CELEX: 62016TJ0701
Обжалване
Публична служба
Срочно наети служители
Назначаване
Медицински преглед
Декларации, които са непълни към момента на медицинския преглед
Прилагане с обратна сила на медицинската резерва
Отказ за отпускане на обезщетение за инвалидност
Изпълнение на решение на Съда на публичната служба за отмяна на първоначалното решение

С жалбата си, подадена на основание член 9 от приложение I към Статута на Съда на Европейския съюз, Европейската комисия иска да се отмени решение на Съда на публичната служба на Европейския съюз (втори състав) от 21 юли 2016 г., AV/Комисия (F‑91/15, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“,
EU:F:2016:170
), с което този съд отменя нейното решение от 16 септември 2014 г. за обвързване на назначаването на AV с медицинската резерва, предвидена в член 32 от Условията за работа на другите служители на Европейския съюз (наричани по-нататък „УРДС“).
Обстоятелства в основата на спора
Обстоятелствата в основата на спора са изложени в точки 3—30 от обжалваното съдебно решение, както следва:
„3
На 18 март 2005 г. [AV] е подложен на медицинския преглед при наемане на работа, за да бъде назначен от Комисията като срочно нает служител в рамките на договор с определен срок за периода 16 април 2005 г.—15 април 2009 г. По време на този преглед [AV] подписва формуляр, в който е отбелязано, че за него не е налице никакъв личен рисков фактор, освен форма на дислипидемия, че няма патологична история и не следва никаква лекарствена терапия.
Становището на медицинското лице, извършило медицинския преглед при наемане на работа, доктор A, е че [AV] е физически годен да изпълнява функциите, за които е трябвало да бъде нает.
На 16 април 2005 г. [AV] постъпва на служба в Комисията и е назначен в Съвместния изследователски център (СИЦ) Испра (Италия).
На 26 юни 2005 г. медицинското лице от медицинската служба в Испра поставя на [AV] диагноза за психическо заболяване. На 21 юли същата година заинтересованото лице уточнява пред началника на медицинската служба на Испра, че от петнадесет години е на лечение във връзка с това заболяване. Освен това от доклад, изготвен от началника на медицинската служба на Испра, се установява, че на състоялия се на 5 декември 2005 г. разговор с [AV] в отговор на запитване той е потвърдил, че по време на медицинския преглед при наемане на работа е пропуснал да съобщи за заболяването, от което страда.
[AV] ползва многократно отпуск по болест, което принуждава Комисията на 12 септември 2008 г. да вземе решение той да излезе в неплатен отпуск, съгласно член 16 от УРДС.
На 17 ноември 2008 г. представителят [на AV] иска да бъде сезирана комисията по инвалидност.
С писмо от 16 февруари 2009 г., органът, оправомощен да сключва договори, уведомява [AV], че с решение от 4 февруари 2009 г. поставя неговия случай за разглеждане пред комисията по инвалидност.
На 9 май 2009 г. комисията по инвалидност единодушно излиза със заключение, [че AV] поради психическото си заболяване, страда от трайна пълна инвалидност, която не му позволява да изпълнява дейност, съответстваща на функциите му.
На 24 юли 2009 г. началникът на медицинската служба в Испра уведомява представителя [на AV] за заключението на комисията по инвалидност, за решението на органа, оправомощен да сключва договори, от 9 юли 2009 г., да приложи [по отношение на AV] медицинската резерва с обратно действие от деня на неговото постъпване на служба и за решението на органа, оправомощен да сключва договори, от 13 юли 2009 г., да освободи [AV] като срочно нает служител поради трайната му инвалидност и да откаже да му отпусне обезщетение за инвалидност.
[AV] подава жалба по административен ред срещу решенията от 9 юли 2009 г. и от 13 юли 2009 г. В резултат на тази административна жалба, на 5 февруари 2010 г. органът, оправомощен да сключва договори, оттегля тези решения.
С писмо от 5 февруари 2010 г., органът, оправомощен да сключва договори, приканва [AV] да изложи становището си във връзка с обстоятелството, че по време на медицинския преглед при наемане на работа той не е декларирал „заболяване, от което обаче [е страдал] от дълги години и от което [се е] лекувал дори в момента [на подписване на формуляра по време на медицинския преглед при наемане на работа]“.
В писмо от 15 февруари 2010 г. [AV] излага становището си, което е уточнено с писмо от представителя му от 16 февруари същата година. [AV] твърди между другото, че към момента на медицинския преглед при наемане на работа здравословното му състояние било „оптимално“, че „дълги години e работил в частни предприятия на отговорни длъжности“ и че в момента на назначаването заболяването, от което страдал, „било само спомен“.
С вътрешна записка от 3 март 2010 г. началникът на медицинската служба в Испра, доктор B, указва на генералния директор на генерална дирекция (ГД) „Човешки ресурси и сигурност“, че ако по време на медицинския преглед при наемане на работа [AV] беше съобщил за заболяването, от което е страдал, лекарите са щели да издадат становище за физическа негодност за поста на квалифициран работник или за „годност с резерва“ за изцяло административен пост (наричана по-нататък „записката от 3 март 2010 г.“).
