CELEX: 62019CJ0087
Ennakkoratkaisupyyntö
Sähköiset viestintäverkot ja ‑palvelut
Direktiivi 2002/21/EY (puitedirektiivi)
2 artiklan m alakohta
Sähköisen viestintäverkon tarjoaminen
Käsite
Direktiivi 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi)
31 artiklan 1 kohta
Velvollisuus välittää tiettyjä radio- tai televisiolähetyskanavia
Toimija, joka tarjoaa kanavapaketteja satelliitin välityksellä
Kohtuulliset siirtovelvollisuudet
Edellytykset
SEUT 56 artikla
Oikeasuhteisuus

Ennakkoratkaisupyyntö koskee pääasiallisesti sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) (
EYVL 2002, L 108, s. 33
; jäljempänä puitedirektiivi) 2 artiklan m alakohdan sekä yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen alalla 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) (
EYVL 2002, L 108, s. 51
), sellaisena kuin se on muutettuna yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen alalla annetun direktiivin 2002/22/EY, henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta sähköisen viestinnän alalla annetun direktiivin 2002/58/EY ja kuluttajansuojalainsäädännön täytäntöönpanosta vastaavien kansallisten viranomaisten yhteistyöstä annetun asetuksen (EY) N:o 2006/2004 muuttamisesta 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/136/EY (
EUVL 2009, L 337, s. 11
) (jäljempänä yleispalveludirektiivi), 31 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat TV Play Baltic AS (aiemmin Viasat AS) ja Lietuvos radijo ir televizijos komisija (Liettuan radio- ja televisiokomitea, jäljempänä LRTK) ja jossa on kyse siitä, että LRTK oli hylännyt Viasatin esittämän pyynnön, jossa se oli pyytänyt vapautusta velvollisuudesta lähettää edelleen LRT Kultūra ‑televisiokanavaa.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Puitedirektiivin 2 artiklan, jonka otsikko on ”Määritelmät”, m alakohdassa säädetään seuraavaa:
”’sähköisen viestintäverkon tarjoamisella’ tarkoitetaan tällaisen verkon luomista, ylläpitoa, valvontaa tai saataville asettamista”.
Yleispalveludirektiivin johdanto-osan 43, 44 ja 45 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(43)
Jäsenvaltiot asettavat nykyisin tiettyjä siirtovelvollisuuksia, jotka koskevat radio- ja televisiolähetysten yleisölle lähettämiseen käytettäviä verkkoja. Jäsenvaltioiden olisi voitava asettaa perustellun yleisen edun nimissä oikeasuhteisia velvollisuuksia niiden lainkäyttövaltaan kuuluville yrityksille, mutta tällaisia velvollisuuksia olisi asetettava ainoastaan silloin, kun se on välttämätöntä jäsenvaltioiden [unionin] lainsäädännön mukaisesti selkeästi määrittämien yleisen edun mukaisten tavoitteiden saavuttamiseksi, velvollisuuksien olisi oltava oikeasuhteisia ja avoimia ja ne olisi tarkistettava säännöllisin väliajoin. Jäsenvaltioiden asettamien siirtovelvollisuuksien olisi oltava kohtuullisia, eli niiden olisi oltava selkeästi määritellyt yleisen edun mukaiset tavoitteet huomioon ottaen oikeasuhteisia ja avoimia, minkä lisäksi niiden yhteydessä voidaan tarvittaessa määrätä kohtuullisesta korvauksesta. Tällaisiin siirtovelvollisuuksiin voi sisältyä sellaisten erityispalvelujen välittäminen, jotka mahdollistavat vammaisten käyttäjien asianmukaisen palvelujen saannin.
(44)
Radio- ja televisiolähetysten yleisölle lähettämiseen käytettäviin verkkoihin kuuluvat kaapelitelevisiot sekä satelliitti- ja maanpäälliset lähetysverkot. Niihin voi kuulua myös muita verkkoja sikäli kuin merkittävä määrä loppukäyttäjiä [käyttää] tällaisia verkkoja pääasiallisena keinona radio- ja televisiolähetysten vastaanottamiseen.
