CELEX: 62016TJ0033
Životní prostředí
Geneticky modifikované produkty
Nařízení (ES) č. 1367/2006
Nařízení (ES) č. 1829/2003
Geneticky modifikovaná sója MON 87769, MON 87705 a 305423
Zamítnutí žádosti o vnitřní přezkum rozhodnutí o uvedení na trh
Pojem ‚právo životního prostředí‘
Článek 10 nařízení č. 1367/2006

Skutečnosti předcházející sporu
Žalobce, TestBioTech eV, je nezisková organizace – spolek zapsaný v Německu, jehož cílem je podpora nezávislého výzkumu a veřejné diskuse o dopadech biotechnologií.
K povolení pro uvedení sóji 305423 na trh
Dne 14. června 2007 podala společnost Pioneer Overseas Corp. k příslušnému orgánu Nizozemska v souladu s články 5 a 17 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1829/2003 ze dne 22. září 2003 o geneticky modifikovaných potravinách a krmivech (
Úř. věst. 2003, L 268, s. 1
; Zvl. vyd. 13/32, s. 432) žádost o povolení uvést na trh potraviny, složky potravin a krmiv, které obsahují geneticky modifikovanou sóju 305423 (dále jen „sója 305423“), sestávají z ní nebo jsou z ní vyrobeny. Žádost o povolení se rovněž týkala uvedení na trh sóji 305423, obsažené v jiných produktech než potravinách a krmivech, které ji obsahují nebo z ní sestávají, pro stejná použití jako jiná sója, s výjimkou pěstování.
Dne 18. prosince 2013 vydala vědecká komise pro geneticky modifikované organismy Evropského úřadu pro bezpečnost potravin (EFSA) (dále jen „vědecká komise GMO“) vědecké stanovisko týkající se sóji 305423, které představuje zprávu podle čl. 6 odst. 6 nařízení č. 1829/2003 a čl. 18 odst. 6 téhož nařízení, jež podle jeho znění „bude součástí souhrnného stanoviska EFSA ve smyslu čl. 6 odst. 5 a čl. 18 odst. 5 [téhož nařízení]“. Vědecká komise GMO v podstatě dospěla k závěru, že sója 305423 je s ohledem na možné účinky na lidské zdraví a zdraví zvířat nebo na životní prostředí a v souvislosti s jejím zamýšleným použitím stejně bezpečná jako referenční konvenční produkt.
Dne 24. dubna 2015 přijala Evropská komise prováděcí rozhodnutí (EU) 2015/698 o povolení uvedení produktů, které obsahují geneticky modifikovanou sóju 305423 (DP-3Ø5423-1), sestávají z ní nebo jsou z ní vyrobeny, na trh podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1829/2003 (
Úř. věst. 2015, L 112, s. 71
). V bodech 4 až 7 odůvodnění rozhodnutí vysvětlila Komise s odkazem na vědecké stanovisko uvedené výše v bodě 3, že EFSA vydal v souladu s články 6 a 18 nařízení (ES) č. 1829/2003 „příznivé stanovisko“, že EFSA dospěl k závěru, že sója 305423 je s ohledem na možné účinky na lidské zdraví a zdraví zvířat a na životní prostředí v souvislosti s jejím zamýšleným použitím navrženým žadatelem stejně bezpečná jako její konvenční protějšek a že EFSA doporučil, aby byl zaveden plán monitorování po uvedení na trh se zaměřením na sběr údajů o spotřebě u evropské populace.
Podle článku 1 rozhodnutí 2015/698 Komise přiřadila sóje 305423 jedinečný identifikační kód. Podle článku 2 uvedeného rozhodnutí Komise povolila pro účely čl. 4 odst. 2 a čl. 16 odst. 2 nařízení č. 1829/2003 potraviny a složky potravin, které obsahují sóju DP-3Ø5423-1, sestávají z ní nebo jsou z ní vyrobeny, krmiva, která obsahují sóju DP-3Ø5423-1, sestávají z ní nebo jsou z ní vyrobena, a sóju DP-3Ø5423-1 v produktech, které ji obsahují nebo z ní sestávají, pro jakékoli jiné použití s výjimkou pěstování. Kromě toho se články 3 až 5 rozhodnutí 2015/698 týkají označování a monitorování uvedených produktů.
K povolení pro uvedení sóji MON 87769 na trh
Dne 14. září 2009 podala společnost Monsanto Europe k příslušnému orgánu Spojeného království v souladu s články 5 a 17 nařízení 1829/2003 žádost o povolení uvést na trh potraviny, složky potravin a krmiva, které obsahují geneticky modifikovanou sóju 87769 (dále jen „sója 87769“), sestávají z ní nebo jsou z ní vyrobeny. Žádost o povolení se rovněž týkala uvedení na trh sóji MON 87769 obsažené v jiných produktech než potravinách a krmivech, které ji obsahují nebo z ní sestávají, pro stejná použití jako jiná sója, s výjimkou pěstování.
Dne 16. května 2014 vydala vědecká komise GMO vědecké stanovisko týkající se sóji MON 87769, které představuje zprávu podle čl. 6 odst. 6 nařízení č. 1829/2003 a čl. 18 odst. 6 téhož nařízení, jež podle jeho znění „bude součástí souhrnného stanoviska EFSA ve smyslu čl. 6 odst. 5 a čl. 18 odst. 5 [téhož nařízení]“. Vědecká komise GMO v podstatě dospěla k závěru, že sója MON 87769 je s ohledem na možné účinky na lidské zdraví a zdraví zvířat nebo na životní prostředí a v souvislosti s jejím zamýšleným použitím stejně bezpečná jako referenční konvenční produkt.