На 12 април 2010 г. органът, оправомощен да сключва договори, решава да приложи [по отношение на AV] предвидената в член 32, първа алинея от УРДС медицинска резерва с обратно действие от датата на неговото назначаване, като счита по същество, че ако по време на медицинския преглед при наемане на работа [AV] беше съобщил за своето съществуващо отпреди заболяване, „спрямо него е щяла да се приложи медицинската резерва“ (наричано по-нататък „решението от 12 април 2010 г.“).
На 16 април 2010 г. органът, оправомощен да сключва договори, решава, от една страна, „на 30 април 2010 г. да преустанови работата [на AV]“ поради неговата считана за пълна инвалидност, и от друга страна, да му откаже обезщетение за инвалидност, тъй като неговата инвалидност е „същата като тази, за която [се отнася] медицинската резерва“ (наричано по-нататък „решението от 16 април 2010 г.“).
С жалба, постъпила в секретариата на Съда на публичната служба на 31 март 2011 г. и заведена под № F‑4/11, [AV] иска отмяна на решенията от 12 април 2010 г. и от 16 април 2010 г.
С решение от 10 юли 2012 г., AV/Комисия (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
, наричано по-нататък „решението от 10 юли 2012 г.“), Съдът на публичната служба отменя решението от 12 април 2010 г., както и решението от 16 април 2010 г. в частта, в която на [AV] се отказва обезщетение за инвалидност.
По-специално, Съдът на публичната служба приема, че „в особения случай, когато след медицинския преглед при наемане на работа се окаже, че служителят не е отговорил откровено и изчерпателно на въпросите, които по време на този преглед медицинското лице му е поставило във връзка със здравословното му състояние, органът, оправомощен да сключва договори, може да оттегли първоначалното си решение да не приложи медицинската резерва и да вземе ново решение, с което да приложи с обратна сила тази резерва“. Съдът на публичната служба добавя, че „[о]рганът, оправомощен да сключва договори, обаче е длъжен в не по-малка степен първо да спази предварително предвидената в член 32 от УРДС процедура, а именно, от една страна, да поиска от медицинското лице становище по въпроса дали заболяването или недъга са могли да бъдат основание при назначаването на заинтересованото лице да се приложи медицинската резерва, и от друга страна, да съобщи на служителя взетото въз основа на това становище решение, за да може същият евентуално да подаде жалба до комисията по инвалидност“. Всъщност, също според Съда на публичната служба, „подобен въпрос, който предполага да се установи дали това заболяване или недъг може да доведе до инвалидност или смърт на служителя в рамките на пет години от датата на постъпването му на служба в институцията, е от медицинско естество и е от изключителната компетентност на медицинското лице, а при обжалване — на комисията по инвалидност“ (решение от 10 юли 2012 г., т. 34).
По-нататък Съдът на публичната служба приема, че Комисията е имала основание да твърди, [че AV] не е отговорил изчерпателно и откровено на поставените от медицинското лице въпроси по време на медицинския преглед при наемане на работа (решение от 10 юли 2012 г., т. 36), но че нито от медицинското лице, нито от комисията по инвалидност е било поискано становище по конкретния въпрос дали, ако заболяването е било декларирано по време на медицинския преглед при наемане на работа, медицинската служба е щяла да прецени, че заболяването е сред тези, за които поради тяхното развитие и последици се налага прилагането на медицинската резерва (решение от 10 юли 2012 г., т. 37—40). Що се отнася по-специално до записката от 3 март 2010 г., Съдът на публичната служба установява, че според изричното твърдение на Комисията органът, оправомощен да сключва договори, не се е основал на тази записка, за да приеме решението от 12 април 2010 г. (решение от 10 юли 2012 г., т. 39).
С писмо от 20 юли 2012 г. Комисията указва [на AV], че според нея „правилната мярка за изпълнение на решението [от 10 юли 2012 г.] се състои в това комисията по инвалидност да бъде свикана отново, за да може да отговори на разглеждания в точки 37[—]40 от мотивите въпрос, който [е] дали, ако заболяване[то] [на AV] е било декларирано по време на медицинския преглед при наемане на работа, то е щяло да обоснове прилагането на медицинската резерва“. Със същото писмо Комисията приканва [AV] да посочи лекар, който да го представлява в комисията по инвалидност.
На 7 февруари 2013 г. [AV] посочва лекар, който да го представлява в комисията по инвалидност. Тъй като Комисията посочва лекар през март 2013 г., комисията по инвалидност заседава на 30 април 2013 г.
С писмо от 16 декември 2013 г. [AV] иска от лекаря, представлявал Комисията в комисията по инвалидност, да му изпрати заключението на посочената комисия и евентуално приетото от органа, оправомощен да сключва договори, решение.
С писмо от 10 април 2014 г. Комисията изпраща [на AV] заключението на комисията по инвалидност, според което, ако [AV] беше декларирал заболяването си по време на медицинския преглед при наемане на работа, „медицинското лице […] е щяло да поиска от [органа, оправомощен да сключва договори] прилагането на […] медицинската резерва [по] чл[ен] 32 от У[РДС]“.
С писмо от 10 април 2014 г. [AV] иска от Комисията да му посочи причините за закъснението, с което е уведомен за заключението на комисията по инвалидност, и да уточни дали органът, оправомощен да сключва договори, е приел решение вследствие на посоченото заключение.
На 16 септември 2014 г. Комисията решава да приложи [по отношение на AV] предвидената в член 32 от УРДС медицинска резерва за петгодишен период от датата на постъпването му на служба като срочно нает служител, а именно 16 април 2005 г., и да откаже да му отпусне обезщетение за инвалидност, тъй като инвалидността, от която е засегнат, е същата като тази, за която [се отнася] медицинската резерва (наричано по-нататък „спорното решение“).
