može stranci uzrokovati nepopravljivu štetu, drugostupanjski sud može obustaviti izvršenje pobijane odluke dok se ne okonča postupak po žalbi […]. Odluka se može donijeti uz isključenje javnosti. […]”
U skladu s člankom 391. stavkom 1. istog zakonika:
„Pravila postupka pred prvostupanjskim sudom primjenjuju se po analogiji na postupak pred drugostupanjskim sudom, ako ne postoje posebna pravila kojima je on uređen. […]”
Člankom 398.
Zakonika o građanskom postupku predviđeno je:
„Pravila žalbenog postupka primjenjuju se po analogiji na postupak pred [Sądom Najwyższem (Vrhovni sud)], ako ne postoje posebna pravila kojima je on uređen, […]”
Glavni postupak i prethodno pitanje
W. Ż. obnaša sudačku dužnost u Sądu Okręgowyju w K. (Okružni sud u K.). Odlukom od 27. kolovoza 2018. predsjednik tog suda odlučio je na temelju članka 22.a stavka 4.b točke 1. Zakona o organizaciji redovnih sudova premjestiti W. Ż.-a iz odjela navedenog suda u kojem je on do tada zasjedao u drugi odjel tog istog suda.
W. Ż. podnio je DSV‑u pritužbu protiv te odluke na temelju članka 22.a stavka 5. navedenog zakona. Spornom rezolucijom DSV obustavio je postupak povodom te pritužbe.
Dana 14. studenoga 2018. W. Ż. podnio je žalbu protiv sporne rezolucije Sądu Najwyższem (Vrhovni sud), kao sudu u kojem navedenu žalbu mora ispitati vijeće za izvanrednu kontrolu i javne poslove. U tom kontekstu W. Ż. je, međutim, podnio i zahtjev za izuzeće svih sudaca od kojih se sastoji vijeće za izvanrednu kontrolu i javne poslove iz razloga što, uzimajući u obzir način njihova imenovanja, oni ne nude potrebna jamstva neovisnosti i nepristranosti. Sąd Najwyższy (Izba Cywilna) [Vrhovni sud (građansko vijeće)] mora ispitati taj zahtjev zasjedajući u sastavu od troje sudaca.
Što se tiče navedenog načina imenovanja, sud koji je uputio zahtjev, to jest Sąd Najwyższy (Izba Cywilna) (Vrhovni sud (građansko vijeće)), odlučujući u proširenom sastavu od sedam sudaca, pojašnjava da je DSV‑ova Rezolucija br. 331/2018 od 28. kolovoza 2018., kojom se predsjedniku republike predlaže imenovanje zainteresiranih osoba na sudačka mjesta u vijeću za izvanrednu kontrolu i javne poslove, bila predmet žalbi koje su na temelju članka 44. stavka 1.a Zakona o DSV‑u Naczelnom Sądu Administracyjnom (Visoki upravni sud, Poljska) podnijeli kandidati koje u toj rezoluciji DSV nije predložio za imenovanje.
Pravomoćnim rješenjem od 27. rujna 2018. Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud) odredio je obustavu izvršenja Rezolucije br. 331/2018 na temelju objedinjenih odredaba članka 388. stavka 1. i članka 398.
Zakonika o građanskom postupku kao i članka 44. stavka 3. Zakona o DSV‑u.
Unatoč postojanju navedenih žalbi i rješenja, predsjednik republike je 10. listopada 2018. imenovao na sudačka mjesta u vijeću za izvanrednu kontrolu i javne poslove neke od kandidata koje je DSV predložio u Rezoluciji br. 331/2018.
Potom je Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud) odlukom od 22. studenoga 2018. prekinuo žalbene postupke koji su se vodili pred njim dok Sud ne odluči o prethodnim pitanjima koja mu je taj isti nacionalni sud uputio odlukom od 21. studenoga 2018. u predmetu povodom kojeg je donesena presuda od 2. ožujka 2021., A. B. i dr. (Imenovanje sudaca Vrhovnog suda – pravni lijekovi) (
C‑824/18
,
EU:C:2021:153
; u daljnjem tekstu: presuda A. B. i dr.,
EU:C:2021:153
), u vezi s drugom rezolucijom DSV‑a kojom je predsjedniku republike predložena prijava nekih osoba radi njihova imenovanja na sudačka mjesta u građanskom i kaznenom vijeću Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud). Tim se pitanjima Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud) pitao, u biti, protive li se pravu Unije odredbe poput odredbi članka 44. stavaka 1.a do 4. Zakona o DSV‑u.
Dana 20. veljače 2019. predsjednik republike imenovao je kao suca u vijeću za izvanrednu kontrolu i javne poslove osobu čiju je prijavu DSV također predložio u Rezoluciji br. 331/2018 (u daljnjem tekstu: dotični sudac).
Dana 8. ožujka 2019. dotični sudac, odlučujući kao sudac pojedinac i ne raspolažući spisom koji je tada bio u posjedu Sąda Najwyższeg (Izba Cywilna) (Vrhovni sud (građansko vijeće)), koji je zasjedao u sastavu od troje sudaca, te bez saslušanja W. Ż.-a, donio je rješenje kojim je kao nedopuštenu odbacio žalbu ovog potonjeg protiv sporne rezolucije (u daljnjem tekstu: spornog rješenje).
Odlukom od 20. ožujka 2019. Sąd Najwyższy (Izba Cywilna) (Vrhovni sud (građansko vijeće)), zasjedajući u sastavu od troje sudaca, presudio je da je sporno rješenje doneseno kršenjem članka 50. stavka 3. točke 2. Zakonika o građanskom postupku, naglasivši da se toj odredbi protivi donošenje odluke kojom se okončava postupak sve dok nije odlučeno o zahtjevu za izuzeće suca koji je podnio bilo koji drugi sudac. U istoj toj odluci navedeni je sud, osim toga, utvrdio da su tim rješenjem povrijeđena prava obrane W. Ż.-a u smislu članka 45. stavka 1. Ustava, članka 6. stavka 1. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP) i članka 47. drugog stavka Povelje, jer je navedeno rješenje donijelo tijelo koje nije raspolagalo spisom i jer se W. Ż. nije mogao upoznati sa stajalištem državnog odvjetništva.
U toj je odluci navedeni sud također ispitao pitanje je li dotični sudac imao svojstvo suca, uslijed čijeg bi izostanka trebalo utvrditi da sporno rješenje pravno ne postoji. Takvo je pitanje relevantno za ishod postupka izuzeća koji je u tijeku pred tim istim sudom, s obzirom na to da bi u slučaju dokazanog postojanja spornog rješenja taj postupak trebalo okončati odlukom o obustavi postupka zbog bespredmetnosti, dok bi u slučaju nepostojanja tog rješenja trebalo, naprotiv, odlučiti o zahtjevu za izuzeće koji je W. Ż. podnio. U tim je okolnostima Sąd Najwyższy (Izba Cywilna) (Vrhovni sud (građansko vijeće)), zasjedajući u sastavu od troje sudaca, odlučio postaviti sudu koji je uputio zahtjev sljedeća pitanja:
„1.
Postoji li pravno ono rješenje o odbijanju odnosno odbacivanju žalbe podnesene Sądu Najwyższem (Vrhovni sud) protiv rezolucije DSV‑a, koje je doneseno u sastavu od jednog suca u kojem zasjeda osoba imenovana sucem u Sąd Najwyższy (Vrhovni sud), unatoč žalbi koja je prethodno podnesena Naczelnom Sądu Administracyjnom (Visoki upravni sud) protiv rezolucije DSV‑a kojom je predloženo imenovanje te osobe na sudačku dužnost u Sądu Najwyższem (Vrhovni sud) te iako je postupak pred Visokim upravnim sudom bio još u tijeku na dan dostave pisma o imenovanju, i okončava li se tim rješenjem postupak pokrenut podnošenjem predmetne žalbe?
2.
Je li za rješavanje pitanja postavljenog u točki 1. relevantna obustava izvršenja rezolucije DSV‑a koju je na temelju objedinjenih odredbi članka 388. stavka 1. i članka 398.
[Zakonika o građanskom postupku] kao i članka 44. stavka 3. [Zakona o DSV‑u] Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud) odredio prije dostave pisma o imenovanju na sudačku dužnost u Sądu Najwyższem (Vrhovni sud)?”
Sud koji je uputio zahtjev smatra da će odgovor na pitanja koja su mu tako postavljena ovisiti, među ostalim, o tome čini li sudac imenovan u takvim okolnostima zakonom ustanovljeni neovisan i nepristran sud, u smislu članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a, članka 267. UFEU‑a i članka 47. drugog stavka Povelje kao i članka 6. stavka 1. EKLJP‑a.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a zahtijeva, naime, da države članice zajamče da njihovi nacionalni sudovi koji moraju odlučivati u područjima obuhvaćenima pravom Unije ispunjavaju takve zahtjeve, što podrazumijeva, osobito, to da se dotični suci pravilno imenuju.
No, s jedne strane, vijeće za izvanrednu kontrolu i javne poslove osobito mora suditi u predmetima iz područja obuhvaćenih pravom Unije poput onih koja se odnose na zaštitu tržišnog natjecanja i regulaciju energetike. S druge strane, sporno rješenje doneseno je u predmetu koji se odnosi na status i zaštitu neovisnosti suca nacionalnog suda koji sam mora odlučivati u područjima obuhvaćenima pravom Unije, što u svakom stadiju glavnog postupka nalaže poštovanje zahtjeva utvrđenih u članku 47. drugom stavku Povelje.
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev drži da je dotični sudac imenovan očitim i namjernim kršenjem temeljnih odredbi poljskog prava kojima je uređen postupak imenovanja sudaca.
Naime, kao prvo, do navedenog je imenovanja došlo iako je Naczelnom Sądu Administracyjnom (Visoki upravni sud) podnesena žalba protiv Rezolucije br. 331/2018 kojom je predloženo imenovanje zainteresirane osobe. Iz članka 179. Ustava proizlazi da je takav prijedlog od konstitutivnog značenja, tako da sve dok je pravno postojanje navedene rezolucije i dalje neizvjesno zbog navedene žalbe, bilo kakvo imenovanje nema pravnu osnovu, jer je namjena takve žalbe, naime, ta da se sudionicima u postupku imenovanja zajamči zaštita njihovih prava na pristup javnoj dužnosti pod jednakim uvjetima i na pristup sudu, u skladu s člankom 45. stavkom 1., člankom 60. i člankom 77. stavkom 2. Ustava.