Dne 24. dubna 2015 přijala Komise prováděcí rozhodnutí (EU) 2015/686 o povolení uvedení produktů, které obsahují geneticky modifikovanou sóju MON87769 (MON-87769-7), sestávají z ní nebo jsou z ní vyrobeny, na trh podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1829/2003 (
Úř. věst. 2015, L 112, s. 16
). V bodech 4 až 8 rozhodnutí vysvětlila Komise s odkazem na vědecké stanovisko uvedené výše v bodě 7, že EFSA vydal v souladu s články 6 a 18 nařízení (ES) č. 1829/2003 „příznivé stanovisko“, že EFSA dospěl k závěru, že sója MON 87769 je stejně bezpečná jako odpovídající konvenční produkt a je málo pravděpodobné, že by měla nepříznivé účinky na lidské zdraví, zdraví zvířat a životní prostředí, a dále že EFSA doporučil, aby byl proveden plán monitorování po uvedení na trh se zaměřením na sběr údajů o spotřebě u evropské populace.
Podle článku 1 rozhodnutí 2015/686 přiřadila Komise sóje MON 87769 jedinečný identifikační kód. Podle článku 2 uvedeného rozhodnutí Komise povolila pro účely čl. 4 odst. 2 a čl. 16 odst. 2 nařízení č. 1829/2003 potraviny a složky potravin, které obsahují sóju MON 87769, sestávají z ní nebo jsou z ní vyrobeny, krmiva, která obsahují sóju MON-87769-7, sestávají z ní nebo jsou z ní vyrobena, a sóju MON-87769-7 v produktech, které ji obsahují nebo z ní sestávají, pro jakékoli jiné použití s výjimkou pěstování. Kromě toho se články 3 až 5 rozhodnutí 2015/686 týkají označování a monitorování uvedených produktů.
K povolení pro uvedení sóji MON 87705 na trh
Dne 18. února 2010 podala společnost Monsanto Europe k příslušnému orgánu Nizozemska v souladu s články 5 a 17 nařízení 1829/2003 žádost o povolení uvést na trh potraviny, složky potravin a krmiva, které obsahují geneticky modifikovanou sóju MON 87705 (dále jen „sója MON 87705“), sestávají z ní nebo jsou z ní vyrobeny. Žádost o povolení se rovněž týkala uvedení na trh sóji MON 87705 obsažené v jiných produktech než potravinách a krmivech, které ji obsahují nebo z ní sestávají, pro stejná použití jako jiná sója, s výjimkou pěstování.
Dne 30. října 2012 vydala vědecká komise GMO vědecké stanovisko týkající se sóji MON 87705, které představuje zprávu podle čl. 6 odst. 6 nařízení č. 1829/2003 a čl. 18 odst. 6 téhož nařízení, jež podle svého znění „bude součástí souhrnného stanoviska EFSA ve smyslu čl. 6 odst. 5 a čl. 18 odst. 5 [téhož nařízení]“. Toto stanovisko bylo doplněno prohlášením vědecké komise GMO ze dne 17. prosince 2013. Vědecká komise GMO v podstatě dospěla k závěru, že sója MON 87705 je s ohledem na možné účinky na lidské zdraví a zdraví zvířat nebo na životní prostředí a v souvislosti s jejím zamýšleným použitím stejně bezpečná jako referenční konvenční produkt.
Dne 24. dubna 2015 přijala Komise prováděcí rozhodnutí (EU) 2015/696 o povolení uvedení produktů, které obsahují geneticky modifikovanou sóju MON87705 (MON-877Ø5-6), sestávají z ní nebo jsou z ní vyrobeny, na trh podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1829/2003 (
Úř. věst. 2015, L 112, s. 60
). V bodech 4 až 10 odůvodnění rozhodnutí vysvětlila Komise s odkazem na doplněné vědecké stanovisko uvedené výše v bodě 11, že EFSA vydal v souladu s články 6 a 18 nařízení (ES) č. 1829/2003 „příznivé stanovisko“, že EFSA dospěl k závěru, že sója MON 87705 je s ohledem na možné účinky na lidské zdraví a zdraví zvířat a na životní prostředí v souvislosti s jejími zamýšlenými použitími, která zahrnují všechny použití jako potraviny a krmiva jako u jakékoli konvenční sóji kromě použití oleje ke smažení pro obchodní účely, stejně bezpečná jako její konvenční protějšek a že EFSA doporučil, aby byl zaveden plán monitorování po uvedení na trh se zaměřením na sběr údajů o spotřebě u evropské populace.
Podle článku 1 rozhodnutí 2015/696 přiřadila Komise sóje MON 87705 jedinečný identifikační kód. Podle článku 2 uvedeného rozhodnutí Komise povolila pro účely čl. 4 odst. 2 a čl. 16 odst. 2 nařízení č. 1829/2003 potraviny a složky potravin, které obsahují sóju MON-877Ø5-6, sestávají z ní nebo jsou z ní vyrobeny, krmiva, která obsahují sóju MON-877Ø5-6, sestávají z ní nebo jsou z ní vyrobena a sóju MON-877Ø5-6 produktech, které ji obsahují nebo z ní sestávají, pro jakékoli jiné použití s výjimkou pěstování. Kromě toho se články 3 až 5 rozhodnutí 2015/696 týkají označování a monitorování uvedených produktů.