(45)
Sisältötarjontapalvelut kuten ääni- tai televisiolähetyspalvelupaketin tarjoaminen myyntiin eivät kuulu sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisen sääntelyjärjestelmän soveltamisalaan. Yleispalveluvelvollisuuksien ei pitäisi koskea tällaisten palvelujen tarjoajia kyseisten toimien osalta. Tällä direktiivillä ei rajoiteta [unionin] oikeuden mukaisia, jäsenvaltion tasolla kyseisten palvelujen osalta toteutettavia toimenpiteitä.”
Yleispalveludirektiivin 31 artiklassa, jonka otsikko on ”Siirtovelvollisuudet”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltiot voivat asettaa tiettyjen radio- ja televisiolähetyskanavien ja täydentävien palvelujen, erityisesti vammaisten loppukäyttäjien asianmukaiselta palvelujen saatavuudelta esteitä poistavien palvelujen, välittämistä koskevia kohtuullisia siirtovelvoitteita lainkäyttövaltaansa kuuluville sellaisia sähköisiä viestintäverkkoja tarjoaville yrityksille, joita käytetään radio- ja televisiolähetyskanavien välittämiseen yleisölle, jos merkittävä määrä kyseisten verkkojen loppukäyttäjiä käyttää niitä pääasiallisena keinonaan vastaanottaa radio- ja televisiolähetyskanavia. Tällaisia velvoitteita voidaan asettaa ainoastaan, jos se on välttämätöntä kunkin jäsenvaltion selkeästi määrittelemien yleisen edun mukaisten tavoitteiden saavuttamiseksi, ja niiden on oltava oikeasuhteisia ja avoimia. – –”
Liettuan oikeus
Yleisölle tiedottamista koskevan Liettuan lain (Lietuvos Respublikos visuomenės informavimo įstatymas, jäljempänä tiedottamislaki), sellaisena kuin se on muutettuna 21.5.2015 annetulla lailla nro XII-1731, 33 §:n 5–7 momentissa säädetään seuraavaa:
”5.   Toimijoilla, jotka tarjoavat Liettuassa televisio-ohjelmien edelleenlähettämispalveluja, ja muilla henkilöillä, jotka tarjoavat kuluttajille Liettuassa internetin kautta televisiokanavien ja/tai ‑lähetysten jakeluun liittyviä palveluja, on velvollisuus lähettää edelleen ja siirtää internetin kautta kaikki Lietuvos nacionalinis radijas ir televizijan kansalliset televisiokanavat, joita ei ole salattu.
6.   Lietuvos radijo ir televizijos komisija [(Liettuan radio- ja televisiokomitea)] voi päättää myöntää vapautuksen velvollisuudesta lähettää edelleen ja siirtää internetin kautta Lietuvos nacionalinis radijas ir televizijan salaamattomat kansalliset televisiokanavat, jos tämä päätös ei rajoita kuluttajien mahdollisuuksia katsella näitä kanavia pelkästään niillä teknisillä välineillä, joita heillä on käytettävissä.
7.   Televisio-ohjelmien pakollisesta edelleenlähettämisestä ja/tai siirtämisestä verkossa ei makseta minkäänlaista korvausta lähetystoiminnan harjoittajien, edelleenlähettämistoiminnan harjoittajien ja muiden henkilöiden, jotka tarjoavat kuluttajille Liettuassa televisiokanavien ja/tai ‑lähetysten jakeluun liittyviä palveluja internetin kautta, välillä.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
TV Play Baltic on Viroon sijoittautunut yhtiö, joka levittää maksullisia televisiokanavapaketteja Liettuassa kolmannen osapuolen omistaman satelliittiverkon välityksellä. Se maksaa tästä kolmannelle osapuolelle korvausta.
Tiedottamislakiin vuonna 2015 tehtyjen muutosten jälkeen pääasian valittajan toiminta rinnastetaan televisio-ohjelmien edelleenlähettämistoimintaan, ja se velvoitettiin saman lain 33 §:n 5 momentin mukaisesti lähettämään edelleen Lietuvos nacionalinis radijas ir televizija VšĮ:n (jäljempänä LRT) kanavia, LRT Kultūra ‑kanava mukaan luettuna.