Odredbe članka 44. stavaka 1.b i 4. Zakona o DSV‑u ne mogu utjecati na prethodno navedeno. Naime, kao što je naglašeno u točki 35. ove presude, Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud) uputio je Sudu zahtjev za prethodnu odluku u predmetu povodom kojeg je donesena presuda A. B. i dr., i to zbog dvojbi koje je taj nacionalni sud gajio glede usklađenosti navedenih nacionalnih odredbi s pravom Unije. Sud koji je uputio zahtjev tako naglašava da Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud) mora, uzimajući u obzir pojašnjenja koja mu je Sud pružio u tom predmetu, odlučiti o navedenoj usklađenosti ili osigurati tumačenje tih istih odredbi u skladu s pravom Unije.
Kao drugo, provevši sporno imenovanje unatoč pravomoćnoj odluci kojom je Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud) odredio obustavu izvršenja Rezolucije br. 331/2018, predsjednik republike prekršio je objedinjene odredbe članka 365. stavka 1., članka 391. stavka 1. i članka 398.
Zakonika o građanskom postupku kao i članka 44. stavka 3. Zakona o DSV‑u. Usto, imenovanjem dotičnog suca prekršeni su i članci 7. i 10. Ustava jer predsjednik republike nije poštovao sudbenu vlast dodijeljenu Naczelnom Sądu Administracyjnom (Visoki upravni sud).
Uostalom, takvo nepravilno imenovanje dio je općenitijeg konteksta u kojem su se umnožile mjere namijenjene sprečavanju djelotvornog sudskog nadzora nad rezolucijama DSV‑a kojima se predlažu imenovanja za sudačka mjesta u Sądu Najwyższem (Vrhovni sud).
Isto važi, kao prvo, glede donošenja članka 44. stavaka 1.b i 4. Zakona o DSV‑u, čija je usklađenost s pravom Unije, kao što je to prethodno navedeno, predmet pitanja upućenih Sudu u predmetu povodom kojeg je donesena presuda A. B. i dr., kao drugo, glede okolnosti da su DSV i skupina senatora podnijeli tužbu Trybunału Konstytucyjnyju (Ustavni sud) koja je navela ovaj potonji sud da u presudi od 25. ožujka 2019., proglasi da je članak 44. stavak 1.a Zakona o DSV‑u suprotan Ustavu i da se svi postupci povodom žalbi podnesenih protiv takvih rezolucija koji su u tijeku pred Naczelnim Sądom Administracyjnim (Visoki upravni sud) moraju slijedom toga okončati, te, kao treće, glede donošenja Zakona od 26. travnja 2019. kojim je određena obustava tih istih žalbenih postupaka i isključena bilo kakva žalba te vrste u budućnosti.
Tomu valja dodati druge nedostatke koji su okruživali imenovanje dotičnog suca među kojima se nalazi činjenica da je petnaestoro članova trenutačnog DSV‑a koji imaju svojstvo suca imenovao Sejm (Donji dom), a ne više, kao prije, njihovi kolege, te okolnost da je do imenovanja navedenih članova DSV‑a došlo skraćivanjem trajanja mandata članova prethodnog DSV‑a koje je zajamčeno Ustavom. Ti su aspekti predmet prethodnih pitanja upućenih Sudu u okviru spojenih predmeta povodom kojih je donesena presuda od 19. studenoga 2019., A. K. i dr. (Neovisnost Stegovnog vijeća Vrhovnog suda) (
C‑585/18, C‑624/18 i C‑625/18
,
EU:C:2019:982
).
S obzirom na sve uvjete u kojima je tako došlo do imenovanja dotičnog suca, sud koji je uputio zahtjev smatra da on ne pruža potrebna jamstva glede svoje neovisnosti i nepristranosti. Naime, navedene okolnosti mogu kod pojedinaca stvoriti sumnje u tom pogledu kao i izložiti tog suca vanjskim pritiscima koji potječu od tijela koja su ga imenovala i potom se pobrinula da se to imenovanje više ne može dovesti u pitanje sudskim putem. Te iste okolnosti također stvaraju opasnost od pristranosti u okviru glavnog postupka, kao što to dokazuje donošenje spornog rješenja od strane dotičnog suca.
U tom je kontekstu Sąd Najwyższy (Izba Cywilna) (Vrhovni sud (građansko vijeće)), odlučujući u proširenom sastavu od sedam sudaca, odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 2., članak 6. stavke 1. i 3. i članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a u vezi s člankom 47. [Povelje] i člankom 267. UFEU‑a tumačiti na način da zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud u smislu prava [... U]nije nije sud u čijem jednočlanom sastavu zasjeda osoba koja je na dužnost suca imenovana uz tešku povredu pravnih pravila države članice koja se odnose na imenovanje sudaca, a koja se prije svega sastoji od imenovanja te osobe na dužnost suca unatoč tomu što je nadležnom nacionalnom sudu (Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud)) prethodno podnesena žalba protiv rezolucije nacionalnog tijela koja obuhvaća prijedlog za njezino imenovanje na dužnost suca, unatoč tomu što je izvršenje te rezolucije obustavljeno u skladu s nacionalnim pravom te unatoč tomu što postupak pred nadležnim nacionalnim sudom (Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud)) nije okončan prije dostave pisma o imenovanju?”
Postupak pred Sudom
Zahtjev za primjenu ubrzanog postupka
Sud koji je uputio zahtjev zatražio je da se o ovom zahtjevu za prethodnu odluku odluči u ubrzanom postupku na temelju članka 105. Poslovnika Suda. U prilog svojem zahtjevu taj je sud istaknuo da je takav postupak opravdan s obzirom na činjenicu da povrh ovog glavnog postupka odgovor na prethodno pitanje upućeno Sudu može imati posljedice glede sudske aktivnosti određenog broja drugih sudaca koji su nedavno raspoređeni u različita vijeća Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud) i do čijeg je imenovanja došlo u okolnostima koje su djelomično ili potpuno slične onima koja su okruživala imenovanje dotičnog suca.
Člankom 105. stavkom 1. Poslovnika predviđa se da, na zahtjev suda koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku ili, iznimno, po službenoj dužnosti, predsjednik Suda može, kad priroda predmeta zahtijeva postupanje u kratkim rokovima, nakon što sasluša suca izvjestitelja i nezavisnog odvjetnika, odlučiti da se o tom zahtjevu odluči u ubrzanom postupku.
U tom smislu treba podsjetiti na to da je takav ubrzani postupak postupovni instrument koji treba odgovoriti na izvanrednu kriznu situaciju. Osim toga, iz sudske prakse Suda također proizlazi da se ubrzani postupak može ne primijeniti ako se osjetljivost i složenost pravnih problema nastalih u određenom predmetu teško može rješavati u takvom postupku, osobito ako nije primjereno skratiti pisani dio postupka pred Sudom (presuda od 18. svibnja 2021., Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România” i dr., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 i C‑397/19, t. 103. i navedena sudska praksa).
U konkretnom je slučaju predsjednik Suda odlučio 20. kolovoza 2019., nakon saslušanja suca izvjestitelja i nezavisnog odvjetnika, da ne treba prihvatiti zahtjev iz točke 52. ove presude.
Naime, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se glavni postupak odnosi, u biti, na žalbu kojom sudac osporava odluku na temelju koje je on premješten iz odjela suda u kojem je zasjedao do tada u drugi odjel tog istog suda, i uz koju je podnesen zahtjev za izuzeće sudaca koji moraju odlučiti o njoj. No, kao takav, na temelju spora te vrste ne može nastati izvanredna krizna situacija.
Osim toga, iako se postavljeno pitanje zapravo odnosi na temeljne odredbe prava Unije, ono je složeno i krajnje osjetljivo te je samo dio postupovnog i pravnog nacionalnog konteksta koji je relativno složen, i stoga nije prikladno za postupak koji odstupa od redovnih postupovnih pravila. Osim toga, mora se također uzeti u obzir, kako proizlazi iz točaka 45., 48. i 49. ove presude, to da su određene dvojbe suda koji je uputio zahtjev na kojima počiva tako postavljeno pitanje već bile predmet drugih zahtjeva za prethodnu odluku koji se nalaze u vrlo naprednim stadijima obrade.
Usmeni dio postupka i zahtjev za njegovo ponovno otvaranje
Nakon pisanog djela postupka, na raspravi održanoj 22. rujna 2020. saslušani su usmeni argumenti zainteresiranih strana, a osobito poljske vlade. Nezavisni odvjetnik iznio je svoje mišljenje 15. travnja 2021., stoga je tog dana i zaključen usmeni dio postupka.
Aktom podnesenim tajništvu Suda 7. svibnja 2021. poljska vlada zatražila je ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.
U prilogu tom zahtjevu navedena je vlada iznijela činjenicu da postoje razlike u stajalištima između, s jedne strane, mišljenja koje je nezavisni odvjetnik iznio u ovom predmetu te, s druge strane, mišljenja nezavisnog odvjetnika G. Hogana u predmetu Repubblika (
C‑896/19
,
EU:C:2020:1055
) i presude od 20. travnja 2021., Repubblika (
C‑896/19
,
EU:C:2021:311
), glede ocjene postupka imenovanja nacionalnih sudaca u različitim državama članicama s aspekta prava Unije.
Poljska vlada također drži da je ponovno otvaranje usmenog postupka opravdano u konkretnom slučaju zbog okolnosti da u svojem mišljenju, s kojim se ta vlada ne slaže, nezavisni odvjetnik nije dovoljno uzeo u obzir njezine argumente, tako da to mišljenje nije objektivno.
U tom pogledu valja podsjetiti na to, s jedne strane, da Statut Suda Europske unije i Poslovnik Suda ne predviđaju mogućnost da zainteresirane osobe iz članka 23. Statuta podnose očitovanja na mišljenje nezavisnog odvjetnika (presuda od 6. ožujka 2018., Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, t.
26.
i navedena sudska praksa).
S druge strane, na temelju članka 252. drugog stavka UFEU‑a, dužnost je nezavisnog odvjetnika da, djelujući posve nepristrano i neovisno, javno iznosi obrazložene prijedloge odluka u predmetima u kojima se u skladu sa Statutom Suda Europske unije zahtijeva njegovo sudjelovanje. Sud nije vezan ni mišljenjem nezavisnog odvjetnika ni obrazloženjem koje je dovelo do tog mišljenja. Stoga neslaganje jedne od zainteresiranih stranaka s mišljenjem nezavisnog odvjetnika, bez obzira na pitanja koja je ondje razmatrao, ne može samo za sebe biti opravdan razlog za ponovno otvaranje usmenog postupka (presuda od 6. ožujka 2018., Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, t.