K žádosti o vnitřní přezkum
Dopisem ze dne 29. května 2015 žalobce a další spolky požádali Komisi, aby provedla vnitřní přezkum rozhodnutí 2015/686, 2015/696 a 2015/698 (společně dále jen jako „rozhodnutí o povolení“) podle článku 10 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1367/2006 ze dne 6. září 2006 o použití ustanovení Aarhuské úmluvy o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí na orgány a subjekty Společenství (
Úř. věst. 2006, L 264, s. 13
). V rámci své žádosti o vnitřní přezkum žalobce a další spolky v podstatě tvrdili, zaprvé že EFSA dosud nestanovil pokyny týkající se účinků geneticky modifikované rostliny, jejíž nutriční obsah byl podstatně změněn, na zdraví, zadruhé že neexistence pokynů vyústila v nedostatečné a nesoudržné hodnocení rizik spojených s výživou, které nesplňuje zákonné podmínky, zatřetí že neexistence pokynů vyústila k porušení ustanovení o označování, začtvrté že neexistence pokynů vyústila v nedostatečné a nekonzistentní návrhy týkající se monitorování po uvedení na trh, zapáté že u sóji MON 87705 a 305423 nebyly při hodnocení dopadů spotřeby geneticky modifikovaných potravin a krmiv na zdraví vzaty v úvahu zbytky herbicidů a zašesté že hodnocení nežádoucích účinků interferencí s kyselinou ribonukleovou, pokud jde o sóju MON 87705, bylo nedostatečné.
Dopisem ze dne 4. srpna 2015 informovala Komise žalobce, že nemůže dokončit svůj přezkum ve lhůtě 12 týdnů, a v důsledku toho žalobce obdrží její odpověď ve lhůtě 18 týdnů v souladu s čl. 10 odst. 3 nařízení č. 1367/2006.
Elektronickou poštou ze dne 1. října 2015 oznámil úředník Generálního ředitelství Komise pro zdraví a bezpečnost potravin žalobci, že rozhodnutí o jeho žádosti o přezkum je „připraveno“, avšak musí být ještě příslušným administrativním postupem podepsáno.
Dopisem ze dne 16. listopadu 2015 s referenčním číslem Ares (2015) 5145741 (dále jen „napadené rozhodnutí“) zamítl člen Komise zodpovědný za oblast zdraví a bezpečnosti potravin žádost o přezkum, přičemž tvrdil, že prvních pět výtek a část šesté výtky, které jsou uvedeny v bodě 14 výše, nespadají do působnosti článku 10 nařízení č. 1367/2006 a zbývající část šesté výtky týkající se hodnocení rizika pro životní prostředí „neodůvodňují nutnost změnit rozhodnutí 2015/696“. V tomto ohledu měl člen Komise zodpovědný za oblast zdraví a bezpečnosti potravin v podstatě za to, že aspekty související s hodnocením dopadu geneticky modifikovaných potravin nebo krmiv na zdraví nelze zkoumat v rámci článku 10 nařízení č. 1367/2006, neboť tyto aspekty se netýkají hodnocení rizika pro životní prostředí. Pokud jde o část šesté výtky, týkající se ochrany životního prostředí, měl člen Komise zodpovědný za oblast zdraví a bezpečnosti potravin za to, že tento argument je neopodstatněný a neodůvodňuje přezkum rozhodnutí o povolení. Konkrétně člen Komise zodpovědný za oblast zdraví a bezpečnosti potravin zaprvé konstatoval, že výtky týkající se pokynů EFSA ke zdravotnímu a nutričnímu hodnocení změněného nutričního obsahu geneticky modifikovaných plodin jednoznačně souvisejí s dopadem spotřeby potravin a krmiv na zdraví. Zadruhé měl za to, že nutriční hodnocení je třeba provádět obecně v rámci hodnocení dopadu spotřeby potravin a krmiv na zdraví, a nikoli pro účely hodnocení environmentálních rizik spojených s potenciálním uvolňováním do životního prostředí. Zatřetí uvedl, že označování složení geneticky modifikovaných potravin se nepojí s hodnocením rizika pro životní prostředí. Začtvrté uvedl, že monitorování po uvedení na trh není spojeno s hodnocením rizika pro životní prostředí. Zapáté měl za to, že nezohlednění účinků zbytků herbicidů požitých při konzumaci potravin a geneticky modifikovaných krmiv na zdraví se týká dopadu na zdraví, a nikoli na životní prostředí. Zašesté zastával názor, že studie o nežádoucích účincích konzumace rostlin na zdraví lidí nebo zvířat prokazuje, že interference s kyselinou ribonukleovou, na kterou poukázal žalobce, nesouvisí s hodnocením rizika pro životní prostředí.
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 26. ledna 2016 podal žalobce projednávanou žalobu a navrhl spojení této věci s věcí TestBioTech a další v. Komise, jež byla zapsána pod číslem T‑177/13.
Dne 14. dubna 2016 rozhodl předseda pátého senátu Tribunálu nevyhovět žádosti o spojení projednávané věci s věcí T‑177/13, TestBioTech v. Komise.
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 31. května 2016 podaly společnosti Monsanto Europe a Monsanto Company (dále jen společně „Monsanto“) návrh na vstup vedlejšího účastníka do řízení na podporu návrhových žádání Komise.
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 9. června 2016 podaly společnosti Pioneer Overseas a Pioneer Hi-Bred International, Inc. (dále jen společně „Pioneer“) návrh na vstup vedlejšího účastníka do řízení na podporu návrhových žádání Komise.
Usneseními ze dne 20. července 2016 vyhověl předseda pátého senátu Tribunálu návrhům společností Monsanto a Pioneer na vstup vedlejšího účastníka do řízení.
Při změně složení senátů Tribunálu byla na základě čl. 27 odst. 5 jednacího řádu Tribunálu soudkyně zpravodajka přidělena k sedmému senátu Tribunálu, kterému byla tudíž přidělena tato věc.
Na základě zprávy soudce zpravodaje Tribunál rozhodl zahájit ústní část řízení a v rámci organizačních procesních opatření upravených článkem 89 jednacího řádu požádal účastníky řízení, aby odpověděli na písemnou otázku. Účastníci řízení odpověděli na toto organizační procesní opatření ve stanovené lhůtě.