Pääasian valittaja pyysi LRTK:ta myöntämään poikkeuksen tämän kanavan siirtovelvollisuudesta.
LRTK:n kieltäydyttyä myöntämästä poikkeusta pääasian valittaja nosti esittämänsä pyynnön hylkäämisestä tehdystä päätöksestä kumoamiskanteen Vilniaus apygardos administracinis teismasissa (Vilnan alueellinen hallintotuomioistuin, Liettua).
Kyseinen tuomioistuin vahvisti muun muassa 4.1.2017 antamallaan ratkaisulla pääasian valittajalle asetetun velvollisuuden lähettää tämä kanava edelleen.
Toisessa oikeusasteessa asiaa käsittelevä Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Liettuan ylin hallintotuomioistuin) ilmaisee olevansa epävarma unionin oikeuden, erityisesti SEUT 56 artiklan sekä puitedirektiivin ja yleispalveludirektiivin tulkinnasta.
Aivan aluksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, että tiedottamislain 33 §:n 5 momentissa, sellaisena kuin sen on muutettuna 21.5.2015 annetulla lailla nro XII-1731, säädetyn edelleenlähettämisvelvollisuuden osalta ei aseteta ollenkaan ehtoja ja että sillä saatettiin yleispalveludirektiivin 31 artikla osaksi Liettuan oikeusjärjestystä.
Ensimmäiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii sitä, onko pääasian valittajan toiminta katsottava puitedirektiivin 2 artiklan m alakohdassa ja yleispalveludirektiivin 31 artiklassa tarkoitetuksi ”sähköisen viestintäverkon tarjoamiseksi”. Pääasian valittaja lähettää televisiokanavia edelleen käyttämällä siihen toisten talouden toimijoiden omistamaa viestintäinfrastruktuuria korvausta vastaan.
Kyseinen tuomioistuin huomauttaa kuitenkin, että tiettyjä tämän infrastruktuurin resursseja käytetään siten yksinomaan pääasian valittajan välittämien signaaleiden siirtämiseen ja että tämä voitaisiin katsoa sähköisten viestintäverkkojen ja niiden liitännäistoimintojen käyttöoikeuksista ja yhteenliittämisestä 7.3.2002 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2002/19/EY (käyttöoikeusdirektiivi) (
EYVL 2002, L 108, s. 7
), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/140/EY (
EUVL 2009, L 337, s. 37
), tarkoitetuksi verkko-operaattoriksi.
Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että jos pääasian valittajan toiminta ei kuulu sähköisen viestintäverkon tarjoamisen käsitteen piiriin, on ratkaistava, voiko jäsenvaltio asettaa siirtovelvollisuuden muille kuin yleispalveludirektiivin 31 artiklassa tarkoitetuille talouden toimijoille. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kannan mukaan pääasian valittajan toimintojen voidaan katsoa olevan sähköisiä viestintäpalveluita, jotka kuuluvat puitedirektiivin ja yleispalveludirektiivin soveltamisaloihin. Se ei kuitenkaan sulje pois sitä, että nämä toiminnot voidaan katsoa sisällön tarjoamispalveluiksi, joihin ei sovelleta viimeksi mainitussa direktiivissä säädettyjä yleispalveluvelvollisuuksia.
Kolmanneksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii yleispalveludirektiivin 31 artiklan 1 kohdassa olevan sen vaatimuksen tulkintaa, jonka mukaan siirtovelvollisuus voidaan asettaa ainoastaan, jos merkittävä määrä kyseisten verkkojen loppukäyttäjiä käyttää verkkoa pääasiallisena keinonaan vastaanottaa radio- ja televisiolähetyskanavia. Se huomauttaa, että vaikka tätä vaatimusta ei sovelleta yrityksiin, jotka eivät kuulu tämän säännöksen soveltamisalaan, Liettuan lainsäätäjä varmistaa, että kaikkia edelleenlähettämistoiminnan harjoittajia kohdellaan yhtäläisellä tavalla tämän vaatimuksen osalta.
Neljänneksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa, että siirtovelvollisuudella rajoitetaan SEUT 56 artiklassa määrättyä palvelujen tarjoamisen vapautta. Se katsoo, että jos tällainen rajoitus voidaan perustella kulttuuripolitiikkaan liittyvillä pakottavilla syillä, siirtovelvollisuuden on oltava oikeasuhteinen ja sen on oltava tarpeen sillä tavoiteltujen tavoitteiden saavuttamiseksi. Se pohtii, onko se, että LRT voi itse siirtää LRT Kultūraa sen saman satelliittiverkon kautta, jota pääasian valittajan asiakkaat käyttävät, merkityksellistä tämän asian kannalta, kun otetaan huomioon, että LRT siirtää myös pääasian valittajan käyttämän satelliitin kautta toista kanavaa ilmaiseksi. Kyseinen tuomioistuin pohtii samoin myös sitä tosiseikkaa, että kyseinen kanava siirretään maanpäällisen televisioverkon kautta ja osa sen sisällöstä on saatavilla ilmaiseksi internetissä.
Tässä tilanteessa Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [puitedirektiivin] 2 artiklan m alakohtaa tulkittava siten, että käsite ’sähköisen viestintäverkon tarjoaminen’ ei kata [pääasian valittajan] harjoittaman kaltaista televisio-ohjelmien edelleenlähettämistoimintaa kolmansien osapuolten omistamien satelliittiverkkojen kautta?
2)
Onko [yleispalveludirektiivin] 31 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että sillä estetään jäsenvaltioita asettamasta siirtovelvollisuutta (eli velvollisuutta lähettää edelleen televisio-ohjelma kolmansien osapuolten omistamien satelliittiverkkojen kautta ja saattaa kyseinen ohjelma loppukäyttäjien saataville) [pääasian valittajan] kaltaisille yrityksille, jotka [ensinnäkin] lähettävät ehdollisen käyttöoikeuden järjestelmän suojaamia televisio-ohjelmia kolmansien osapuolten omistamien satelliittiverkkojen kautta siten, että ne vastaanottavat lähetettyjen televisio-ohjelmien (televisiokanavien) signaaleja, muuntavat, salaavat ja siirtävät ne satelliittilähetysasemalle, josta ne lähetetään keskeytymättä takaisin maahan, ja [toiseksi] tarjoavat asiakkaille televisio-ohjelmapaketteja ja tarjoavat sitä varten ehdollisen käyttöoikeuden kyseiseen suojattuun televisiokanavaan (lähetykseen) käyttöoikeuden mahdollistavan laitteen avulla korvausta vastaan?
3)
Onko [yleispalveludirektiivin] 31 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että säännöksen soveltamiseksi merkittävän määrän loppukäyttäjiä ei katsota käyttävän sähköisiä viestintäverkkoja (tässä tapauksessa satelliittilähetysverkkoja) pääasiallisena keinonaan vastaanottaa radio- ja televisiolähetyskanavia, jos kyseisiä verkkoja käyttää pääasiallisena vastaanottamiskeinona vain noin 6 prosenttia kaikista loppukäyttäjistä (tässä tapauksessa kotitalouksista)?
4)
Onko arvioitaessa sitä, onko [yleispalveludirektiivin] 31 artiklan 1 kohdan soveltaminen perusteltua, huomioon otettava internetkäyttäjät, jotka voivat katsella ilmaiseksi kyseistä televisiokanavaa suorina lähetyksinä verkossa?
5)
Onko SEUT 56 artiklaa tulkittava siten, että se estää jäsenvaltioita asettamasta [pääasian valittajan] kaltaisille yrityksille velvollisuutta lähettää edelleen televisiokanavaa sähköisten viestintäverkkojen kautta ilmaiseksi, kun lähetystoiminnan harjoittaja, jonka hyväksi kyseinen velvollisuus asetetaan, pystyy itse lähettämään kyseisen televisiokanavan saman verkon kautta omalla kustannuksellaan?