27.
i navedena sudska praksa).
Glede navoda poljske vlade o navodnoj neobjektivnosti mišljenja nezavisnog odvjetnika, dovoljno je istaknuti da se na temelju okolnosti da navedena vlada smatra da u okviru ovog prethodnog postupka njezini argumenti nisu dovoljno uzeti u obzir u tom mišljenju, u svakom slučaju ne može dokazati takva neobjektivnost.
U skladu s člankom 83. svojeg poslovnika, Sud može, osim toga, u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, po zatvaranju tog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve naravi da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda.
U predmetnom slučaju Sud ipak smatra, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da nakon pisanog postupka i rasprave koja se pred njime održala raspolaže svim elementima potrebnima za odlučivanje o ovom zahtjevu za prethodnu odluku. Ističe, osim toga, da zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka koji je poljska vlada podnijela ne otkriva nikakvu novu činjenicu koja bi mogla imati utjecaj na odluku koju je on tako pozvan donijeti.
U tim okolnostima, nije potrebno odrediti ponovno otvaranje usmenog postupka.
Prethodno pitanje
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu je da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu, Sud će, prema potrebi, preoblikovati pitanja koja su mu postavljena (presuda od 15. srpnja 2021., Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:XXX, t. 31. i navedena sudska praksa).
U konkretnom slučaju iz njegove odluke proizlazi da je sud koji je uputio zahtjev pozvan odgovoriti na pitanja koja mu je postavio Sąd Najwyższy (Izba Cywilna) (Vrhovni sud (građansko vijeće)) zasjedajući u sastavu od troje sudaca, kako su ta pitanja reproducirana u točki 39. ove presude. Tim pitanjima ovaj potonji sud nastoji saznati zanemaruje li on utemeljeno sporno rješenje i posljedično mora li nastaviti s ispitivanjem zahtjeva za izuzeće koji mu je podnesen u okviru glavnog postupka, ili mora odrediti obustavu postupka po tom zahtjevu, jer je navedenim rješenjem okončan glavni postupak tako što je žalba koju je protiv sporne rezolucije W. Ż. podnio Sądu Najwyższem (Vrhovni sud) proglašena nedopuštenom.
Osim toga, mora se naglasiti da je navedenom rezolucijom DSV odredio obustavu postupka povodom pritužbe koju je W. Ż. podnio protiv odluke kojom je predsjednik Sąda Okręgowyja w K. (Okružni sud u K.), suda u koji je W. Ż. raspoređen kao sudac, premjestio ovog potonjeg bez njegova pristanka iz odjela tog suda u kojem je zasjedao do tada u drugi odjel navedenog suda.
U tim okolnostima valja zaključiti da svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a i načelo nadređenosti prava Unije tumačiti na način da nacionalni sud kojem je podnesen zahtjev za izuzeće uz žalbu kojom sudac osporava odluku kojom je on premješten bez njegova pristanka iz jednog u drugi odjel suda u koji je raspoređen, mora nepostojećim smatrati rješenje kojim je sud odlučujući u zadnjem stupnju i po sucu pojedincu, odbacio odnosno odbio navedenu žalbu zato što s obzirom na okolnosti u kojima je došlo do imenovanja suca pojedinca koji zasjeda u navedenom tijelu, ovaj potonji nije zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud, u smislu navedenog članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a.
Glede navedenih okolnosti, sud koji je uputio zahtjev u svojem pitanju osobito ustraje na činjenici da je na datum imenovanja dotičnog suca rezolucija DSV‑a, kojom je taj sudac bio predložen za to imenovanje, bila predmet pravnog lijeka kao i na okolnosti da je Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud), kojemu je taj pravni lijek podnesen, odredio obustavu izvršenja te rezolucije.
Kao što to proizlazi iz točaka 45., 48. i 49. ove presude, u razlozima odluke kojom se upućuje prethodno pitanje sud koji je uputio zahtjev također iznosi dvojbe koje gaji u tom kontekstu glede, s jedne strane, uzastopnih izmjena koje su utjecale na nacionalna pravila kojima su uređeni takvi pravni lijekovi i nadležnost Naczelnog Sąda Administracyjnog (Visoki upravni sud) za odlučivanje o njima te, s druge strane, očitog nedostatka neovisnosti DSV‑a, pri čemu se naglašava da su te dvije problematike već bile, osim toga, predmet zahtjeva za prethodnu odluku upućenih Sudu u predmetu povodom kojeg je donesena presuda A. B. i dr. kao i u spojenim predmetima povodom kojih je donesena presuda od 19. studenoga 2019., A. K. i dr. (Neovisnost Stegovnog vijeća Vrhovnog suda) (
C‑585/18, C‑624/18 i C‑625/18
,
EU:C:2019:982
).
Nadležnost Suda
Prokurator Generalny (Glavni državni odvjetnik, Poljska) smatra da su postupovna pravila koja su primjenjiva u području imenovanja sudaca i pretpostavke za valjanost takvih imenovanja u isključivoj nadležnosti država članica i ne ulaze u područje primjene prava Unije. Prema tome, ta pitanja nisu u nadležnosti Suda.
U tom pogledu valja podsjetiti na to, kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse, da iako je doduše organizacija pravosuđa u državama članicama u njihovoj nadležnosti, činjenica jest da su pri izvršavanju te ovlasti države članice dužne poštovati obveze koje za njih proizlaze iz prava Unije i da to može biti tako osobito kad je riječ o nacionalnim pravilima za donošenje odluka o imenovanju sudaca i, ovisno o okolnostima, pravilima u vezi sa sudskim nadzorom primjenjivima u kontekstu takvih postupaka imenovanja (vidjeti u tom smislu presudu A. B. i dr., t. 68. i navedenu sudsku praksu, i presudu od 20. travnja 2021., Repubblika,
C‑896/19
,
EU:C:2021:311
, t.
48.
)).
Osim toga, argumentacija koju je glavni državni odvjetnik tako iznio odnosi se na sam doseg i stoga tumačenje odredbi primarnog prava obuhvaćenih upućenim pitanjem, čije je tumačenje očito u nadležnosti Suda na temelju članka 267. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 18. svibnja 2021., Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România” i dr., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 i C‑397/19, t. 111. i navedenu sudsku praksu).
Poljska vlada ističe da cilj prethodnog pitanja nije pribaviti tumačenje prava Unije, nego je njegova namjena samo poduprijeti pretpostavku suda koji je uputio zahtjev da dotični sudac nije neovisan i nepristran niti zakonito imenovan, a što istovremeno zahtijeva tumačenje odredaba nacionalnog prava kojima je uređeno imenovanje sudaca i kvalifikaciju činjenica s aspekta navedenih odredbi kao i ispitivanje je li takva povreda nacionalnog prava dovela do povrede prava Unije. No, takva pitanja nisu u nadležnosti Suda kada odlučuje o zahtjevu za prethodnu odluku.
U tom pogledu valja, međutim, podsjetiti na to, s jedne strane, da iako je u okviru postupka iz članka 267. UFEU‑a, koji se temelji na jasnom razdvajanju funkcija između nacionalnih sudova i Suda, nacionalni sud jedini nadležan za utvrđivanje i ocjenjivanje činjenica u glavnom postupku kao i za tumačenje i primjenu nacionalnog prava (vidjeti, osobito, presudu od 26. travnja 2017., Farkas,
C‑564/15
,
EU:C:2017:302
, t.
37.
i navedenu sudsku praksu), ostaje činjenica da je, naprotiv, na Sudu da nacionalnom sudu koji mu je uputio zahtjev za prethodnu odluku pruži elemente za tumačenje prava Unije koji se mogu pokazati nužnima za rješavanje spora u glavnom postupku, uzimajući u obzir navode koje sadržava odluka kojom se upućuje prethodno pitanje glede nacionalnog prava primjenjivog na navedeni spor i na činjenice koje ga obilježavaju.
S druge strane, iako u okviru takvog prethodnog postupka Sud nije nadležan niti za odlučivanje o usklađenosti odredbi nacionalnog prava s pravnim pravilima Unije, on je nasuprot tomu nadležan za pružanje sudu koji je uputio zahtjev svih odgovarajućih elemenata za tumačenje tog prava koji tom sudu omogućuju da ocijeni takvu usklađenost za potrebe donošenja presude u sporu koji se pred njim vodi (presuda od 20. travnja 2021., Repubblika,
C‑896/19
,
EU:C:2021:311
, t.
30.
i navedena sudska praksa).
Iz prethodno navedenog slijedi da Sud jest nadležan za odlučivanje o ovom zahtjevu za prethodnu odluku.
Dopuštenost
Poljska vlada i glavni državni odvjetnik smatraju da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten po više osnova.
Kao prvo, glavni državi odvjetnik tvrdi da, odlučujući o žalbi poput one u glavnom postupku koja je podnesena protiv rezolucije DSV‑a, Sąd Najwyższy (Vrhovni sud) ne djeluje kao sud koji odlučuje o sporu, nego u svojstvu „tijela za pravnu zaštitu” koje intervenira u postupak koji se odnosi na „apstraktnu” rezoluciju.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da su okolnosti u kojima Sud obavlja svoju funkciju u prethodnim postupcima neovisne o naravi i cilju sporova pokrenutih pred nacionalnim sudovima. Članak 267. UFEU‑a upućuje na presudu koju nacionalni sud mora donijeti, a da ne predviđa poseban sustav ovisno o njezinoj naravi (presuda od 16. prosinca 1981., Foglia,
244/80
,
EU:C:1981:302
, t.
33.
).
Kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse, nacionalni sudovi ovlašteni su obratiti se Sudu ako je pred njima u tijeku spor i ako trebaju odlučiti u postupku s ciljem donošenja odluke sudske naravi (vidjeti u tom smislu presudu od 31. siječnja 2013., Belov,
C‑394/11
,
EU:C:2013:48
, t.
39.
).
To je očito ovdje slučaj.
Naime, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje u glavnom postupku, Sąd Najwyższy (Vrhovni sud) pozvan je odlučiti o žalbi kojom W. Ż. osporava rezoluciju DSV‑a o određivanju obustave postupka po pritužbi koju je on podnio tom tijelu protiv odluke kojom je on bez svojeg pristanka premješten u drugi odjel suda u koji je raspoređen kao sudac.