На 22 декември 2014 г. [AV] подава жалба по административен ред срещу спорното решение на основание член 90, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз. Освен това [AV] иска, „като се основава на заключението на комисията по инвалидност от 30 април 2013 г.“, да бъде преустановена работата му и да му бъде отпуснато обезщетение за инвалидност. Накрая, той иска обезщетение от 50000 EUR за нарушаването на член 41, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз.
С решение от 21 април 2015 г. Комисията отхвърля жалбата [на AV].
На 22 юни 2015 г. [AV] иска да му бъде предоставена правна помощ на основание член 110 от Процедурния правилник с оглед подаването на жалба по съдебен ред срещу спорното решение. Молбата на [AV] да се ползва от правна помощ, е уважена с определение на председателя на Съда на публичната служба от 9 септември 2015 г.“ [неофициален превод]
Относимата правна уредба се съдържа в точка 2 от обжалваното съдебно решение.
Първоинстанционното производство и обжалваното съдебно решение
На 19 октомври 2015 г. AV подава в секретариата на Съда на публичната служба жалбa, заведена под № F‑91/15, с която иска, от една страна, отмяна на решението на Комисията от 16 септември 2014 г. по отношение на него да се приложи медицинската резерва, предвидена в член 32 от УРДС и да му откаже обезщетение за инвалидност (наричано по-нататък „решението от 16 септември 2014 г.“), както и, от друга страна, Комисията да бъде осъдена да му заплати обезщетение от 50000 EUR за неимуществени вреди.
С обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба отменя решението от 16 септември 2014 г. и осъжда Комисията да заплати на AV сумата от 2000 EUR като обезщетение за претърпените от него неимуществени вреди, както и да понесе, освен собствените си съдебни разноски, и разноските на AV.
Най-напред, Съдът на публичната служба припомня, че „задължението за спазване на разумен срок при провеждане на административните производства представлява общ принцип на правото на Съюза, за спазването на който Съдът на Съюза следи“, и че това право е възпроизведено в член 41, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз като „съставна част на правото на добра администрация“ (обжалваното съдебно решение, т. 44).
Съдът на публичната служба посочва обаче, че като правило „нарушаването на принципа за спазване на разумния срок не оправдава отмяната на решението, взето след провеждане на административно производство“, и че „неспазването на принципа на разумен срок се отразява на валидността на административното производство само когато изтичането на прекомерно дълъг период от време може да има значение за самото съдържание на приетото[…] решение“ (обжалваното съдебно решение, т. 45).
Съдът на публичната служба приема, че противно на това, което твърди Комисията, „датата, която трябва да се вземе предвид, за да се провери дали производството е приключило в разумен срок“, не е 17 ноември 2008 г. (датата, на която AV подава молба си, с която цели да постави началото на процедурата за установяване на неговата инвалидност), а „5 декември 2005 г., т.е датата, на която [AV] [признава], ясно и недвусмислено, че е пропуснал да съобщи за психичното си заболяване по време на медицинския преглед при наемане на работа“ (обжалваното съдебно решение, т. 47).
След като напомня, че „страните не спорят, че поне от последната посочена дата [на органа, оправомощен да сключва договори,] е [било] известно […], че посоченият преглед се основава на непълна информация“, Съдът на публичната служба приема, че „като последица от посочената по този начин значителна нередност, [посоченият орган] безспорно е могъл да изведе правните последици относно валидността на договора [на AV] и относно евентуалното прилагане на медицинската резерва“. Той посочва обаче, че „[този орган] изразява за първи път становище относно възможността да приложи [по отношение на AV] медицинската резерва с обратно действие от деня на неговото постъпване на служба едва на 9 юли 2009 г., а именно повече от три години и седем месеца след като [въпросният орган] е [бил] информиран за признанието на самия [AV], че по време на медицинския преглед при наемане на работа е пропуснал да съобщи за заболяването, от което страда“ (обжалваното съдебно решение, т. 47 и 48).
Поради това Съдът на публичната служба приема, че „срок, за който Комисията не е в състояние да даде обяснение, не [би могъл] да се квалифицира като разумен и следователно наруш[ава] правото на добра администрация“ (обжалваното съдебно решение, т. 49).
По-нататък, Съдът на публичната служба напомня, че „член 32 от УРДС предполага, че [органът, оправомощен да сключва договори,] взема окончателно решение за прилагането или неприлагането на медицинската резерва въз основа на информацията, получена от медицинското лице при медицинския преглед или — при твърде особените обстоятелства по настоящото дело — в момента, в който разполага с релевантна допълнителна информация — която съществено би изменила събраната при медицинския преглед при наемане на работа“. Той посочва, че в конкретния случай „Комисията [е взела] първото си решение за прилагане на медицинската резерва [по отношение на AV] едва на 9 юли 2009 г., т.е. близо три месеца след изтичане на срока на неговия договор и около осем месеца след искането му да бъде сезирана комисията по инвалидност“ (обжалваното съдебно решение, т. 50).