6)
Onko SEUT 56 artiklaa tulkittava siten, että se estää jäsenvaltioita asettamasta [pääasian valittajan] kaltaisille yrityksille velvollisuutta lähettää edelleen televisiokanavaa sähköisten viestintäverkkojen kautta ilmaiseksi, kun kyseinen velvollisuus kattaisi vain noin 6 prosenttia kaikista kotitalouksista ja kyseisillä kotitalouksilla on mahdollisuus katsella kyseistä televisiokanavaa maanpäällisen televisiolähetysverkon tai internetin välityksellä?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään, kuuluuko televisio-ohjelmien edelleenlähettäminen kolmansien osapuolten omistamien satelliittiverkkojen kautta puitedirektiivin 2 artiklan m alakohdassa tarkoitettuun käsitteeseen ”sähköisen viestintäverkon tarjoaminen”.
On todettava, että unionin tuomioistuin on todennut, että yritys, joka pelkästään tarjoaa televisio-ohjelmia katsottavaksi suoratoistona ja suorana lähetyksenä internetissä, ei tarjoa sähköisiä viestintäverkkoja vaan sen sijaan pääsyn sähköisissä viestintäverkoissa tarjottavien audiovisuaalisten palvelujen sisältöön (ks. vastaavasti tuomio 13.12.2018, France Télévisions,
C-298/17
,
EU:C:2018:1017
,
ja
kohta).
Pääasian valittajan kaltaisen yrityksen, joka lähettää edelleen televisiokanavia satelliittiteitse, tilanne ei eroa sellaisen yrityksen tilanteesta, joka siirtää tällaisia kanavia internetin välityksellä, koska ensiksi mainittu yritys tarjoaa viimeksi mainitun yrityksen tavoin pääsyn sähköisessä viestintäverkossa, tässä tapauksessa satelliittiverkossa, tarjottavien audiovisuaalisten palveluiden sisältöön.
Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, voidaanko pääasiassa kyseessä oleva toiminta katsoa sähköisen viestintäverkon tarjoamisesta koostuvaksi toiminnaksi sillä perustella, että satelliitti-infrastruktuurin tiettyjä resursseja käytetään yksinomaan pääasian valittajan välittämien signaaleiden siirtämiseen, on selvää, että pääasian valittaja ei hoida yhtään niistä puitedirektiivin 2 artiklan m alakohdassa tarkoitetuista tehtävistä, joita sähköisen viestintäverkon tarjoaja suorittaa, eli tällaisen verkon luomista, ylläpitoa, valvontaa tai saataville asettamista.
Kaikkien edellä olevien seikkojen perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että puitedirektiivin 2 artiklan m alakohtaa on tulkittava siten, että televisio-ohjelmien edelleenlähettäminen kolmansien osapuolten omistamien satelliittiverkkojen kautta ei kuulu tässä säännöksessä tarkoitettuun käsitteeseen ”sähköisen viestintäverkon tarjoaminen”.
Toinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään, onko yleispalveludirektiivin 31 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltiot asettavat televisio-ohjelman siirtovelvollisuuden yrityksille, jotka lähettävät kolmansien osapuolten omistamien satelliittiverkkojen kautta edelleen ehdollisen käyttöoikeuden järjestelmän suojaamia televisio-ohjelmia ja tarjoavat asiakkailleen televisio-ohjelmapaketteja.
On palautettava mieleen, että unionin tuomioistuin on jo todennut, että koska yhteiseen sääntelyjärjestelmään, jonka osa puitedirektiivi ja yleispalveludirektiivi ovat, kuuluvilla direktiiveillä ei rajoiteta kansallisella tasolla unionin oikeuden mukaisesti toteutettavia toimenpiteitä, joilla pyritään yleisen edun mukaisiin, erityisesti sisällön sääntelyyn ja audiovisuaalialan politiikkaan liittyviin tavoitteisiin, tämä yhteinen järjestelmä ei koske sähköisissä viestintäverkoissa tarjottujen palvelujen sisältöä (ks. vastaavasti tuomio 13.12.2018, France Télévisions,
C-298/17
,
EU:C:2018:1017
,
ja
kohta).