Podáními došlými kanceláři Tribunálu dne 19. a 23. prosince 2016 požádali Komise a žalobce o vyslechnutí podle čl. 106 odst. 2 jednacího řádu. Na jednání dne 22. září 2017 Tribunál konstatoval neodůvodněnou nepřítomnost žalobce, který byl řádně předvolán, takže jednání proběhlo za jeho nepřítomnosti v souladu s čl. 108 odst. 1 jednacího řádu. Řeči ostatních účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na uvedeném jednání.
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 22. září 2017 požádal žalobce Tribunál o znovuotevření ústní části řízení podle čl. 113 odst. 2 jednacího řádu nebo podpůrně, aby mu byla přiznána možnost poskytnout písemné odpovědi, které zamýšlel uvést na jednání.
Vzhledem k tomu, že v projednávaném případě není splněna žádná z podmínek stanovených v čl. 113 odst. 2 jednacího řádu, Tribunál rozhodl nevyhovět žádosti o znovuotevření ústní části řízení.
Žalobce navrhuje, aby Tribunál:
–
rozhodl o následujících otázkách, zaprvé zda žádost o vnitřní přezkum podaná na základě článku 10 nařízení č. 1367/2006, která se týká povolení přijatého podle nařízení č. 1829/2003, musí být omezena na „postup hodnocení rizika pro životní prostředí“ podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/18/ES ze dne 12. března 2001 o záměrném uvolňování geneticky modifikovaných organismů do životního prostředí a o zrušení směrnice Rady 90/220/EHS (
Úř. věst. 2001, L 106, s. 1
; Zvl. vyd. 15/06, s. 77), zadruhé zda mají být žaloby podané podle článku 12 nařízení č. 1367/2006 omezeny na přezkum „postupu hodnocení rizika pro životní prostředí“ orgánem Evropské unie uskutečněným podle směrnice 2001/18 a zatřetí jaký je stupeň kontroly, kterou musí Tribunál vykonávat v rámci žalob podaných na základě článku 12 nařízení č. 1367/2006;
–
prohlásil žalobu za přípustnou a opodstatněnou;
–
zrušil napadené rozhodnutí;
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
V návaznosti na písemnou otázku Tribunálu týkající se přípustnosti bodu návrhových žádání vztahujícího se k žádosti o rozhodnutí o otázkách uvedených výše v bodě 28, první odrážka, prohlásil žalobce ve své písemné odpovědi, že o této otázce již není třeba rozhodnout. Je tedy nutno mít za to, že žalobce vzal zpět první bod svých návrhových žádání.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–
žalobu zamítl;
–
uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
Společnost Monsanto navrhuje, aby Tribunál:
–
žalobu zamítl;
–
uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
Společnost Pioneer navrhuje, aby Tribunál:
–
žalobu zamítl;
–
uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
Před posouzením meritorní stránky projednávané věci je třeba podotknout, že v podání došlém kanceláři Tribunálu dne 22. září 2017 za účelem znovuotevření ústní části řízení (viz bod 26 výše) žalobce požádal, aby mu byla přiznána možnost předložit písemné vyhotovení řečí, které si připravil na jednání. V tomto ohledu stačí konstatovat, že jednací řád neupravuje takový procesní úkon.
Co se týče věci samé, žalobce na podporu své žaloby uvádí dva žalobní důvody. V rámci prvního žalobního důvodu žalobce tvrdí, že jeho žádost o vnitřní přezkum spadá v plném rozsahu do oblasti působnosti nařízení č. 1367/2006. Žalobce má za to, že Komise porušila čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1367/2006 ve spojení s čl. 2 odst. 1 písm. f) a g) téhož nařízení a s body 11 a 18 až 21 odůvodnění uvedeného nařízení, když učinila závěr, že žádost o vnitřní přezkum byla z velké části založena na otázkách, které nespadají do působnosti nařízení č. 1367/2006. V rámci svého druhého žalobního důvodu žalobce namítá protiprávnost napadeného rozhodnutí vzhledem k tomu, že jej Komise nepřijala ve lhůtách předepsaných v čl. 10 odst. 3 nařízení č. 1367/2006.
Nejprve je třeba se zabývat prvním žalobním důvodem. V tomto ohledu žalobce v podstatě uvádí, že žádost o vnitřní přezkum se týká otázek spadajících do oblasti působnosti nařízení č. 1367/2006. Domnívá se, že takové správní akty přijaté na základě nařízení č. 1829/2003, jako jsou rozhodnutí o povolení, představují akty přijaté podle práva životního prostředí ve smyslu čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1367/2006. Požaduje-li nevládní organizace vnitřní přezkum či vykonává-li své právo podat žalobu, není povinna omezit důvody, které uplatňuje, na části aktu, které se týkají „postupu hodnocení rizika pro životní prostředí“. Podle žalobce je dopad geneticky modifikovaných organismů na lidské zdraví otázkou zdraví související se stavem životního prostředí. Kromě toho skutečnost, že nařízení č. 1829/2003 bylo přijato na základě čl. 168 odst. 4 SFEU týkajícího se veřejného zdraví, nemá žádný vliv na otázku, zda jsou rozhodnutí o povolení akty přijatými podle práva životního prostředí ve smyslu čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1367/2006. Navíc žalobce tvrdí, že jednotlivé součásti celkového hodnocení druhů sóji, o něž se jedná v této věci, a související důkazy nejsou oddělitelné. V důsledku toho je „tříštění“ jednotlivých částí povolení k uvedení geneticky modifikovaného organismu na trh provedené Komisí na složky životního prostředí na jedné straně a na složky nespadající do oblasti životního prostředí na straně druhé neopodstatněné.