Съдът на публичната служба счита, че „този срок вече е можел да има значение за съдържанието на решението от 9 юли 2009 г. за прилагане на медицинската резерва [спрямо AV] с обратно действие не само защото от момента, в който [органът, оправомощен да сключва договорите за назначаване,] е узнал за заболяването [на AV], са изминали три години и седем месеца, а най-вече защото това е направено, след като на 9 май 2009 г. комисията по инвалидност е заключила, [че при AV] е налице пълна трайна инвалидност, която го лишава от възможността да изпълнява своите функции“. Той смята, че „решението за прилагане на медицинска резерва […] на практика [е] преобразува[но] в решение за изключване с незабавно действие за [AV] на гаранциите, предвидени за инвалидността, за вече настъпила инвалидност“ (обжалваното съдебно решение, т. 51).
Накрая, що се отнася до приетото на 12 април 2010 г. решение от органа, оправомощен да сключва договори (наричан по-нататък „ООСД“), чиято цел е по отношение на AV да се приложи медицинската резерва с обратно действие от датата на постъпването му на служба (наричано по-нататък „решението от 12 април 2010 г.“), Съдът на публичната служба посочва, че „това решение, което по същество е идентично с решението от 9 юли 2009 г., е прието четири години и четири месеца, след като ООСД узнава за заболяването [на AV], и в момента, в който ООСД се подготвя четири дни по-късно да преустанови работата на [AV] поради неговата инвалидност“ (обжалваното съдебно решение, т. 52).
Съдът на публичната служба отбелязва, че ако установеният от него неразумен срок „е бил пречка за Комисията да приложи [по отношение на AV] медицинската резерва“, „решението [от 16 септември 2014 г.], което [по същество] е идентично с решенията от 9 юли 2009 г. и от 12 април 2010 г., е прието почти девет години, след като Комисията [узнава] за нередовното протичане на медицинският преглед при наемане на работа“, и че „това решение неминуемо [е] опорочено от същото нарушение“ (обжалваното съдебно решение, т. 53).
Съдът на публичната служба посочва в това отношение, че „фактът, че решението от 12 април 2010 г. е отменено поради процесуален порок, не лишава [AV] от възможността да изложи в рамките на съдебното решение за изпълнение на отменителното съдебно решение за отмяна основание по същество, което вече е било изложено в жалбата, довела до отменителното съдебното решение“. Той уточнява, че „от точка 29 от съдебно решение от 10 юли 2012 г. е видно, [че AV] действително е посочил, в рамките на посоченото дело, основание, изведено от нарушение на принципа на правната сигурност“ (обжалваното съдебно решение, т. 54).
Производство пред Общия съд и искания на страните
На 30 септември 2016 г. Комисията подава настоящата жалба в секретариата на Общия съд.
На 24 февруари 2017 г. AV подава писмен отговор, а с него и насрещна жалба.
С писмо, заведено в секретариата на Общия съд на 29 март 2017 г., Комисията прави искане за представяне на реплика, което е уважено от председателя на състава по жалбите с решение от 3 април 2017 г.
На 12 май 2017 г. Комисията подава писмената реплика.
На 12 юли 2017 г. AV подава писмената дуплика. С писмо от същия ден AV оттегля насрещната жалба. На 4 август 2017 г. Комисията посочва, че не възразява срещу това оттегляне.
С писмо, подадено в секретариата на Общия съд на 5 септември 2017 г., AV иска на основание член 207 от Процедурния правилник на Общия съд да бъде изслушан в устната фаза на производството. Комисията не представя искане за провеждане на съдебно заседание в предвидения от същата разпоредба срок.
На 21 ноември 2017 г. по предложение на съдията докладчик втори състав решава да започне устната фаза на производството.
Комисията иска от Общия съд:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да върне делото за ново разглеждане от Общия съд, заседаващ като първа инстанция,
–
да не се произнася по съдебните разноски.
AV иска от Общия съд:
–
да отхвърли жалбата като явно неоснователна,
–
на основание насрещната жалба да осъди Комисията да му заплати сумата от 50000 EUR като обезщетение за неимуществени и имуществени вреди,
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Общият съд отчита обстоятелството, че AV е оттеглил насрещната жалба. Поради това той не следва да се произнася по исканията на AV Комисията да бъде осъдена да му заплати сумата от 50000 EUR като обезщетение за неимуществени и имуществени вреди.
От правна страна
В подкрепа на жалбата си Комисията сочи две основания. В рамките на първото основание тя твърди, че като се има предвид възможността прекомерното закъснение, с което е взето решението от 16 септември 2014 г., да засегне самото съдържание на това решение, Съдът на публичната служба неправилно е приложил принципа за спазване на разумния срок и е нарушил задължението за мотивиране. Второто основание е изведено от нарушаване на принципа на силата на пресъдено нещо, с която се ползва решението от 10 юли 2012 г., AV/Комисия (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
).
Общият съд счита, че първо следва да разгледа второто основание, а на второ място, да анализира първото основание.
По второто основание, изведено от нарушаването на принципа на силата на пресъдено нещо
В рамките на второто основание, Комисията твърди, че Съдът на публичната служба е нарушил силата на пресъдено нещо, с която се ползва решението от 10 юли 2012 г., AV/Комисия (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
).
Най-напред, следва да се напомни, че с цел да се гарантира както стабилността на правото и на правоотношенията, така и доброто правораздаване, е важно съдебните решения, които са влезли в сила след изчерпване на възможностите или изтичане на сроковете за обжалване, да не могат повече да бъдат оспорвани (решение от 30 септември 2003 г., Köbler,
C‑224/01
,
EU:C:2003:513
, т.