Kao drugo, poljska vlada navodi da odredbe prava Unije čije se tumačenje traži u konkretnom slučaju nisu primjenjive u glavnom postupku i da one osobito ne mogu nametnuti obveze državi članici kada utvrđuje uvjete za premještaj primjenjive na suce ili postupak za njihovo imenovanje niti, pak, obvezati predsjednika republike da odgodi izdavanje pisama o imenovanju sudaca dok Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud) nije odlučio o žalbi podnesenoj protiv rezolucije DSV‑a. Naime, sva su ta pitanja u isključivoj nadležnosti država članica, u skladu s člankom 5. UEU‑a u vezi s člancima 3. i 4. UFEU‑a.
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev nema nikakvu nadležnost na temelju nacionalnog prava za donošenje odluke koja je
de facto
istovrijedna isteku mandata dotičnog suca i bilo kakvim uspostavljanjem takve nadležnost na temelju prava Unije ili presude Suda zanemarila bi se određena unutarnja temeljna ustavna načela kršeći time članak 4. stavak 2. UEU‑a kao i načela vladavine prava, nesmjenjivosti sudaca i pravne sigurnosti.
U tom pogledu, već je, s jedne strane, navedeno u točki 75. ove presude da su prilikom izvršavanja svoje nadležnosti, osobito one koja se odnosi na donošenje nacionalnih pravila kojima se uređuje postupak imenovanja sudaca i podvrgavanje istog sudskom nadzoru, države članice dužne poštovati obveze koje za njih proizlaze iz prava Unije.
S druge strane, mora se utvrditi da se argumenti koje je tako istaknula poljska vlada u bitnome odnose na doseg i, prema tome, tumačenje odredbi prava Unije na koje se odnosi prethodno pitanje, kao i na učinke koji mogu proizaći iz tih odredbi, osobito s obzirom na nadređenost tog prava. Takvi argumenti, koji se odnose na meritum postavljenog pitanja, ne mogu sami po sebi dovesti do njegove nedopuštenosti (vidjeti u tom smislu presudu A. B. i dr., t. 80.).
Kao treće, poljska vlada i glavni državni odvjetnik smatraju da odgovor Suda na prethodno pitanje nije nužan u okviru glavnog postupka.
Navedene zainteresirane stranke smatraju, prvo, da, zato što je žalba W. Ż.-a protiv sporne rezolucije odbačena spornim rješenjem, više u glavnom postupku ne postoji spor koji treba riješiti, tako da je od tada bespredmetan zahtjev za izuzeće, postupak povodom kojeg je u tijeku pred Sądom Najwyższem (Izba Cywilna) (Vrhovni sud (građansko vijeće)) koji zasjeda u sastavu od troje sudaca.
U tom pogledu valja, međutim, istaknuti, kao što je to izložio sud koji je uputio zahtjev, da odgovor Suda na upućeno prethodno pitanje jest nužan kako bi se tom nacionalnom sudu omogućilo da odgovori na pitanja koja mu je postavio Sąd Najwyższy (Izba Cywilna) (Vrhovni sud (građansko vijeće)) zasjedajući u sastavu od troje sudaca, a kojima se upravo želi utvrditi mora li ovaj potonji sud smatrati sporno rješenje nepostojećim i zbog toga i dalje biti pozvan odlučiti o zahtjevu za izuzeće koji mu je podnesen.
Proizlazi da je u konkretnom slučaju odgovor Suda nužan kako bi se sudu koji je uputio zahtjev, a potom Sądu Najwyższem (Izba Cywilna) (Vrhovni sud (građansko vijeće)), koji zasjeda u sastavu od troje sudaca, omogućilo da riješe pitanja koja se postavljaju
in limine litis
, prije nego što ovaj potonji sud može, ovisno o okolnostima, odlučiti o meritumu spora u glavnom postupku (vidjeti u tom smislu presudu od 26. ožujka 2020., Miasto Łowicz i Prokurator Generalny,
C‑558/18 i C‑563/18
,
EU:C:2020:234
, t.
51.
i navedenu sudsku praksu). U tim okolnostima treba odbiti prigovor poljske vlade i glavnog državnog odvjetnika.
Kao drugo, glavni državni odvjetnik smatra da je zahtjev za izuzeće u glavnom postupku koji je u tijeku morao biti proglašen nedopuštenim u skladu s nacionalnom sudskom praksom, jer je ciljao na suce koji još nisu određeni za odlučivanje u dotičnom predmetu.
U tom je pogledu dovoljno, međutim, podsjetiti na to da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da u okviru prethodnog postupka iz članka 267. UFEU‑a nije na Sudu da provjerava je li zahtjev za prethodnu odluku upućen u skladu s nacionalnim pravilima o organizaciji sudova i o sudskom postupku (presuda od 16. lipnja 2015., Gauweiler i dr.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, t.
26.
i navedena sudska praksa), a osobito ne da ispituje je li postupak koji je u tijeku pred sudom koji je uputio zahtjev dopušten prema tim pravilima (vidjeti u tom smislu presudu od 7. prosinca 2000., Schnorbus,
C‑79/99
,
EU:C:2000:676
, t.
21.
i
22.
).
Kao treće, glavni državni odvjetnik smatra da iako postavljeno prethodno pitanje počiva na tvrdnji da su pravila kojima je uređen nacionalni postupak za imenovanje sudaca bila u konkretnom slučaju zanemarena, takve povrede nacionalnog prava nisu dokazane.
No, u tom je pogledu već navedeno u točki 78. ove presude da u okviru postupka iz članka 267. UFEU‑a nije na Sudu niti da se izjašnjava o tumačenju i primjeni nacionalnih propisa niti da ocjenjuje činjenice.
Kao četvrto i posljednje, glavni državni odvjetnik smatra da obrazloženje koje sadržava zahtjev za prethodnu odluku ne poštuje zahtjeve koji proizlaze iz članka 94. Poslovnika Suda. Naime, prikaz odredbi mjerodavnog nacionalnog prava koji navedena odluka sadržava jest selektivan i ne potkrepljuje navodne povrede nacionalnog postupka za imenovanje sudaca, dok navedeni sud nije dodatno objasnio razloge koji su odredili odabir odredaba prava Unije čije se tumačenje traži i koje su prikladne za utvrđivanje potrebne veze između njih i mjerodavnih nacionalnih propisa u glavnom postupku.
U tom pogledu valja, međutim, utvrditi da iz elemenata spomenutih u točkama 3. do 28. i 40. do 50. ove presude proizlazi da zahtjev za prethodnu odluku sadržava sve potrebne elemente, osobito one glede sadržaja nacionalnih odredbi koje se mogu primijeniti u konkretnom slučaju, razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da upita Sud o tumačenju članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a, kao i veza koje navedeni sud utvrđuje između te odredbe i gore spomenutih nacionalnih pravila, tako da je Sud u mogućnosti odlučiti o pitanju koje mu je upućeno.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
Meritum
Kako se to predviđa člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU‑a, na državama članicama je da predvide sustav pravnih lijekova i postupaka kojim se osobama osigurava poštovanje njihova prava na djelotvornu sudsku zaštitu u područjima obuhvaćenima pravom Unije. Načelo djelotvorne sudske zaštite prava koja osobe izvode iz prava Unije, na koje upućuje članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a, opće je načelo prava Unije koje proizlazi iz ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama i zaštićeno je člancima 6. i 13. EKLJP‑a, te je sada potvrđeno člankom 47. Povelje (presuda od 18. svibnja 2021., Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România” i dr., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 i C‑397/19, t. 190. i navedena sudska praksa). Ovu potonju odredbu treba stoga uzeti u obzir u svrhu tumačenja članka 19. stavka 1. drugog podstavka (vidjeti u tom smislu presudu od 20. travnja 2021., Repubblika,
C‑896/19
,
EU:C:2021:311
, t.
45.
i navedenu sudsku praksu).
Kad je riječ o području primjene
ratione materiae
članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a, ta se odredba odnosi na „područja obuhvaćena pravom Unije”, neovisno o situaciji u kojoj ga države članice provode, u smislu članka 51. stavka 1. Povelje (presuda od 24. lipnja 2019., Komisija/Poljska (Neovisnost Vrhovnog suda),
C‑619/18
,
EU:C:2019:531
, t.
50.
i navedena sudska praksa, i presuda od 18. svibnja 2021., Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România” i dr., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 i C‑397/19, t. 192. i navedena sudska praksa).
Na temelju članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a, svaka država članica mora dakle posebno osigurati da tijela koja jesu, u svojstvu „suda” u smislu prava Unije, dio njezina sustava pravnih lijekova u područjima obuhvaćenima pravom Unije te koja stoga kao takva mogu odlučivati o primjeni ili tumačenju prava Unije udovoljavaju zahtjevima djelotvorne sudske zaštite (presuda A. B. i dr., t. 112. i navedena sudska praksa).
Glede glavnog postupka valja ponajprije podsjetiti na to da žalba koju je W. Ż. podnio Sądu Najwyższem (Vrhovni sud) jest usmjerena protiv rezolucije DSV‑a o određivanju obustave postupka po pritužbi koju je zainteresirana strana podnijela navedenom tijelu u vezi s odlukom predsjednika Sąda Okręgowyja w K. (Okružni sud u K.) da W. Ż.-a iz odjela navedenog suda u kojem je do tada zasjedao premjesti bez svojeg pristanka u drugi odjel tog istog suda.
U tom je pogledu nesporno da poljski redovni sud, poput Sąda Okręgowyja (okružni sud), može biti pozvan odlučivati o pitanjima koja se odnose na primjenu ili tumačenje prava Unije te da je stoga on – kao „sud” u smislu tog prava – dio poljskog sustava pravnih lijekova u „područjima obuhvaćenima pravom Unije”, u smislu članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 5. studenoga 2019., Komisija/Poljska (Neovisnost redovnih sudova),
C‑192/18
,
EU:C:2019:924
, t.
104.
, i od 15. srpnja 2021., Komisija/Poljska (Sustav stegovnih mjera za suce),
C‑791/19
,
EU:C:2021:596
, t.
55.
).