Komise podporovaná společnostmi Monsanto a Pioneer má v podstatě za to, že rozsah práva na přezkum, upraveného v článku 10 nařízení č. 1367/2006, je omezen na otázky spadající do oblasti práva životního prostředí ve smyslu uvedeného nařízení. Samotná skutečnost, že povolení byla udělena podle nařízení č. 1829/2003, nezakládá podle Komise automaticky nárok na přezkum všech aspektů těchto povolovacích rozhodnutí podle článku 10 nařízení č. 1367/2006. Naproti tomu právo podat žádost o přezkum existuje pouze ohledně aspektů, které spadají do práva životního prostředí, jak byly definovány v čl. 2 odst. 1 písm. f) nařízení č. 1367/2006. V této souvislosti zastává Komise názor, že obavy týkající se životního prostředí a obavy o veřejné zdraví jsou z právního a koncepčního hlediska odlišné a že aspekty žádosti žalobce o přezkum týkající se veřejného zdraví nespadají do oblasti působnosti článku 10 nařízení č. 1367/2006. Konkrétně Komise nejprve tvrdí, že argumenty předložené v žádosti o přezkum se z velké části týkají „bezpečnosti potravin“ a dále že zákonná ustanovení, na nichž je založena žádost o přezkum, zjevně souvisejí s aspekty veřejného zdraví, a nikoli s ochranou životního prostředí, a konečně že argumenty uváděné žalobcem týkající se výživové hodnoty, označování a bezpečnosti geneticky modifikovaných produktů nacházejících se v potravinách a krmivech jsou považovány za argumenty související s bezpečností produktů, a nikoliv obecně se stavem životního prostředí.
V projednávané věci se účastníci řízení neshodují v otázce, zda Komise mohla právem odmítnout značnou část žádosti o vnitřní přezkum rozhodnutí o povolení, podané žalobcem zejména na základě článku 10 nařízení č. 1367/2006, jako nepřípustnou z důvodu, že většina výtek vznesených v této žádosti nespadala do oblasti práva životního prostředí.
K rozsahu vnitřního přezkumu podle článku 10 nařízení č. 1367/2006
Podle čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1367/2006 je každá nevládní organizace splňující kritéria podle článku 11 tohoto nařízení oprávněna požádat o vnitřní přezkum unijní orgán, který přijal správní akt podle práva životního prostředí.
Článek 12 odst. 1 nařízení č. 1367/2006 stanoví, že nevládní organizace, která podala žádost o vnitřní přezkum podle článku 10 uvedeného nařízení, může podat žalobu k Soudnímu dvoru v souladu s příslušnými ustanoveními Smlouvy o fungování Evropské unie.
Článek 2 odst. 1 písm. g) nařízení č. 1367/2006 definuje pojem „správní akt“ pro účely uvedeného nařízení jako jakékoliv individuálně určené opatření podle práva životního prostředí, které bylo přijato orgánem nebo subjektem Unie a má právně závazné vnější účinky.
Článek 2 odst. 1 písm. f) nařízení č. 1367/2006 uvádí, že právo životního prostředí pro účely uvedeného nařízení je definováno jako unijní právní předpisy, které bez ohledu na svůj právní základ přispívají ke sledování cílů politiky Unie v oblasti životního prostředí uvedených ve Smlouvě o FEU: udržování, ochraně a zlepšování kvality životního prostředí, ochraně lidského zdraví, obezřetnému a racionálnímu využívání přírodních zdrojů a podpoře opatření na mezinárodní úrovni čelících regionálním a celosvětovým problémům životního prostředí.
V tomto ohledu je třeba na jedné straně konstatovat, že čl. 2 odst. 1 písm. f) nařízení č. 1367/2006 uvádí, že otázka, zda byl akt přijat v rámci práva životního prostředí, nezávisí na právním základu, na němž byl dotčený právní předpis přijat.
Na druhé straně čl. 2 odst. 1 písm. f) nařízení č. 1367/2006 uvádí, že pojem „právo životního prostředí“ pro účely uvedeného nařízení zahrnuje jakýkoli právní předpis Unie, který přispívá k dosažení cílů politiky Unie v oblasti životního prostředí. V této souvislosti v podstatě uvádí výčet cílů Unie v oblasti životního prostředí, které jsou stanoveny v čl. 191 odst. 1 SFEU, tj. udržování, ochrana a zlepšování kvality životního prostředí, ochrana lidského zdraví, obezřetné a racionální využívání přírodních zdrojů a podpora opatření na mezinárodní úrovni, čelících regionálním a celosvětovým problémům životního prostředí.
Ze znění čl. 2 odst. 1 písm. f) nařízení č. 1367/2006 vyplývá, že odkazem na cíle uvedené v čl. 191 odst. 1 SFEU zamýšlel zákonodárce Unie přiznat pojmu „právo životního prostředí“, na který se vztahuje nařízení č. 1367/2006, široký význam, který se neomezuje pouze na otázky spojené s ochranou přírodního prostředí v úzkém slova smyslu.
Tento závěr je ostatně potvrzen čl. 192 odst. 2 SFEU, podle něhož právo životního prostředí, které je uvedeno v hlavě XX SFEU, může zahrnovat rovněž předpisy především fiskální povahy, opatření týkající se územního plánování, hospodaření s vodními zdroji nebo týkající se přímo nebo nepřímo dostupnosti uvedených zdrojů, využívání půdy, jakož i opatření významně ovlivňující volbu členského státu mezi různými energetickými zdroji a základní skladbu jeho zásobování energií. Úzký výklad pojmu „právo životního prostředí“ by měl za následek, že taková ustanovení a opatření by z velké části nespadala do této oblasti.
Kromě toho je třeba poznamenat, že čl. 2 odst. 2 nařízení č. 1367/2006 stanoví, že uvedené správní akty a nečinnosti nezahrnují přijatá opatření nebo nečinnost orgánu nebo subjektu Unie ve funkci orgánu správního přezkumu, například podle článků 101, 102, 106, 107, 228, 258, 260 a 325 SFEU týkajících se pravidel hospodářské soutěže, řízení o nesplnění povinnosti, šetření prováděných veřejným ochráncem práv a šetření prováděných v rámci boje proti podvodům. Skutečnost, že normotvůrce považoval za nezbytné zahrnout pod tento pojem takové výjimky, rovněž naznačuje, že pojem „právo životního prostředí“, na který se vztahuje nařízení č. 1367/2006, musí být vykládán v zásadě velmi široce.