Unionin tuomioistuin on näin ollen katsonut, että yleispalveludirektiivissä jätetään jäsenvaltiolle vapaus asettaa siirtovelvollisuuksia kyseisen direktiivin 31 artiklan 1 kohdassa säädettyjen velvoitteiden lisäksi erityisesti yrityksille, jotka sähköisiä viestintäverkkoja tarjoamatta tarjoavat mahdollisuutta katsella televisio-ohjelmia suoratoistona ja suorana lähetyksenä internetissä (tuomio 13.12.2018, France Télévisions,
C-298/17
,
EU:C:2018:1017
,
kohta).
Kuten tuohon tuomioon johtaneessa asiassa kyseessä ollut toiminta myös ehdollisen käyttöoikeuden järjestelmän suojaamien televisio-ohjelmien satelliittiverkkojen kautta tapahtuva edelleenlähettäminen koostuu televisio-ohjelman sisällön saataville asettamisesta.
Mistään unionin tuomioistuimen käytettävissä olevissa asiakirjoissa olevasta seikasta ei ilmene, että televisio-ohjelmien sisällön siirtämistoimintaa olisi arvioitava eri tavalla yleispalveludirektiivin 31 artiklan 1 kohdan osalta sen mukaan, harjoitetaanko sitä satelliittiteitse vai internetin välityksellä.
Tästä seuraa, että toiseen kysymykseen on vastattava, että yleispalveludirektiivin 31 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltiot asettavat televisio-ohjelman siirtovelvollisuuden yrityksille, jotka lähettävät kolmansien osapuolten omistamien satelliittiverkkojen kautta edelleen ehdollisen käyttöoikeuden järjestelmän suojaamia televisio-ohjelmia ja tarjoavat asiakkailleen televisio-ohjelmapaketteja.
Kolmas ja neljäs kysymys
Kun otetaan huomioon ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen annettu vastaus, kolmanteen ja neljänteen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Viides ja kuudes kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee viidennellä ja kuudennella kysymyksellään, onko SEUT 56 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltiot asettavat velvollisuuden ilmaiseksi suoritettavasta televisiokanavan siirtämisestä sellaisille yrityksille, jotka lähettävät kolmansien osapuolten omistamien satelliittiverkkojen kautta edelleen ehdollisen käyttöoikeuden järjestelmän suojaamia televisio-ohjelmia ja tarjoavat asiakkailleen televisio-ohjelmapaketteja, vaikka yhtäältä lähetystoiminnan harjoittaja, jonka hyväksi kyseinen velvollisuus asetetaan, pystyy itse siirtämään kyseisen televisiokanavan saman verkon kautta omalla kustannuksellaan ja toisaalta kyseinen velvollisuus kattaisi vain noin 6 prosenttia kaikista kotitalouksista ja kyseisillä kotitalouksilla on mahdollisuus katsella kyseistä televisiokanavaa maanpäällisen televisiolähetysverkon tai internetin välityksellä.
Alustavasti on todettava, että unionin oikeudessa ei ole yhdenmukaistettu täydellisesti sähköisten viestintäpalvelujen alaa ja siksi pääasiassa kyseessä olevaa kansallista säännöstöä on arvioitava SEUT 56 artiklan nojalla niiden seikkojen osalta, joita etenkään puitedirektiivi ja yleispalveludirektiivi eivät kata (ks. vastaavasti tuomio 30.4.2014, UPC DTH,
C-475/12
,
EU:C:2014:285
,
kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan televisio-ohjelmien lähettäminen, mukaan lukien niiden kaapelijakelu, on sellaisenaan SEUT 56 artiklassa tarkoitettua palvelujen tarjoamista (tuomio 13.12.2007, United Pan-Europe Communications Belgium ym.,
C-250/06
,
EU:C:2007:783
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Siitä kysymyksestä, asetetaanko pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella kansallisella säännöstöllä SEUT 56 artiklassa kielletty rajoitus, on syytä muistuttaa, että oikeuskäytännön mukaan palvelujen tarjoamisen vapaus ei edellytä ainoastaan sitä, että toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen palvelujen tarjoajan kaikenlainen kansalaisuuteen perustuva syrjintä poistetaan, vaan se edellyttää kaikkien rajoitusten poistamista, vaikka niitä sovellettaisiin erotuksetta sekä kotimaisiin palvelujen tarjoajiin että muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneisiin palvelujen tarjoajiin, jos nämä rajoitukset ovat omiaan estämään toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen, siellä vastaavanlaisia palveluja lainmukaisesti tarjoavan henkilön toiminnan, haittaamaan tätä toimintaa tai tekemään siitä vähemmän houkuttelevaa (tuomio 13.12.2007, United Pan-Europe Communications Belgium ym.,
C-250/06
,
EU:C:2007:783
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On todettava, että pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa säännöstössä rajoitetaan palvelujen tarjoamisen vapautta SEUT 56 artiklassa tarkoitetulla tavalla, koska siinä asetetaan televisio-ohjelmia satelliittiteitse televisionkatsojille Liettuassa edelleenlähettäville yrityksille – niiden sijoittautumispaikasta riippumatta – velvollisuus siirtää tiettyjä LRT:n televisio-ohjelmia.