Kako bi se zajamčilo da takav sud može osigurati djelotvornu sudsku zaštitu koja je tako propisana na temelju članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a, ključno je očuvanje njegove neovisnosti, kao što to potvrđuje članak 47. drugi stavak Povelje, koji među zahtjevima vezanima uz temeljno pravo na djelotvoran pravni lijek navodi pristup „neovisnom” sudu (presuda od 18. svibnja 2021., Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România” i dr., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 i C‑397/19, t. 194. i navedena sudska praksa, i od 15. srpnja 2021., Komisija/Poljska (Sustav stegovnih mjera za suce),
C‑791/19
,
EU:C:2021:596
t. 57.).
Taj zahtjev neovisnosti sudova, koji je svojstven zadaći suđenja, proizlazi iz bitnog sadržaja prava na djelotvornu sudsku zaštitu i temeljnog prava na pošteno suđenje, koje je od ključne važnosti kao jamstvo zaštite svih prava koja osobe izvode iz prava Unije i očuvanja zajedničkih vrijednosti država članica navedenih u članku 2. UEU‑a, osobito vrijednosti vladavine prava (presuda od 20. travnja 2021., Repubblika,
C‑896/19
,
EU:C:2021:311
, t.
51.
i navedena sudska praksa, i presuda od 15. srpnja 2021., Komisija/Poljska (Sustav stegovnih mjera za suce),
C‑791/19
,
EU:C:2021:596
, t.
58.
).
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, jamstva neovisnosti i nepristranosti koja se zahtijevaju na temelju prava Unije pretpostavljaju postojanje pravila, osobito u pogledu sastava tijela, imenovanja, trajanja funkcije kao i razloga za nesudjelovanje u odlučivanju, izuzeće i opoziv njegovih članova, koja omogućuju da se kod osoba otkloni svaka legitimna sumnja u pogledu nemogućnosti utjecaja vanjskih čimbenika na to tijelo i njegove neutralnosti u odnosu na međusobno suprotstavljene interese (presuda od 20. travnja 2021., Repubblika,
C‑896/19
,
EU:C:2021:311
, t.
53.
i navedena sudska praksa).
S tim u svezi važno je da su suci zaštićeni od intervencija ili vanjskih pritisaka koji bi mogli ugroziti njihovu neovisnost. Pravila koja se primjenjuju na status sudaca i na izvršavanje njihove dužnosti suca moraju osobito omogućiti isključenje ne samo svakog izravnog utjecaja, u obliku uputa, nego i posrednijih oblika utjecaja koji mogu usmjeriti odluke dotičnih sudaca i time otkloniti dojam njihove neovisnosti ili nepristranosti, što može ugroziti povjerenje koje navedene osobe moraju imati u pravosuđe u demokratskom društvu i vladavini prava (presuda od 18. svibnja 2021., Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România” i dr., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 i C‑397/19, t. 197. i navedena sudska praksa).
Ta prijeko potrebna sloboda sudaca u odnosu na bilo kakve vanjske utjecaje ili pritiske zahtijeva stoga, među ostalim, određena jamstva kojima se mogu zaštititi osobe koje su zadužene za suđenje, kao što je nesmjenjivost (presuda od 5. studenoga 2019., Komisija/Poljska (Neovisnost redovnih sudova),
C‑192/18
,
EU:C:2019:924
, t.
112.
i navedena sudska praksa).
S obzirom na ključnu važnost načela nesmjenjivosti, iznimka od tog načela može se prihvatiti samo ako je opravdana legitimnim i proporcionalnim ciljem i pod uvjetom da kod građana ne dovodi do nastanka opravdanih sumnji u pogledu nemogućnosti utjecaja vanjskih čimbenika na predmetni sud i njegove neutralnosti u odnosu na međusobno suprotstavljene interese. Tako je općeprihvaćeno da suci mogu biti razriješeni ako zbog nesposobnosti za rad ili teške povrede ne mogu nastaviti s obnašanjem svoje dužnosti, uz poštovanje primjerenog postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 5. studenoga 2019., Komisija/Poljska (Neovisnost redovnih sudova),
C‑192/18
,
EU:C:2019:924
, t.
113.
i
115.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi, zahtjev neovisnosti sudaca koji proizlazi iz prava Unije, a osobito članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a, nalaže da stegovni sustav koji se primjenjuje na njih sadržava nužna jamstva kako bi se izbjegla svaka opasnost od primjene takvog sustava kao sustava političkog nadzora nad sadržajem pravosudnih odluka. Donošenje pravila – kojima se definiraju, među ostalim, ponašanja koja predstavljaju stegovne povrede i konkretno primjenjive sankcije, propisuje postupanje neovisnog tijela u skladu s postupkom kojim se u potpunosti jamče prava sadržana u člancima 47. i 48. Povelje, osobito prava obrane, i predviđa mogućnost osporavanja odluka stegovnih tijela pred sudom – predstavlja skup jamstava koja su bitna za očuvanje neovisnosti pravosuđa (presuda od 18. svibnja 2021., Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România” i dr., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 i C‑397/19, t. 198. i navedena sudska praksa, i presuda od 15. srpnja 2021., Komisija/Poljska (Sustav stegovnih mjera za suce),
C‑791/19
,
EU:C:2021:596
, t.
61.
).
No, premještaji suca u drugi sud na koje on nije pristao ili, kao što je to bio slučaj u glavnom postupku, premještaj suca između dvaju odjela istoga suda na koji on nije pristao također mogu potencijalno ugroziti načela nesmjenjivosti i neovisnosti sudaca.
Naime, takvi premještaji mogu biti sredstvo za provođenje nadzora nad sadržajem sudskih odluka jer mogu ne samo utjecati na opseg ovlasti dotičnih sudaca i postupanje sa spisima koji su im povjereni, nego i imati znatne posljedice po njihov život i karijeru i time stvoriti učinke slične učincima stegovne sankcije.
Nakon što je ispitao različite međunarodne instrumente koji se bave problematikom premještaja sudaca, Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) istaknuo je da se takvim instrumentima nastoji potvrditi postojanje prava pripadnika sudbene vlasti na zaštitu od proizvoljnog premještaja kao posljedicu neovisnosti sudaca. U tom je pogledu navedeni sud naglasio, među ostalim, važnost postupovnih jamstva i mogućnost pravnog lijeka glede odluka koje utječu na karijeru sudaca, uključujući njihov status, a osobito odluka o premještaju na koje nije dan pristanak i koje utječu na njih, kako bi se zajamčilo da njihovu neovisnost ne ugrožavaju nedozvoljeni vanjski utjecaji (vidjeti u tom smislu presudu ESLJP‑a od 9. ožujka 2021., Bilgen protiv Turske, CE:ECHR:2021:0309JUD000157107, t. 63. i 96.).
S obzirom na prethodno navedeno, valja zaključiti da zahtjev neovisnosti sudaca koji proizlazi iz članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a u vezi s člankom 47. Povelje nalaže da sustav primjenjiv na premještaje tih sudaca bez njihova pristanka sadržava, kao i stegovna pravila, osobito nužna jamstva kako bi se izbjegla svaka opasnost da se ta neovisnost ugrozi izravnim ili neizravnim vanjskim intervencijama. Proizlazi da se pravila i načela koja su navedena u točki 113. ove presude i odnose se na sustav stegovnih mjera primjenjivih na suce moraju,
mutatis mutandis
, također primijeniti glede takvog sustava premještanja.
Također je nužno da se čak i kada takve mjere premještanja bez pristanka, kao u kontekstu glavnog postupka, donosi predsjednik suda kojem pripada sudac na koje se one odnose izvan okvira sustava stegovnih mjera primjenjivog na suce, o navedenim mjerama može odlučiti samo iz opravdanih razloga koji se osobito odnose na preraspodjelu dostupnih resursa koja omogućuje dobro sudovanje, i da se takve odluke mogu osporavati pred sudom, u skladu s postupkom koji u cijelosti jamči prava utvrđena u člancima 47. i 48. Povelje, a osobito prava obrane.
Glede konteksta glavnog postupka, Rzecznik Praw Obywatelskich (pravobranitelj, Poljska) istaknuo je pred Sudom, među ostalim i kao prvo, da on za odluku o premještaju koju osporava W. Ż. smatra da je neopravdano nazadovanje, jer je zainteresirana osoba premještena iz građanskog odjela okružnog suda koji odlučuje o žalbama u građanski odjel tog istog suda koji odlučuje u prvom stupnju, kao drugo, da je W. Ż. bio član i glasnogovornik bivšeg DSV‑a i poznat po javnoj kritici nedavnih reformi poljskog pravosuđa te, kao treće, da je predsjednika suda koji je odlučio o premještaju o kojemu je riječ u glavnom postupku ministar pravosuđa proizvoljno imenovao na temelju članka 24. stavka 1. Zakona o organizaciji redovnih sudova, zamijenivši ranijeg predsjednika tog istog suda čiji je mandat, međutim, i dalje tekao. Podsjećajući na to da je postupak po žalbi koju je W. Ż. podnio protiv navedene odluke o premještaju bio obustavljen spornom rezolucijom, pravobranitelj je, u tom kontekstu i ponovivši dvojbe koje je u tom pogledu izrazio sud koji je uputio zahtjev, također naveo da novi DSV koji je donio tu rezoluciju nije neovisno tijelo.
Iako nije u nadležnosti Suda kojemu je, kao u konkretnom slučaju, podnesen zahtjev za prethodnu odluku, da provjeri u kojoj su mjeri doista dokazane takve okolnosti ili neke od njih, u svakom slučaju ostaje nužno, kako bi se zajamčila mogućnost djelotvornog pravnog lijeka pred sudom protiv odluke o premještaju bez pristanka poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud može, u skladu s postupkom koji u cijelosti jamči prava utvrđena u člancima 47. i 48. Povelje, provjeriti osnovanost te odluke i osnovanost odluke o obustavi postupka koju je donijelo tijelo poput DSV‑a o pritužbi podnesenoj protiv navedene odluke o premještaju.
U konkretnom slučaju, sud koji je uputio zahtjev želi, u biti i kao što to proizlazi iz točke 71. ove presude, utvrditi nalaže li u kontekstu glavnog postupka pravo Unije da se nepostojećim smatra sporno rješenje kojim je dotični sudac odbacio žalbu koju je W. Ż. podnio protiv sporne rezolucije, uzimajući u obzir okolnosti u kojima je došlo do imenovanja tog suca. Prema svojem tekstu, to se pitanje odnosi konkretnije na to može li se, uzimajući u obzir navedene okolnosti, taj sudac smatrati „zakonom prethodno ustanovljenim neovisnim i nepristranim sudom”, u smislu prava Unije.