), поради което влезлите в сила съдебни решения се ползват със силата на пресъдено нещо.
По-нататък, следва да се посочи, че силата на пресъдено нещо се отнася до фактическите и правните въпроси, които действително или по необходимост са разрешени в разглеждания правораздавателен акт (вж. в този смисъл определение от 17 декември 2009 г., Nijs/Сметна палата,
T‑567/08 P
,
EU:T:2009:523
, т.
, и решение от 25 февруари 2015 г., Walton/Комисия,
T‑261/14 P
,
EU:T:2015:110
, т.
), и че обхватът на силата на пресъдено нещо на този акт не би могъл да се определя единствено в зависимост от неговия диспозитив, но обхваща и мотивите му, които са необходимата основа на неговия диспозитив и поради това са неразривно свързани с него (решение от 19 април 2012 г., Artegodan/Комисия,
C‑221/10 P
,
EU:C:2012:216
, т.
).
Накрая, съгласно съдебната практика, дори ако оплакванията, посочени в подкрепа на жалбата, частично съвпадат с тези, изложени в рамките на предходна инстанция, втората жалба не представлява повторение на първата, а нов спор, доколкото тя се основава и на други фактически и правни основания (решение от 13 септември 2011 г., Michail/Комисия,
F‑100/09
,
EU:F:2011:132
, т.
; в този смисъл вж. също решение от 12 декември 1996 г., Altmann и др./Комисия,
T‑177/94 и T‑377/94
,
EU:T:1996:193
, т.
).
В конкретния случай следва да се посочи, че отмяната на решението от 12 април 2010 г. и отмяната на решение от 16 септември 2014 г., съответно с решението от 10 юли 2012 г., AV/Комисия (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), и с обжалваното съдебно решение, не се основават на едни и същи мотиви.
Всъщност в решение от 10 юли 2012 г., AV/Комисия (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), което се ползва със силата на пресъдено нещо, Съдът на публичната служба основава решението си да отмени решението от 12 април 2010 г. на неспазването на предвидената в член 32 от УРДС процедура. В тази връзка той съвсем недвусмислено посочва, че не е необходимо да се разглежда оплакването, изведено от нарушаването на принципа за спазване на разумния срок.
Поставя се обаче въпросът дали в мотивите на решение от 10 юли 2012 г., AV/Комисия (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), които са необходимата основа на неговия диспозитив, Съдът на публичната служба вече е изразил становище относно наличието на нарушение на принципа за спазване на разумния срок и евентуално относно отражението на посоченото нарушение при приемането на ново решение съгласно процедурата по член 32 от УРДС.
Налага се изводът, че от нито една от точките на решение от 10 юли 2012 г., AV/Комисия (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), не се установява Съдът на публичната служба да е възнамерявал да изрази пряко или непряко становище относно наличието на нарушение на принципа за спазване на разумния срок и a fortiori, относно последиците от това нарушение.
Противно на това, което по същество твърди Комисията, фактът, че с решение от 10 юли 2012 г., AV/Комисия (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), Съдът на публичната служба отменя решението от 12 април 2010 г. на основание нарушение на член 32 УРДС, не може да се тълкува като изразяване на становище, с което той имплицитно разрешава въпроса за наличието на нарушение на принципа за спазване на разумния срок и по този начин позволява на ООСД да оттегли решението от 12 април 2010 г. и да приеме ново решение, следвайки процедурата по член 32 от УРДС, като окончателно осуетява всякакво евентуално разискване на въпроса за наличието на нарушение на принципа за спазването на разумния срок и a fortiori, за последиците от това нарушение.
Точно затова такова тълкуване не е защитимо, тъй като противоречи на точка 42 от решение от 10 юли 2012 г., AV/Комисия (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), в което, както вече беше напомнено в точка 33 по-горе, Съдът на публичната служба изрично посочва, че не счита за необходимо да разглежда другите основания на жалбата.
Оттук следва, че Комисията се е основала на погрешната предпоставка, че в решение от 10 юли 2012 г., AV/Комисия (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) Съдът на публичната служба се е произнесъл по основанието, изведено от нарушаването на принципа за спазване на разумния срок.
Освен това е важно да се посочи, че в конкретния случай мотивите, които са били необходимата основа на диспозитива на решение от 10 юли 2012 г., AV/Комисия (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), се отнасят само до член 32 от УРДС. Ето защо дори ако Съдът на публичната служба беше разгледал основанието, изведено от нарушаване на принципа за спазването на разумния срок и беше стигнал до извода, че няма такова нарушение или че това нарушение не се е отразило на решението, което е предмет на жалбата, нито един от мотивите, свързани с това основание, не би се ползвал със силата на пресъдено нещо, тъй като те не са били необходимата основа на диспозитива на посоченото решение.
От изложеното по-горе следва, че второто основание трябва да се отхвърли.
По първото основание, изведено от неправилното прилагане на принципа за спазване на разумния срок и от нарушаване на задължението за мотивиране
В рамките на първото основание Комисията твърди, че Съдът на публичната служба е приложил неправилно принципа за спазване на разумния срок. Най-напред, Съдът на публичната служба не взел предвид факта, че отмяната на решение поради нарушаване на този принцип може да настъпи само по изключение. По-нататък, той неправилно приел, че прекомерното закъснение, с което е прието решението от 16 септември 2014 г., е могло да засегне самото му съдържание. Накрая, била налице непълнота на мотивите на обжалваното съдебно решение в това отношение, доколкото Съдът на публичната служба не изложил мотивите, поради които изтеклият прекомерно дълъг период от време е засегнал съдържанието на посоченото решение.