Oikeuskäytännön mukaan tällainen EUT-sopimuksessa taatun perusvapauden rajoitus voi olla oikeutettua, jos se vastaa yleiseen etuun liittyviä pakottavia syitä, kunhan tämän rajoitus on omiaan varmistamaan sillä tavoiteltavan tavoitteen saavuttamisen eikä se mene pidemmälle kuin on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi (tuomio 13.12.2007, United Pan-Europe Communications Belgium ym.,
C-250/06
,
EU:C:2007:783
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin on todettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kulttuuripolitiikka voi olla yleiseen etuun liittyvä pakottava syy, jolla voidaan oikeuttaa palvelujen tarjoamisen vapauteen kohdistuva rajoitus. Moniarvoisuuden ylläpitäminen, joka tällä politiikalla pyritään takaamaan, on nimittäin yhteydessä sananvapauteen, sellaisena kuin sitä suojellaan ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen, joka on allekirjoitettu Roomassa 4.11.1950, 10 artiklassa, ja tämä vapaus kuuluu perusoikeuksiin, jotka on turvattu unionin oikeusjärjestyksessä, erityisesti Euroopan unionin perusoikeuskirjan 11 artiklassa (ks. vastaavasti tuomio 13.12.2007, United Pan-Europe Communications Belgium ym.,
C-250/06
,
EU:C:2007:783
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Liettuan hallitus korostaa käsiteltävässä asiassa, että pääasian valittajan kaltaisille yrityksille asetetulla velvollisuudella levittää LRT Kultūran televisiokanavaa pyritään kulttuuripolitiikkaan liittyvään yleisen edun mukaiseen päämäärään, kun otetaan huomioon tämän kanavan suuri yhteiskunnallinen ja kulttuurinen merkitys televisionkatsojille Liettuassa.
Tällainen kulttuuripoliittinen tavoite voi soveltua palvelujen tarjoamisen vapauteen kohdistuvan rajoituksen oikeuttamiseen.
Kansallisen säännöstön, jolla tällainen rajoitus otetaan käyttöön, on kuitenkin oltava sellainen, että sillä voidaan saavuttaa sillä tavoiteltava tavoite. Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suoritettavana olevista tarkistuksista muuta johdu, velvollisuudella siirtää joitakin televisio-ohjelmia voidaan saavuttaa sillä tavoiteltu kulttuuripolitiikan tavoite, koska se on omiaan varmistamaan, että liettualaisten televisionkatsojien, jotka pystyvät katsomaan televisiota ainoastaan satelliitin kautta, on mahdollista katsoa LRT Kultūra ‑kanavan ohjelmia, jotka eivät olleet aiemmin heidän saatavillaan.
Vaikka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on ratkaista kysymys pääasiassa kyseessä olevan toimenpiteen oikeasuhteisuudesta, joka on erityisesti viidennen ja kuudennen kysymyksen kohteena, unionin tuomioistuin voi kuitenkin antaa pääasian yhteydessä sille esitettyjen seikkojen perusteella ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle ohjeita siitä, mitä muuttujia tässä tutkinnassa on otettava huomioon.