Glede tih pojmova, iz članka 47. drugog stavka prve rečenice Povelje, koja održava, u biti i kao što je to već navedeno u točki 102. ove presude, opće načelo prava Unije u vidu djelotvorne sudske zaštite na koje također upućuje članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a, proizlazi da svatko ima pravo da zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj.
Osim toga, budući da Povelja sadržava prava koja odgovaraju pravima zajamčenima EKLJP‑om, članak 52. stavak 3. Povelje nastoji osigurati nužnu usklađenost između prava sadržanih u njoj i odgovarajućih prava zajamčenih EKLJP‑om a da to ne ugrožava autonomiju prava Unije. U skladu s Objašnjenjima koja se odnose na Povelju o temeljnim pravima (
SL 2007., C 303, str. 17
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.), članak 47. drugi stavak Povelje odgovara članku 6. stavku 1. EKLJP‑a. Stoga Sud mora osigurati da njegovo tumačenje članka 47. drugog stavka Povelje osigurava razinu zaštite koja ne krši onu zajamčenu člankom 6. stavkom 1. EKLJP‑a, kako ga tumači ESLJP (vidjeti u tom smislu presudu od 29. srpnja 2019., Gambino i Hyka,
C‑38/18
,
EU:C:2019:628
, t.
39.
i navedenu sudsku praksu, kao i presudu od 26. ožujka 2020., Preispitivanje presuda Simpson/Vijeće i HG/Komisija,
C‑542/18 RX‑II i C‑543/18 RX‑II
,
EU:C:2020:232
, t.
72.
).
U tom je pogledu ESLJP naglasio, među ostalim, da iako je pravo na „zakonom ustanovljeni sud”, zajamčeno u članku 6. stavku 1. EKLJP‑a, samostalno pravo, ovo je potonje svejedno vrlo usko vezano s jamstvima „neovisnosti” i „nepristranosti” u smislu te odredbe. Tako je navedeni sud presudio, među ostalim, da iako je svakim od institucionalnih zahtjeva iz članka 6. stavka 1. EKLJP‑a zadan konkretan cilj koji od njih stvara posebna jamstva na pravičan postupak, njima je zajedničko to da su namijenjeni poštovanju temeljnih načela koja su vladavina prava i dioba vlasti, pri čemu je u tom pogledu pojasnio da se u osnovi svakog od tih zahtjeva nalazi nužnost da se očuva povjerenje koje pojedinac mora imati u sudbenu vlast i neovisnost te vlasti u odnosu na druge vlasti (presuda EKLJP‑a od 1. prosinca 2020., Ástráðsson protiv Islanda, CE:ECHR:2020:1201JUD002637418, t. 231. i 233.).
Što se, konkretnije, tiče postupka imenovanja sudaca, ESLJP također je naveo da, s obzirom na osnovne posljedice koje navedeni postupak stvara za uredno funkcioniranje i legitimnost sudbene vlasti u demokratskoj državi uređenoj vladavinom prava, takav postupak jest nužno element svojstven pojmu „zakonom ustanovljeni sud”, u smislu članka 6. stavka 1. EKLJP‑a, pri čemu je pojasnio da se neovisnost suda, u smislu te odredbe, mjeri, među ostalim, prema načinu na koji su njegovi članovi imenovani (presuda ESLJP‑a od 1. prosinca 2020., Ástráðsson protiv Islanda, CE:ECHR:2020:1201JUD002637418, t. 227. i 232.).
Kao što je to Sud presudio, jamstva pristupa zakonom prethodno ustanovljenom neovisnom i nepristranom sudu, a osobito ona kojima se određuje njegov pojam i sastav, čine kamen temeljac prava na pošteno suđenje. Provjera predstavlja li tijelo po svojem sastavu takav sud kada u tom pogledu dođe do ozbiljne sumnje, jest nužna kako bi se osiguralo povjerenje koje u demokratskom društvu pojedinci moraju imati u sudove (vidjeti presudu od 26. ožujka 2020., Preispitivanje presuda Simpson/Vijeće i HG/Komisija,
C‑542/18 RX‑II i C‑543/18 RX‑II
,
EU:C:2020:232
, t.
57.
i navedenu sudsku praksu).
U skladu s načelom diobe vlasti, koje karakterizira funkcioniranje vladavine prava, neovisnost sudova mora osobito biti zajamčena u odnosu na zakonodavnu i izvršnu vlast (presuda od 20. travnja 2021., Repubblika,
C‑896/19
,
EU:C:2021:311
, t.
54.
i navedena sudska praksa).
Kao što je to navedeno u točkama 109. i 110. ove presude, zahtjevi neovisnosti i nepristranosti pretpostavljaju postojanje pravila, osobito u pogledu sastava tijela i imenovanja, njegovih članova, koja omogućuju da se kod osoba otkloni svaka legitimna sumnja u pogledu nemogućnosti utjecaja vanjskih čimbenika na to tijelo i njegove neutralnosti u odnosu na međusobno suprotstavljene interese.
Osim toga, u točki 73. presude od 26. ožujka 2020., Preispitivanje presuda Simpson/Vijeće i HG/Komisija (
C‑542/18 RX‑II i C‑543/18 RX‑II
,
EU:C:2020:232
), Sud je podsjetio na to, ponavljajući u tom pogledu ustaljenu sudsku praksu ESLJP‑a, da uvođenje izraza „zakonom ustanovljeni” u članak 6. stavak 1. prvu rečenicu EKLJP‑a ima za cilj izbjeći da organizacija pravosudnog sustava bude prepuštena diskreciji izvršne vlasti i osigurati da to područje bude uređeno zakonom koji je donijela zakonodavna vlast na način koji je u skladu s pravilima kojima se uređuje izvršavanje njezine nadležnosti. Taj izraz osobito odražava načelo vladavine prava i ne odnosi se samo na pravnu osnovu samog postojanja suda, nego i na sastav suda u svakom predmetu kao i na bilo koju drugu odredbu nacionalnog prava nepoštovanje koje dovodi do nezakonitog sudjelovanja jednog ili više sudaca u razmatranju predmeta, što osobito uključuje odredbe o neovisnosti i nepristranosti članova odnosnog suda.
Što se tiče prava Unije, Sud je tako presudio, nadahnjujući se u tom pogledu sudskom praksom ESLJP‑a, da nepravilnost počinjena prilikom imenovanja sudaca unutar predmetnog pravosudnog sustava znači povredu zahtjeva da sud bude ustanovljen zakonom, osobito kad je ta nepravilnost takve naravi i težine da dovodi do stvarne opasnosti da druge grane vlasti, osobito izvršne, raspolažu neutemeljenom diskrecijskom ovlasti dovodeći u opasnost integritet ishoda postupka imenovanja i izazivajući tako opravdanu sumnju pojedinaca u neovisnost i nepristranost odnosnog suca ili odnosnih sudaca, što je slučaj kad je riječ o temeljnim pravilima koja su sastavni dio uspostave i funkcioniranja tog pravosudnog sustava (vidjeti u tom pogledu presudu od 26. ožujka 2020., Preispitivanje presuda Simpson/Vijeće i HG/Komisija,
C‑542/18 RX‑II i C‑543/18 RX‑II
,
EU:C:2020:232
, t.
75.
).
Na sudu koji je uputio zahtjev će biti u konačnici da se s obzirom na sva načela koja su tako spomenuta u točkama 126. do 130. ove presude i nakon što iznese ocjene potrebne u tu svrhu, izjasni o tome, mogu li svi uvjeti u kojima je došlo do imenovanja dotičnog suca, a osobito, moguće nepravilnosti koje su počinjene u postupku njegova imenovanja, dovesti do zaključka da tijelo unutar kojeg je takav sudac kao sudac pojedinac donio sporno rješenje nije djelovalo kao „zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud” u smislu prava Unije.
Naime, kao što je to u biti navedeno u točki 78. ove presude, članak 267. UFEU‑a ne ovlašćuje Sud da primijeni pravila prava Unije u određenom predmetu, nego samo da odluči o tumačenju Ugovora i akata koje su donijele institucije Unije.
Međutim, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, Sud može u okviru pravosudne suradnje uvedene tim člankom 267. UFEU‑a na temelju elemenata u spisu pružiti nacionalnom sudu elemente tumačenja prava Unije koji mu mogu biti korisni u ocjeni učinaka pojedine odredbe tog prava (vidjeti u tom smislu presudu od 18. svibnja 2021., Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România” i dr., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 i C‑397/19, t. 201. i navedenu sudsku praksu).
U konkretnom slučaju dvojbe suda koji je uputio zahtjev glede svojstva dotičnog suca kao „zakonom prethodno ustanovljenog neovisnog i nepristranog suda” kada je donio sporno rješenje, proizlaze, kao prvo, iz činjenice da je do imenovanja tog suca došlo iako je Rezolucija DSV‑a br. 331/2018 kojom je zainteresirana osoba predložena za to imenovanje, bila predmet žalbe postupak povodom koje je u tijeku pred Naczelnim Sądom Administracyjnim (Visoki upravni sud), što prema stajalištu suda koji je uputio zahtjev ima za posljedicu okolnost da je do tog imenovanja došlo kršenjem mjerodavnog nacionalnog prava.
U tom su pogledu poljska vlada i glavni državni odvjetnik te Europska komisija istaknuli, međutim, da nacionalna pravila na snazi prilikom podnošenja navedene žalbe, a osobito odredbe članka 44. stavaka 1.b i 4. Zakona o DSV‑u, nisu mogla, ako se držimo njihova teksta, upućivati na to da se takvom žalbom može u konačnici dovesti u pitanje prijedlog za imenovanje kandidata kojeg je DSV tako prihvatio niti, prema tome, spriječiti imenovanje zainteresirane osobe.
Osim toga, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje u ovom predmetu proizlazi to da ocjena suda koji je uputio zahtjev o tome da je do imenovanja dotičnog suca došlo kršenjem nacionalnih odredbi kojima je uređeno imenovanje sudaca ne slijedi iz činjenice da su u konkretnom slučaju zanemarene odredbe navedenog članka 44. stavaka 1.b i 4. Zakona o DSV‑u, nego prije iz okolnosti da prema stajalištu tog suda navedene nacionalne odredbe same krše odredbe Ustava i prava Unije.