Pokud jde o otázku, zda Komise v rámci svého vnitřního přezkumu byla povinna zabývat se pouze otázkami, které spadají do oblasti práva životního prostředí, je třeba konstatovat, že čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1367/2006 stanoví, že nevládní organizace splňující kritéria podle článku 11 tohoto nařízení je oprávněna požádat o vnitřní přezkum správního aktu přijatého podle práva životního prostředí. Znění tohoto ustanovení nestanoví žádné omezení rozsahu interního přezkumu na otázky týkající se životního prostředí.
Nicméně v bodě 18 odůvodnění nařízení č. 1367/2006 normotvůrce upřesnil, že stejně jako čl. 9 odst. 3 Úmluvy o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí, podepsané v Aarhusu dne 25. června 1998 (
Úř. věst. 2005, L 124, s. 1
), a v souladu s ustanoveními Smlouvy o FEU je cílem tohoto nařízení umožnit zahájení řízení za účelem zpochybnění aktů porušujících právo životního prostředí. Kromě toho vyplývá z názvu nařízení č. 1367/2006, jakož i z bodu 5 odůvodnění uvedeného nařízení, že nařízení č. 1367/2006 se týká pouze přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí.
Rozsah povinnosti provést vnitřní přezkum podle článku 10 nařízení č. 1367/2006 je tedy třeba vykládat tak, že Komise je povinna zkoumat žádost o vnitřní přezkum jen v případě, že žadatel o přezkum tvrdil, že dotčený správní akt je v rozporu s právem životního prostředí ve smyslu nařízení č. 1367/2006.
Právě ve světle těchto úvah je třeba zkoumat, zda jsou povolovací rozhodnutí akty přijatými v oblasti životního prostředí ve smyslu nařízení č. 1367/2006, a kromě toho, zda do této oblasti spadají argumenty žalobce předložené v rámci jeho žádosti o vnitřní přezkum.
K nařízení č. 1829/2003
Žádost o vnitřní přezkum předložená žalobcem se týkala vnitřního přezkumu rozhodnutí o povolení, přijatých Komisí podle čl. 7 odst. 3 a čl. 19 odst. 3 nařízení č. 1829/2003.
Nařízení č. 1829/2003 uvádí jako svůj právní základ články 37 ES a 95 ES, jakož i čl. 152 odst. 4 písm. b) ES, což jsou ustanovení, která odpovídají, pro účely projednávané věci, článkům 43 a 114 SFEU a čl. 168 odst. 4 písm. b) SFEU a která se týkají oblastí zemědělství, sbližování právních předpisů a veřejného zdraví.
Podle čl. 1 písm. a) nařízení č. 1829/2003 je účelem tohoto nařízení v souladu s obecnými zásadami stanovenými v nařízení (ES) č. 178/2002 Evropského parlamentu a Rady ze dne 28. ledna 2002, kterým se stanoví obecné zásady a požadavky potravinového práva, zřizuje se Evropský úřad pro bezpečnost potravin a stanoví postupy týkající se bezpečnosti potravin (
Úř. věst. 2002, L 31, s. 1
; Zvl. vyd. 15/06, s. 463), vytvořit základ pro zajištění vysoké úrovně ochrany lidského života a zdraví, zdraví a dobrých životních podmínek zvířat, životního prostředí a zájmů spotřebitele v souvislosti s geneticky modifikovanými potravinami a krmivy při současném zajištění řádného fungování vnitřního trhu.
První bod odůvodnění nařízení č. 1829/2003 kromě toho uvádí, že „[v]olný pohyb bezpečných a zdravých potravin a krmiv je podstatným aspektem vnitřního trhu a významně přispívá ke zdraví a blahu občanů a k jejich sociálním a ekonomickým zájmům“. Body 2 a 43 odůvodnění nařízení č. 1829/2003 uvádějí, že při provádění politik Unie je důležité zajistit vysokou úroveň ochrany lidského života a zdraví, zdraví a dobrých životních podmínek zvířat, ochrany životního prostředí a zájmů spotřebitele v souvislosti s geneticky modifikovanými potravinami a krmivy. Podle bodu 3 odůvodnění nařízení č. 1829/2003 by měly geneticky modifikované potraviny a krmiva před uvedením na trh v Unii podléhat hodnocení bezpečnosti s cílem chránit lidské zdraví a zdraví zvířat.
Článek 4 odst. 2 nařízení č. 1829/2003 vyžaduje povolení pro uvedení na trh geneticky modifikovaného organismu určeného k lidské spotřebě nebo geneticky modifikované potraviny. Podle čl. 4 odst. 3 nařízení č. 1829/2003 takové povolení nebude uděleno, jestliže není řádně a dostatečně prokázáno, že geneticky modifikovaný organismus nebo příslušná potravina splňují požadavky čl. 4 odst. 1 téhož nařízení.
Článek 4 odst. 1 nařízení č. 1829/2003 vyjmenovává kumulativní podmínky, které musí být v tomto ohledu splněny. Dotčené potraviny zejména nesmějí:
„a)
mít nepříznivé účinky na lidské zdraví, zdraví zvířat nebo na životní prostředí;
b)
uvádět spotřebitele v omyl;
c)
lišit se od potravin, které mají nahradit, do té míry, že by jejich běžná spotřeba byla z hlediska výživové hodnoty pro spotřebitele nevýhodná.“
Kromě toho čl. 16 odst. 2 nařízení č. 1829/2003 vyžaduje povolení, aby bylo možno uvést na trh, používat nebo zpracovávat geneticky modifikované krmivo. Podle čl. 16 odst. 3 nařízení č. 1829/2003 takové povolení nebude uděleno, jestliže není řádně a dostatečně prokázáno, že potravina splňuje požadavky čl. 16 odst. 1 téhož nařízení.