AV отхвърля доводите на Комисията. Най-напред, той смята, че обжалваното съдебно решение е достатъчно мотивирано, доколкото в точки 44—51 от него Съдът на публичната служба ясно посочва мотивите, поради които приема, че в конкретния случай разумният срок е надвишен, както и тези, поради които е било възможно изтеклият прекомерно дълъг период от време да се отрази на съдържанието на решението от 16 септември 2014 г. По-нататък, той твърди, че предвид изтеклия прекомерно дълъг период от време за него е било невъзможно да направи уточнения относно изявленията си, направени по време на медицинския преглед при наемане на работа, които да бъдат от полза. Той упреква Комисията, че не е поискала от лекаря, извършил посочения медицински преглед при наемане на работа и годишния медицински преглед през 2006 г., да уточни по какъв начин е протекъл този преглед, и да посочи причините, поради които през 2006 г. е издал становище за годност без резерва, въпреки че е бил наясно със заболяването му. От друга страна, той посочва, че Комисията е обвързала назначаването му с медицинската резерва едва след като е установила, че той страда от трайна пълна инвалидност, която възпрепятства изпълнението на функциите му. Освен това той констатира, че в обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба приема, че комисията по инвалидност не се е произнесла отделно по въпроса дали неговото заболяване е щяло да обоснове прилагането на медицинска резерва. Във връзка с това той твърди, че Комисията е нарушила принципа за спазване на разумния срок с бездействието си, продължило три години и седем месеца. Накрая, той добавя, че като не е взела мерките, съдържащи се в решение от 10 юли 2012 г., AV/Комисия (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), Комисията е нарушила член 266 ДФЕС, тъй като неправомерно се е въздържала да упълномощи медицинско лице, за да провери дали неговото заболяване е основание за прилагането на медицинската резерва.
Най-напред, важно е да се посочи, че в писмената си реплика Комисията ясно и недвусмислено указва, че „констатацията на [Съда на публичната служба, съдържаща се в обжалваното съдебно решение, че] срокът за приемане на медицинската резерва с обратно действие е бил прекомерно дълъг, не е [била] оспорена“, и уточнява, че „[к]ритиката по отношение на обжалваното съдебно решение се отнася за изводите, които [посоченият съд] е направил от тази констатация, а именно отмяната на спорното решение“.
Поради това се налага да се отбележи, че Комисията не оспорва констатацията, че като е изчакала, преди да приеме решението от 9 юли 2009 г., три години и седем месеца, след като е била информирана за признанието на самия жалбоподател, че по време на медицинския преглед при наемане на работа е пропуснал да съобщи за заболяването, от което страда, тя е нарушила принципа за спазване на разумния срок. Тя не оспорва също, че в резултат на това решенията от 12 април 2010 г. и от 16 септември 2014 г. също не са били приети в рамките на разумен срок. Тя обаче оспорва съдържащите се в обжалваното съдебно решение изводи на Съда на публичната служба, че изтеклият прекомерно дълъг период от време е можел да засегне самото съдържание на решението от 16 септември 2014 г.
Съгласно съдебната практика задължението за спазване на разумен срок при провеждането на административните производства представлява общ принцип на правото на Европейския съюз, чието спазване се осигурява от съдилищата на Съюза и който впрочем член 41, параграф 1 от Хартата на основните права възпроизвежда като съставна част на принципа на добра администрация (решения от 11 април 2006 г., Angeletti/Комисия,
T‑394/03
,
EU:T:2006:111
, т.
, и от 6 декември 2012 г., Füller-Tomlinson/Парламент,
T‑390/10 P
,
EU:T:2012:652
, т.
).
Като правило обаче нарушаването на принципа за спазване на разумния срок не е основание за отмяната на решение, взето в административно производство. Всъщност само когато изтеклият прекомерно дълъг период от време може да се отрази на самото съдържание на решението, прието в административното производство, неспазването на принципа на разумния срок засяга валидността на административното производство (решения от 6 декември 2012 г., Füller-Tomlinson/Парламент,
T‑390/10 P
,
EU:T:2012:652
, т.
, и от 12 май 2016 г., Guittet/Комисия,
F‑92/15
,
EU:F:2016:118
, т.
).
Освен това следва да се напомни, че в особения случай, когато след медицинския преглед при наемане на работа се окаже, че служител не е отговорил откровено и изчерпателно на поставените от медицинското лице по време на този преглед въпроси във връзка със здравословното си състояние, ООСД може да оттегли първоначалното си решение да не приложи медицинската резерва и да вземе ново решение, с което да приложи тази резерва с обратно действие (решение от 20 юли 2016 г., HC/Комисия,
F‑132/15
,
EU:F:2016:158
, т.
).
В светлината на тази съдебна практика трябва да се разгледа първото основание.
Най-напред, следва да се разгледа оплакването на Комисията, че обжалваното съдебно решение не е достатъчно мотивирано, доколкото Съдът на публичната служба не е посочил причините, поради които счита, че изтеклият прекомерно дълъг период от време е можел да засегне съдържанието на решението от 16 септември 2014 г.