U tim okolnostima, ako sud koji je uputio zahtjev u konačnici zaključi da, s obzirom na nacionalno pravo na snazi na datum na koji je došlo do imenovanja dotičnog suca, sama okolnost da je postupak povodom žalbe poput one navedene u točki 134. ove presude bio u tijeku pred Naczelnim Sądom Administracyjnim (Visoki upravni sud) što očito nije moglo spriječiti predsjednika republike da provede to imenovanje, ne može se smatrati da je navedeno imenovanje provedeno očitim kršenjem temeljnih pravila primjenjivih u vezi s imenovanjem sudaca, u smislu sudske prakse navedene u točki 130. ove presude.
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev također je istaknuo, međutim, s jedne strane, da je do imenovanja dotičnog suca došlo kršenjem pravomoćne odluke Naczelnog Sąda Administracyjnog (Visoki upravni sud) koji je privremeno odredio obustavu izvršenja Rezolucije br. 331/2018, iako je takva obustava izvršenja podrazumijevala prema stajalištu suda koji je uputio zahtjev zabranu predsjedniku republike da provede takvo imenovanje.
U tom pogledu, kao što to proizlazi iz točke 46. ove presude, sud koji je uputio zahtjev pozvao se na činjenicu da je do navedenog imenovanja tako došlo kršenjem objedinjenih odredbi članka 365. stavka 1., članka 391. i članka 398.
Zakonika o građanskom postupku te članka 44. stavka 3. Zakona o DSV‑u kojima je tom sudu dodijeljena ovlast za donošenje takvih privremenih mjera, kao i članaka 7. i 10. Ustava o diobi i ravnoteži između izvršne i sudbene vlasti te o granicama njihova djelovanja.
S jedne strane, sud koji je uputio zahtjev također je naglasio da je na datum imenovanja dotičnog suca Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud) usto prekinuo postupak po žalbi podnesenoj protiv Rezolucije br. 331/2018, i to dok se ne donese presuda koju je Sud pozvan donijeti povodom zahtjeva za prethodnu odluku koji je uputio taj isti nacionalni sud u predmetu povodom kojeg je donesena presuda A. B. i dr. No, mora se istaknuti u tom pogledu da je tim zahtjevom za prethodnu odluku Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud) želio upravo ishoditi od Suda pojašnjenja glede usklađenosti gore spomenutih odredbi članka 44. stavaka 1.b i 4. Zakona o DSV‑u s pravom Unije i pravom na djelotvoran pravni lijek zajamčen tim pravom.
Iz prethodno navedenog proizlazi da se u slučaju kada je dotični sudac imenovan prije svega nije moglo zanemariti to da su učinci Rezolucije br. 331/2018 kojom je predloženo imenovanje zainteresirane osobe bili odgođeni pravomoćnom odlukom Naczelnog Sąda Administracyjnog (Visoki upravni sud). Potom, bilo je očito da će takva odgoda trajati u konkretnom slučaju dok Sud ne odluči o prethodnom pitanju koje mu je taj isti nacionalni sud uputio odlukom od 22. studenoga 2018. u predmetu povodom kojeg je donesena presuda A. B. i dr. te da se navedeno pitanje odnosilo upravo na to, protive li se pravu Unije odredbe poput onih iz članka 44. stavaka 1.b i 4. Zakona o DSV‑u. U tim je okolnostima naposljetku bilo jasno i to da je odgovor koji se očekivao od Suda u navedenom predmetu mogao navesti Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud) na to da u skladu s načelom nadređenosti prava Unije mora izuzeti iz primjene navedene nacionalne odredbe i, prema potrebi, u cijelosti poništiti tu rezoluciju DSV‑a.
U tom se pogledu mora podsjetiti na to da iz sudske prakse Suda proizlazi da puna učinkovitost prava Unije zahtijeva da sud pred kojim se vodi spor na koji se primjenjuje to pravo može odrediti privremene mjere kako bi zajamčio punu učinkovitost buduće sudske odluke. Naime, kad nacionalni sud koji je prekinuo postupak dok Sud ne odgovori na njegovo prethodno pitanje ne bi mogao odrediti privremene mjere do donošenja svoje presude nakon odgovora Suda, koristan učinak sustava ustanovljenog člankom 267. UFEU‑a bio bi umanjen (vidjeti u tom smislu presude od 19. lipnja 1990., Factortame i dr.,
C‑213/89
,
EU:C:1990:257
, t.
21.
i
22.
, i od 9. studenoga 1995., Atlanta Fruchthandelsgesellschaft i dr. (I),
C‑465/93
,
EU:C:1995:369
, t.
23.
i navedenu sudsku praksu). Učinkovitost tog sustava također bi se ugrozila ako bi se pravna snaga takvih privremenih mjera mogla zanemariti, osobito od strane tijela javne vlasti iz države članice u kojoj su navedene mjere donesene.
Stoga je imenovanje dotičnog suca kršeći pravnu snagu pravomoćnog rješenja Naczelnyog Sąda Administracyjnog (Visoki upravni sud) od 27. rujna 2018. i ne čekajući na presudu Suda u predmetu povodom kojeg je donesena presuda A. B. i dr. ugrozilo učinkovitost sustava ustanovljenog člankom 267. UFEU‑a. U tom pogledu valja, osim toga, istaknuti da je oslanjajući se u tom pogledu na razmatranja izložena u točkama 156. do 165. svoje presude A. B. i dr. Sud odlučio u izreci te presude da članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a treba tumačiti na način da mu se protive odredbe kojima se mijenja stanje nacionalnog prava koje je na snazi i na temelju kojih:
–
s jedne strane, bez obzira na to što kandidat za mjesto suca suda poput Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud) podnese pravno sredstvo protiv odluke tijela kao što je DSV o odbijanju svoje prijave i predlaganju predsjedniku republike one drugih kandidata, ta je odluka pravomoćna u dijelu u kojem se predlažu ti drugi kandidati, tako da to pravno sredstvo ne sprečava predsjednika republike da imenuje potonje, a eventualno poništenje navedene odluke u dijelu u kojem njome podnositelj pravnog sredstva nije predložen za imenovanje ne može dovesti do nove ocjene njegove situacije u svrhu eventualne dodjele predmetnog radnog mjesta, i
–
s druge strane, takvo pravno sredstvo ne može se temeljiti na navodu o neprikladnoj ocjeni toga ispunjavaju li kandidati kriterije uzete u obzir prilikom donošenja odluke o podnošenju prijedloga za imenovanje,
ako proizlazi, što je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni na temelju svih relevantnih elemenata, da te odredbe mogu kod pojedinaca pobuditi legitimne sumnje u otpornost sudaca koje je tako imenovao predsjednik republike na temelju odluka DSV‑a na vanjske elemente, osobito izravne ili neizravne utjecaje izvršne i zakonodavne vlasti, te u njihovu neutralnost u odnosu na suprotstavljene interese te tako dovesti do izostanka dojma neovisnosti ili nepristranosti tih sudaca, što može ugroziti povjerenje koje pojedinci moraju imati u pravosuđe u demokratskom društvu i vladavini prava.
U toj istoj presudi A. B. i dr. Sud je isto tako odlučio da u slučaju dokazane povrede članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a, načelo nadređenosti prava Unije treba tumačiti na način da sud koji je uputio zahtjev obvezuje da izuzme iz primjene navedene odredbe u korist primjene nacionalnih odredbi koje su prethodno bile na snazi te da pritom sam izvršava sudski nadzor predviđen potonjim odredbama.
Kao treće i kako to proizlazi iz točke 49. ove presude, sud koji je uputio zahtjev također je glede uvjeta u kojima je došlo do imenovanja dotičnog suca na temelju Rezolucije br. 331/2018 iznio dvojbe koje je gajio u vezi s neovisnošću DSV‑a koji je zainteresiranu osobu predložio za to imenovanje.
Te su dvojbe proizlazile, s jedne strane, iz činjenice da je tekući mandat u trajanju od četiri godine, predviđen u članku 187. stavku 3. Ustava, nekih članova od kojih je do tada DSV bio sastavljen bio skraćen, te, s druge strane, iz toga što je zbog nedavnih izmjena Zakona o DSV‑u petnaestoro članova DSV‑a koji su imali svojstvo sudaca i koje su prethodno birali njihovi kolege imenovala poljska zakonodavna grana vlasti glede novog DSV‑a, s tom posljedicom da je 23 od 25 članova koji čine DSV u tom novom sastavu imenovala poljska izvršna i zakonodavna vlast ili su oni članovi navedenih vlasti.
U tom je pogledu Sud imao prilike pojasniti u više nedavnih presuda da sama činjenica da predsjednik republike imenuje suce Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud) ne može stvoriti njihovu ovisnost u odnosu na njega niti izazvati sumnju u njihovu nepristranost ako te osobe, nakon svojeg imenovanja, nisu izložene nikakvom pritisku i ne primaju upute u okviru obavljanja svojih dužnosti (presuda od 19. studenoga 2019., A. K. i dr. (Neovisnost Stegovnog vijeća Vrhovnog suda),
C‑585/18, C‑624/18 i C‑625/18
,
EU:C:2019:982
, t.
133.
, presuda A. B. i dr., t. 122., i presuda od 15. srpnja 2021., Komisija/Poljska (Sustav stegovnih mjera za suce),
C‑791/19
,
EU:C:2021:596
, t.
97.
).
U istim je tim presudama Sud, međutim, također naveo da je i dalje potrebno uvjeriti se da su materijalne pretpostavke i postupovna pravila na temelju kojih su donesene navedene odluke o imenovanju takve da kod pojedinaca ne mogu izazvati legitimne sumnje u pogledu otpornosti dotičnih sudaca na vanjske čimbenike i njihovu neutralnost u odnosu na suprotstavljene interese, nakon imenovanja osoba o kojima je riječ, i da je u tu svrhu bitno da navedene pretpostavke i pravila budu osmišljeni na način da udovoljavaju zahtjevima iz točaka 109. i 110. ove presude (presuda od 19. studenoga 2019., A. K. i dr. (Neovisnost Stegovnog vijeća Vrhovnog suda),
C‑585/18, C‑624/18 i C‑625/18
,
EU:C:2019:982
, t.
134.
, presuda A. B. i dr., t. 123. i presuda od 15. srpnja 2021., Komisija/Poljska (Sustav stegovnih mjera za suce),
C‑791/19
,
EU:C:2021:596
, t.
98.
i navedena sudska praksa).