Článek 16 odst. 1 nařízení č. 1829/2003 vyjmenovává kumulativní podmínky, které musí být v tomto ohledu splněny. Dotčená krmiva zejména nesmějí:
„a)
mít nepříznivé účinky na lidské zdraví, zdraví zvířat nebo na životní prostředí;
b)
uvádět uživatele v omyl;
c)
poškozovat spotřebitele nebo jej uvádět v omyl narušením specifických vlastností živočišných produktů;
d)
lišit se od krmiv, které mají nahradit, do té míry, že by jejich běžná spotřeba byla z hlediska výživové hodnoty pro zvířata nebo člověka nevýhodná.“
Kromě toho bod 9 odůvodnění nařízení č. 1829/2003 stanoví, že postup povolování geneticky modifikovaných potravin a krmiv musí využívat rámec pro hodnocení rizika v oblasti bezpečnosti potravin stanovený nařízením č. 178/2002 a že uvedení geneticky modifikovaných potravin a krmiv na trh by mělo být povoleno až teprve po vědeckém zhodnocení všech rizik na nejvyšší možné úrovni, která představují pro lidské zdraví a zdraví zvířat, případně pro životní prostředí.
Po obdržení stanoviska EFSA přijme Komise v souladu s články 7 a 19 nařízení č. 1829/2003 konečné rozhodnutí o žádosti o povolení. V této souvislosti je Komise povinna zohlednit stanovisko EFSA, veškeré příslušné unijní právní předpisy a jiné oprávněné faktory významné pro posuzovanou otázku.
K otázce, do jaké míry mohou být rozhodnutí o povolení předmětem vnitřního přezkumu podle článku 10 nařízení č. 1367/2006
Zaprvé, pokud jde o otázku, zda povolovací rozhodnutí představují akty přijaté v oblasti práva životního prostředí ve smyslu nařízení č. 1367/2006, je třeba konstatovat, že z bodů odůvodnění a ustanovení uvedených výše v bodech 53, 54, 56, 58 a 59 vyplývá, že takové rozhodnutí o povolení, jako je rozhodnutí, jež je předmětem žádosti o vnitřní přezkum žalobce, je aktem, který spadá mezi jinými do oblasti ochrany životního prostředí. Na druhé straně mají články 4, 7, 16 a 19 nařízení č. 1829/2003 za cíl upravit lidské zásahy ovlivňující životní prostředí v důsledku přítomnosti geneticky modifikovaných organismů, které mohou mít dopad na zdraví lidí a zvířat. Je tedy třeba konstatovat, že rozhodnutí o povolení představují nade vši pochybnost akty přijaté v oblasti práva životního prostředí ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. f) nařízení č. 1367/2006.
Zadruhé, pokud jde o otázku, zda argumenty žalobce vznesené v rámci jeho žádosti o vnitřní přezkum patří do oblasti práva životního prostředí ve smyslu nařízení č. 1367/2006, ze zjištění uvedeného výše v bodě 49 zajisté vyplývá, že Komise byla v projednávaném případě povinna zkoumat žádost o přezkum podanou žalobcem pouze v rozsahu, v němž tvrdil, že povolovací rozhodnutí byla v rozporu s ustanoveními práva životního prostředí ve smyslu nařízení č. 1367/2006.
Je nicméně nutno konstatovat, že dosah pojmu „právo životního prostředí“ není tak omezený, jak tvrdí Komise v napadeném rozhodnutí. Samotná skutečnost, že nařízení č. 1829/2003, jak uvádí Komise, rozlišuje mezi hodnocením bezpečnosti potravin a krmiv a hodnocením rizika pro životní prostředí, včetně zdravotních rizik souvisejících s jejich přítomností v životním prostředí, totiž nemůže zpochybnit závěr, že výtky formulované v žádosti o přezkum, které Komise odmítla v napadeném rozhodnutí z důvodu, že nespadají do oblasti práva životního prostředí, se skutečně pohybují v rámci působnosti článku 10 nařízení č. 1367/2006.
V tomto ohledu Komise správně tvrdí, že nařízení č. 1829/2003 se týká veřejného zdraví z hlediska bezpečnosti potravin, ale zahrnuje rovněž všechny případné environmentální dopady geneticky modifikovaných produktů používaných v potravinách a krmivech. Komise navíc připouští, že rozhodnutí, která se týkají práva pěstovat geneticky modifikované organismy v členských státech, mohou mít ze své podstaty souvislost s životním prostředím a že povolení týkající se práva používat geneticky modifikované produkty dovezené jako potraviny a krmiva nebo jako jejich složky, mohou mít rovněž dopad na životní prostředí, např. v závislosti na způsobu, jakým se s nimi nakládá nebo v případě úniku do životního prostředí při nakládání s nimi. Nicméně Komise je toho názoru, že argumenty žalobce ohledně výživové hodnoty, označování a bezpečnosti geneticky modifikovaných produktů, které jsou přítomny v potravinách a krmivech, které považovala v napadeném rozhodnutí za nepřípustné, souvisejí s bezpečností produktů, a nikoli se stavem životního prostředí.
Účinky geneticky modifikovaných organismů na veřejné zdraví a na ochranu zvířat, jako například pravděpodobný dopad na výživovou hodnotu, přitom podle Komise spadají do oblasti práva životního prostředí v případě, že byly vypěstovány v rámci Unie. Naproti tomu by tyto důsledky nespadaly do oblasti práva životního prostředí, pokud by tyto organismy byly vypěstovány mimo Unii. Takové rozlišování je umělé a mohlo by zbavit článek 10 nařízení č. 1367/2006 jeho užitečného účinku.