Следва да се напомни, че решенията на Съда на публичната служба трябва да бъдат достатъчно мотивирани, за да може Общият съд да е в състояние да упражни своя съдебен контрол. Мотивите може да се подразбират, при условие че позволяват на заинтересованата страна да разбере причините, поради които първоинстанционният съд не е уважил нейните доводи, а на въззивния съд — да разполага с достатъчно доказателства, за да упражни своя контрол (решения от 16 декември 2010 г., Lebedef/Комисия,
T‑52/10 P
,
EU:T:2010:543
, т.
и
, и от 23 април 2015 г., BX/Комисия,
T‑352/13 P
,
EU:T:2015:225
т. 44). Освен това задължението за мотивиране представлява съществено процесуално изискване, което трябва да се различава от въпроса дали мотивите са обосновани, отнасящ се до законосъобразността по същество на спорния акт (решения от 2 април 1998 г., Комисия/Sytraval и Brink’s France,
C‑367/95 P
,
EU:C:1998:154
, т.
, и от 21 април 2004 г., M/Съд,
T‑172/01
,
EU:T:2004:108
, т.
).
В разглеждания случай в точки 50—54 от обжалваното съдебно решение се съдържат мотивите, поради които Съдът на публичната служба приема, че изтеклият прекомерно дълъг период от време е можел да се отрази на самото съдържание на приетото в административното производство решение, а именно решението от 16 септември 2014 г. Всъщност Съдът на публичната служба посочва, че първото решение да се обвърже назначаването на AV с мeдицинската резерва, а именно решението от 9 юли 2009 г., е взето около три месеца след изтичане на срока на неговия договор, около осем месеца, след като е поискал да бъде сезирана комисията по инвалидност, повече от три години и седем месеца, след като ООСД е узнал за неговото заболяване и след като комисията по инвалидност потвърждава, че той страда от трайна пълна инвалидност поради това заболяване. Въз основа на това Съдът на публичната служба стига до извода, че решението от 9 юли 2009 г. на практика се преобразува в решение, с което по отношение на AV се изключват с незабавно действие предвидените в областта на инвалидността гаранции. Ето защо той смята по същество, че изтеклият прекомерно дълъг период от време неминуемо е можел да се отрази на съдържанието на това решение.
Следва да се приеме, че такива мотиви дават възможност на Общия съд да упражни своя съдебен контрол и позволяват на Комисията да се запознае с причините, поради които Съдът на публичната служба не е уважил нейните доводи. Оттук следва, че оплакването на Комисията, изведено от нарушение на задължението за мотивиране, трябва да се отхвърли.
Що се отнася до съществото на спора, следва да се провери дали Съдът на публичната служба е могъл основателно да приеме, че нарушаването на принципа за спазване на разумния срок е могло да се отрази на съдържанието на решението от 16 септември 2014 г.
Най-напред следва да се напомни, че в решението от 16 септември 2014 г. ООСД е посочил, че се основава на приетото на 30 април 2013 г. заключение на лекарите — членове на комисията по инвалидност, според което, „ако [AV] беше декларирал заболяването си пред лекаря, който го е разпитвал по време на медицинския преглед при наемане на работа, неговото заболяване е щяло да бъде основание за прилагането на медицинска резерва, както предвижда член 32 от УРДС“. Така от решението на ООСД се установява, че решението назначаването на AV да се обвърже с медицинската резерва е основано единствено на заболяването, което той е трябвало да декларира по време на медицинския преглед при наемане на работа, а не на развитието на заболяването след този преглед.
В точки 50—53 от обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба обаче приема, че изтеклият прекомерно дълъг период от време от момента, в който ООСД е узнал за съществуването на заболяването на AV, до решението от 9 юли 2009 г., с което неговото назначаване се обвързва с медицинската резерва, се е отразил на съдържанието на това решение (и в резултат на това, на съдържанието на решенията от 12 април 2010 г. и от 16 септември 2014 г.). Всъщност той установява няколко обстоятелства, които са настъпили през изтеклия прекомерно дълъг период от време, а именно че решението от 9 юли 2009 г. е прието след изтичането на срока на договора, след искането на AV за сезиране на комисията по инвалидност, няколко години, след като ООСД е узнал за неговото заболяване и след като комисията по инвалидност потвърждава, че AV страда от постоянна пълна инвалидност. Той приема, че поради посочените събития през този дълъг период от време решението назначаването на AV да се обвърже с медицинската резерва с обратно действие от деня на постъпването му на служба, на практика се е преобразувало в решение, с което по отношение на AV се изключват с незабавно действие предвидените в областта на инвалидността гаранции за вече настъпила инвалидност.
Следва да се приеме, че Съдът на публичната служба е допуснал грешка при прилагане на правото, когато въз основа на описаните в точка 55 по-горе обстоятелства стига до извода, че изтеклият прекомерно дълъг период от време се е отразил на съдържанието на решението от 16 септември 2014 г.
Всъщност, важно е да се посочи, че в случая ООСД е приел две отделни решения, а именно решение, взето в приложение на член 33 от УРДС, чиято цел е да се установи постоянната пълна инвалидност на AV, и решение, прието в приложение на член 32 от УРДС, чиято цел е да обвърже неговото назначаване с медицинска резерва. Така решенията са били приети въз основа на критериите, присъщи на всяка от тези разпоредби.