Kuten Euroopan komissio korostaa huomautuksissaan, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on otettava pääasiassa suoritettavassa siirtovelvollisuuden oikeasuhteisuuden arvioinnissa huomioon niiden loppukäyttäjien lukumäärä tai prosenttiosuus, jotka tosiasiassa käyttävät televisiokanavien välittämiseen tarkoitettuja välineitä.
Lisäksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on arvioidessaan sitä, onko pääasiassa kyseessä oleva siirtovelvollisuus oikeasuhteinen, otettava huomioon sellaiset seikat – jotka se on sitä ennen tarkistanut – kuin se, miten pääasian valittajan tarjoamien palvelujen loppukäyttäjät ovat jakaantuneet maantieteellisesti, se, että pääasian valittaja lähettää edelleen LRT Kultūra ‑kanavaa salaamattomana ja saavuttaa sen avulla suuremman yleisön, ja se, että tämä kanava tai suuri osa sen ohjelmista on saatavilla ilmaiseksi internetin ja maanpäällisen televisiolähetysverkon välityksellä.
Kaikkien edellä olevien seikkojen perusteella viidenteen ja kuudenteen kysymykseen on vastattava, että SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltiot asettavat velvollisuuden ilmaiseksi suoritettavasta televisiokanavan siirtämisestä sellaisille yrityksille, jotka lähettävät kolmansien osapuolten omistamien satelliittiverkkojen kautta edelleen ehdollisen käyttöoikeuden järjestelmän suojaamia televisio-ohjelmia ja tarjoavat asiakkailleen televisio-ohjelmapaketteja, mikäli yhtäältä kyseisellä siirtovelvollisuudella mahdollistetaan, että merkittävä määrä tai prosenttiosuus televisio-ohjelmien välittämiseen tarkoitettujen välineiden loppukäyttäjistä pystyy katselemaan kanavaa, jota tällainen velvollisuus koskee, ja toisaalta huomioon otetaan se, miten sen toimijan, jolle tällainen siirtovelvollisuus on asetettu, tarjoamien palveluiden loppukäyttäjät ovat jakaantuneet maantieteellisesti, se, että kyseinen toimija lähettää tätä kanavaa edelleen salaamattomana, ja se, että tämä kanava on saatavilla ilmaiseksi internetin ja maanpäällisen televisiolähetysverkon välityksellä, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (yhdeksäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) 2 artiklan m alakohtaa on tulkittava siten, että televisio-ohjelmien edelleenlähettäminen kolmansien osapuolten omistamien satelliittiverkkojen kautta ei kuulu tässä säännöksessä tarkoitettuun käsitteeseen ”sähköisen viestintäverkon tarjoaminen”.

2)
Yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen alalla 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) 31 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltiot asettavat televisio-ohjelman siirtovelvollisuuden yrityksille, jotka lähettävät kolmansien osapuolten omistamien satelliittiverkkojen kautta edelleen ehdollisen käyttöoikeuden järjestelmän suojaamia televisio-ohjelmia ja tarjoavat asiakkailleen televisio-ohjelmapaketteja.

3)
SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltiot asettavat velvollisuuden ilmaiseksi suoritettavasta televisiokanavan siirtämisestä sellaisille yrityksille, jotka lähettävät kolmansien osapuolten omistamien satelliittiverkkojen kautta edelleen ehdollisen käyttöoikeuden järjestelmän suojaamia televisio-ohjelmia ja tarjoavat asiakkailleen televisio-ohjelmapaketteja, mikäli yhtäältä kyseisellä siirtovelvollisuudella mahdollistetaan, että merkittävä määrä tai prosenttiosuus televisio-ohjelmien välittämiseen tarkoitettujen välineiden loppukäyttäjistä pystyy katselemaan kanavaa, jota tällainen velvollisuus koskee, ja toisaalta huomioon otetaan se, miten sen toimijan, jolle tällainen siirtovelvollisuus on asetettu, tarjoamien palveluiden loppukäyttäjät ovat jakaantuneet maantieteellisesti, se, että kyseinen toimija lähettää tätä kanavaa edelleen salaamattomana, ja se, että tämä kanava on saatavilla ilmaiseksi internetin ja maanpäällisen televisiolähetysverkon välityksellä, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli:liettua.