Nakon što je istaknuo da suce na temelju članka 179. Ustava Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud) imenuje predsjednik republike na prijedlog DSV‑a, odnosno tijela kojem je člankom 186. Ustava povjerena zadaća čuvara neovisnosti sudova i sudaca, Sud je naveo da intervencija takvog tijela, u kontekstu postupka imenovanja sudaca, u načelu može doprinijeti objektivizaciji tog postupka, ograničavajući manevarski prostor kojim raspolaže predsjednik republike u izvršavanju ovlasti koja mu je tako povjerena, pojasnivši, međutim, da to vrijedi samo pod uvjetom, osobito, da je sâmo navedeno tijelo dovoljno neovisno o zakonodavnoj i izvršnoj vlasti i tijelu kojem mora podnijeti takav prijedlog za imenovanje (presuda od 19. studenoga 2019., A. K. i dr. (Neovisnost Stegovnog vijeća Vrhovnog suda),
C‑585/18, C‑624/18 i C‑625/18
,
EU:C:2019:982
, t.
136.
do
138.
, presuda A. B. i dr., t. 124. i 125., i presuda od 15. srpnja 2021., Komisija/Poljska (Sustav stegovnih mjera za suce),
C‑791/19
,
EU:C:2021:596
, t.
99.
i
100.
i navedena sudska praksa).
Sud je nedavno presudio da dvije okolnosti koje je spomenuo sud koji je uputio zahtjev i o kojima je riječ u točki 146. ove presude, u vezi s činjenicom da su one dio konteksta u kojem se očekivalo da se brojna radna mjesta uskoro trebaju popuniti unutar Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud), mogu pobuditi legitimne sumnje glede neovisnosti DSV‑a i njegove uloge u postupku imenovanja koji mora dovesti do navedenih imenovanja na mjesto sudaca Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud) (vidjeti u tom smislu presudu od 15. srpnja 2021., Komisija/Poljska (Sustav stegovnih mjera za suce),
C‑791/19
,
EU:C:2021:596
, t.
104.
do
108.
).
Kao četvrto i glede posebnih okolnosti u kojima je predsjednik republike imenovao dotičnog suca kao suca u vijeće za izvanrednu kontrolu i javne poslove koji je potom morao donijeti sporno rješenje, mora se istaknuti da iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi, kao prvo, da su navedeno imenovanje i rješenje uslijedili iako je Sądu Najwyższem (Izba Cywilna) (Vrhovni sud (građansko vijeće) podnesen u kontekstu glavnog postupka zahtjev za izuzeće protiv svih sudaca koji su tada bili na dužnosti u vijeću za izvanrednu kontrolu i javne poslove. Kao drugo, iz navoda te odluke također proizlazi da su se razlozi izneseni u potporu tom zahtjevu za izuzeće odnosili osobito na okolnosti u kojima je došlo do imenovanja sudaca od kojih je ovo potonje vijeće sastavljeno, to jest okolnosti koje su u više pogleda slične onima na temelju kojih je imenovan sam dotični sudac.
Razmatrane zajedno, okolnosti spomenute u točkama 138. do 151. ove presude, a podložno konačnim ocjenama koje su u tom pogledu na sudu koji je uputio zahtjev, mogu dovesti, s jedne strane, do zaključka da je do imenovanja dotičnog suca došlo očitim kršenjem temeljnih pravila postupka za imenovanje sudaca Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud) koja su sastavni dio uspostave i funkcioniranja dotičnog pravosudnog sustava, u smislu sudske prakse navedene u točki 130. ove presude.
S druge strane i pod istim tim uvjetom, sve navedene okolnosti mogu također navesti sud koji je uputio zahtjev na zaključak da su uvjeti u kojima je tako došlo do imenovanja dotičnog suca ugrozili integritet ishoda postupka imenovanja o kojemu je riječ u glavnom postupku, time što su doprinijeli da se kod pojedinaca izazovu legitimne sumnje u pogledu otpornosti tog suca na vanjske čimbenike i njegovu neutralnost u odnosu na suprotstavljene interese te otklonili dojam njegove neovisnosti ili nepristranosti, što može potkopati povjerenje koje pojedinci moraju imati u pravosuđe u demokratskom društvu i vladavini prava.
Ako sud koji je uputio zahtjev dođe do takvih zaključaka, tada će trebati smatrati da uvjeti u kojima je tako došlo do imenovanja dotičnog suca mogu u konkretnom slučaju spriječiti ispunjenje zahtjeva koji proizlazi iz članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a prema kojem u slučaju kada je tijelo pozvano, kao ono unutar kojeg je navedeni sudac u ovom slučaju zasjedao u jednočlanom sastavu, odlučiti o mjeri premještaja bez pristanka suca koji, poput W.Ż-a, može biti pozvan tumačiti i primijeniti pravo Unije, takvo tijelo mora biti zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud, u smislu te odredbe.
U tom će slučaju biti na sudu koji je uputio zahtjev i da u odgovorima koje je pozvan dati na pitanja koja mu je postavio Sąd Najwyższy (Izba Cywilna) (Vrhovni sud (građansko vijeće)), koji zasjeda u sastavu od troje sudaca, pojasni da u skladu s načelom nadređenosti prava Unije ovaj potonji sud mora sporno rješenje smatrati nepostojećim, pri čemu se tome ne može protiviti niti jedna odredba nacionalnog prava.
U tom pogledu mora se, naime, podsjetiti na to da na temelju ustaljene sudske prakse načelo nadređenosti prava Unije utvrđuje prvenstvo tog prava nad pravom država članica. Stoga to načelo zahtijeva da sva tijela država članica osiguraju puni učinak različitih odredbi Unije, pri čemu pravo država članica ne može utjecati na učinak koji se tim odredbama priznaje na području navedenih država (presuda od 18. svibnja 2021., Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România” i dr., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 i C‑397/19, t. 244. i navedena sudska praksa).
Prema tome, na temelju načela nadređenosti prava Unije, činjenica da se država članica poziva na odredbe nacionalnog prava, makar i ustavne prirode, ne može ugroziti jedinstvo i učinkovitost prava Unije. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, učinci načela nadređenosti prava Unije obvezuju sva tijela države članice a da pritom nacionalne odredbe, uključujući one ustavne prirode, tomu ne mogu biti prepreka (vidjeti u tom smislu presudu od 18. svibnja 2021., Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România” i dr., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 i C‑397/19, t. 245. i navedenu sudsku praksu).
Konkretno, svaki je nacionalni sud, kad odlučuje u okviru svoje nadležnosti, dužan posebno, kao tijelo države članice, izuzeti iz primjene sve nacionalne odredbe suprotne odredbi prava Unije koja ima izravan učinak u sporu u kojem odlučuje (presuda od 18. svibnja 2021., Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România” i dr., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 i C‑397/19, t. 248. i navedena sudska praksa).
Stoga, s obzirom na to da članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a državama članicama nalaže bezuvjetnu obvezu jasnog i preciznog rezultata u pogledu neovisnosti sudova od kojih se traži tumačenje i primjena prava Unije, Sąd Najwyższy (Izba Cywilna) (Vrhovni sud (građansko vijeće)), koji zasjeda u sastavu od troje sudaca, bit će dužan u okviru svoje nadležnosti zajamčiti puni učinak te odredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 18. svibnja 2021., Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România” i dr., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 i C‑397/19, t. 250. i navedenu sudsku praksu), a što će u konkretnom slučaju i podložno ocjenama koje još mora dati sud koji je uputio zahtjev zahtijevati, uzimajući u obzir ono što je izloženo u točki 39. ove presude, da se to rješenje smatra nepostojećim.
U tom pogledu valja još pojasniti da se ovdje, u slučaju da sud koji je uputio zahtjev smatra da je takvo rješenje donijelo tijelo koje nije zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud u smislu prava Unije, ne može učinkovito pozvati ni na kakav razlog koji se temelji na načelu pravne sigurnosti ili je povezan s navodnom pravomoćno presuđenom stvari, kako bi se spriječilo sud poput Sąda Najwyższeg (Izba Cywilna) (Vrhovni sud (građansko vijeće)), koji zasjeda u sastavu od troje sudaca, da takvo rješenje smatra nepostojećim.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na upućeno pitanje valja odgovoriti da članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a i načelo nadređenosti prava Unije treba tumačiti na način da nacionalni sud kojemu je podnesen zahtjev za izuzeće uz žalbu kojom sudac na dužnosti u sudu koji može tumačiti i primijeniti pravo Unije osporava odluku kojom je on premješten bez svojeg pristanka mora, kada je s obzirom na predmetnu postupovnu situaciju takva posljedica neophodna da se zajamči nadređenost prava Unije, smatrati nepostojećim rješenje kojim je tijelo, koje odlučuje u zadnjem stupnju i po sucu pojedincu, odbacilo odnosno odbilo navedenu žalbu, ako iz svih uvjeta i okolnosti u kojima se odvijao postupak imenovanja tog suca pojedinca proizlazi da je do tog imenovanja došlo očitim kršenjem temeljnih pravila koja su sastavni dio uspostave i funkcioniranja dotičnog pravosudnog sustava i da je integritet ishoda navedenog postupka ugrožen izazivajući kod pojedinaca legitimnu sumnju u neovisnost i nepristranost dotičnog suca, tako da se za navedeno rješenje ne može smatrati da potječe od zakonom prethodno ustanovljenog neovisnog i nepristranog suda, u smislu navedenog članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

Članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a i načelo nadređenosti prava Unije treba tumačiti na način da nacionalni sud kojemu je podnesen zahtjev za izuzeće uz žalbu kojom sudac na dužnosti u sudu koji može tumačiti i primijeniti pravo Unije osporava odluku kojom je on premješten bez svojeg pristanka mora, kada je s obzirom na predmetnu postupovnu situaciju takva posljedica neophodna da se zajamči nadređenost prava Unije, smatrati nepostojećim rješenje kojim je tijelo, koje odlučuje u zadnjem stupnju i po sucu pojedincu, odbacilo odnosno odbilo navedenu žalbu, ako iz svih uvjeta i okolnosti u kojima se odvijao postupak imenovanja tog suca pojedinca proizlazi da je do tog imenovanja došlo očitim kršenjem temeljnih pravila koja su sastavni dio uspostave i funkcioniranja dotičnog pravosudnog sustava i da je integritet ishoda navedenog postupka ugrožen izazivajući kod pojedinaca legitimnu sumnju u neovisnost i nepristranost dotičnog suca, tako da se za navedeno rješenje ne može smatrati da potječe od zakonom prethodno ustanovljenog neovisnog i nepristranog suda, u smislu navedenog članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: poljski