В това отношение следва да се посочи, че макар от хронологична гледна точка решението за обвързване на назначаването с медицинската резерва да се взима по време на медицинския преглед при наемане на работа и затова по принцип то предшества заключението на комисията по инвалидност и решението на ООСД относно установяването на инвалидност на служител, само поради особените обстоятелства в конкретния случай решението за обвързване на назначаването с медицинската резерва е взето едва след издаване на заключението за установяване на инвалидността и след изтичането на срока на договора.
Като се има предвид, че решението от 16 септември 2014 г.„на практика се [е] преобразува[ло]“ в решение, с което по отношение на AV се изключват с незабавно действие гаранции, предвидени в областта на инвалидността, Съдът на публичната служба в случая се основава на презумпция, че когато решение за обвързване на назначаването с медицинската резерва за дадено заболяване е взето след заключението за установяване на инвалидността поради същото заболяване и след изтичането на срока на договора, тези обстоятелства автоматично пораждат последици за съдържанието на това решение. Като се има предвид обаче фактът, че решението за обвързване на назначаването с медицинската резерва е основано единствено на информацията, която жалбоподателят е трябвало да декларира по време на медицинския преглед при наемане на работа, сами по себе си обстоятелствата, че решението за обвързване на назначаването с медицинската резерва е взето след изтичането на срока на договора и след заключението на комисията по инвалидност относно установяване на инвалидността, не позволяват да се направи изводът, че изтеклият прекомерно дълъг период от време се е отразил на съдържанието на това решение.
От друга страна, както беше посочено в точка 47 по-горе, следва да се напомни, че в особения случай, когато след медицинския преглед при наемане на работа се окаже, че служителят не е отговорил откровено и изчерпателно на въпросите, които по време на този преглед медицинското лице му е поставило във връзка със здравословното му състояние, ООСД може да оттегли първоначалното си решение да не приложи медицинската резерва и да вземе ново решение, с което да приложи с обратна сила тази резерва (решение от 20 юли 2016 г., HC/Комисия,
F‑132/15
,
EU:F:2016:158
, т.
).
Обжалваното съдебно решение не съдържа никакво конкретно доказателство, позволяващо да се установи, както изисква цитираната в точка 46 по-горе съдебна практика, че изтеклият прекомерно дълъг период от време е могъл да се отрази от правна или фактическа гледна точка на решението за обвързване на назначаването с медицинската резерва.
С други думи, обстоятелствата, на които се основава Съдът на публичната служба в обжалваното съдебно решение, не позволяват да се приеме, че би могло решението от 16 септември 2014 г. да има различно съдържание, ако беше прието преди заключението на комисията по инвалидност или преди изтичането на срока на договора.
Така, при липсата на каквото и да е конкретно доказателство за действителната или потенциалната възможност изтеклият прекомерно дълъг период от време да се отрази на решението от 16 септември 2014 г., не може да се приеме, че изключването по отношение на AV на предвидените в областта на инвалидността гаранции е резултат от преобразуването на практика на решението да се обвърже назначаването с медицинската резерва. Напротив, посоченото изключване не може да се обясни на този етап по друг начин освен като последица от две отделни решения, първото от които е решението да се обвърже назначаването на AV с медицинската резерва за съществуващото преди неговото назначаване заболяване и за което комисията по инвалидност стига до заключението, че ако е било декларирано по време на медицинския преглед при наемане на работа, то е щяло да бъде основание за прилагането на медицинската резерва, а второто — решението, с което се установява постоянната пълна инвалидност на AV поради това заболяване.
Предвид изложеното по-горе първото основание е обосновано. Поради това жалбата следва да бъде уважена и обжалваното съдебно решение да бъде отменено.
По последиците от отмяната на обжалваното съдебно решение
Съгласно член 4 от Регламент (ЕС, Евратом) 2016/1192 на Европейския парламент и на Съвета от 6 юли 2016 година за прехвърляне на Общия съд на компетентността да разглежда като първа инстанция спорове между Европейския съюз и неговите служители (
ОВ L 200, 2016 г., стр. 137
), когато Общият съд отмени решение на Съда на публичната служба, но приеме, че фазата на производството не позволява разрешаването на спора, той връща делото на състав, различен от този, който се е произнесъл по жалбата.
В случая Съдът на публичната служба не е разгледал първото основание, изведено от нарушаването на член 32 от УРДС, нито второто основание, изведено от нарушаването на необходимите условия за оттеглянето на акт, който създава субективни права. Ето защо Общият съд счита, че не е в състояние да разгледа делото. Поради това делото следва да бъде върнато за ново разглеждане от състав на Общия съд, различен от този, който се е произнесъл по настоящата жалба.
По съдебните разноски
Тъй като делото се връща за ново разглеждане от друг съдебен състав на Общия съд, съдът не следва да се произнася по съдебните разноски, свързани с настоящото производство по обжалване.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (състав по жалбите)
реши:

1)
Отменя решение на Съда на публичната служба на Европейския съюз (втори състав) от 21 юли 2016 г., AV/Комисия (F‑91/15).

2)
Връща делото за ново разглеждане от съдебен състав на Общия съд, различен от състава, който се е произнесъл по настоящата жалба.

3)
Не се произнася по съдебните разноски.

Jaeger
Prek
Dittrich
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 17 май 2018 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.