Zaprvé čl. 4 odst. 1 písm. a) a čl. 16 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1829/2003 stanoví, že dotčené potraviny a krmiva nesmějí být uváděny na trh Unie, pokud mají nepříznivé účinky mimo jiné na životní prostředí. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že tato ustanovení se podle jejich znění neomezují pouze na ochranu životního prostředí v Unii. Hodnocení rizik potenciálního uvolňování geneticky modifikovaných organismů do přirozeného životního prostředí v Unii je tudíž pouze zvláštním aspektem hodnocení rizika pro životní prostředí v rámci povolovacího řízení podle nařízení č. 1829/2003.
Dále je zřejmé, že před tím, než bude možno transformovat geneticky modifikované organismy na potravinu nebo krmivo, je třeba je vypěstovat. Je třeba poznamenat, že při tomto pěstování tvoří geneticky modifikované organismy v zásadě součást přírodního prostředí, a představují tedy pravidelně složku životního prostředí. Toto konstatování je kromě toho potvrzeno rovněž čl. 2 odst. 1 písm. d) bodu i) nařízení č. 1367/2006, který definuje pojem „informace o životním prostředí“ ve smyslu uvedeného nařízení a ve výčtu uvádí geneticky modifikované organismy jako jednu ze složek životního prostředí. Vzhledem k tomu, že geneticky modifikované organismy pravidelně představují jednu ze složek životního prostředí, vyplývá tak z čl. 2 odst. 1 písm. f) nařízení č. 1367/2006, že ustanovení, jejichž účelem je regulace vlivů geneticky modifikovaných organismů na zdraví člověka nebo zvířat spadají rovněž do oblasti životního prostředí (viz výše, bod 43).
Z ustanovení uvedených výše v bodech 53, 54, 56, 58 a 59 konečně vyplývá, že takové rozhodnutí o povolení, jako jsou rozhodnutí, která jsou předmětem žádosti o vnitřní přezkum žalobce, je aktem, který spadá do oblasti ochrany zdraví a dobrých životních podmínek zvířat. Je přitom třeba konstatovat, že zvířata, která konzumují potraviny, na něž se vztahují rozhodnutí o povolení, musí být sama za obvyklých nebo reálných podmínek použití dotyčných potravin, které odpovídají podmínkám, pro něž byla vydána rozhodnutí o povolení (viz obdobně rozsudek ze dne 23. listopadu 2016, Komise v. Stichting Greenpeace Nederland a PAN Europe,
C‑673/13 P
,
EU:C:2016:889
, bod
), považována za součást životního prostředí, neboť nelze vyloučit, že budou s životním prostředím vzájemně reagovat nebo budou jeho součástí. Právní předpisy na ochranu těchto zvířat, jako jsou kapitoly I, III a IV nařízení č. 1829/2003, jsou tedy plně součástí práva životního prostředí, uvedeného v čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1367/2006. Jiný závěr by byl možný pouze za předpokladu, že by skutečně mohlo být vyloučeno, že zvíře krmené zmíněnými potravinami bude v kontaktu s obyvatelstvem a s životním prostředím svou přítomností, exkrementy nebo svými rezidui, a to kvůli jeho úplné izolaci, což Komise v projednávaném případě neprokázala.
Z toho vyplývá, že právo životního prostředí ve smyslu nařízení č. 1367/2006 zahrnuje v projednávaném případě jakýkoli unijní právní předpis o regulaci geneticky modifikovaných organismů, jehož cílem je řídit riziko pro lidské zdraví nebo zdraví zvířat, které vychází z těchto geneticky modifikovaných organismů nebo environmentálních faktorů, které mohou mít dopad na uvedené organismy při jejich pěstování či chovu v přírodním prostředí. Tento závěr platí bez rozdílu pro situace, kdy geneticky modifikované organismy nebyly vypěstovány v rámci Unie.
V projednávaném případě Komise v napadeném rozhodnutí vysvětluje, že se výtky vznesené v žádosti o přezkum uvedené výše v bodě 14 týkají účinků konzumace geneticky modifikovaných organismů na zdraví. Není tedy podle ní možné je posuzovat v rámci článku 10 nařízení č. 1367/2006. Konkrétně Komise nejprve tvrdí, že rozhodnutí o povolení umožňují dovoz dotčené sóji pro použití v potravinách a v krmivech, avšak vylučují její použití pro účely pěstování. Podle Komise je třeba rozlišovat mezi hodnocením bezpečnosti, které se týká mimo jiné toxicity, alergenicity, jakož i výživy, a hodnocením rizika pro životní prostředí. Komise dále vysvětluje, že argumenty žalobce vznesené v žádosti o přezkum týkající se neexistence pokynů EFSA ohledně bezpečnosti, jakož i nutričního hodnocení geneticky modifikované rostliny spadají do sféry zdravotních účinků spotřeby geneticky modifikovaných potravin a krmiv. Komise dodává, že nutriční hodnocení je jednou z „rizikových oblastí“, která se bere v úvahu při hodnocení účinků spotřeby geneticky modifikovaných potravin a krmiv na zdraví, ale není součástí hodnocení rizika pro životní prostředí v souvislosti s možným uvolňováním do životního prostředí. Kromě toho se Komise domnívá, že označování dotčených potravin se týká vlastností těchto potravin, které jsou dodávány k přímé spotřebě konečným spotřebitelům, a že toto označování nemá vztah k hodnocení rizika pro životní prostředí. Konečně Komise tvrdí, že tři další argumenty žalobce, tedy nedostatečné monitorování po uvedení na trh, absence hodnocení reziduí herbicidů v dotčených potravinách a krmivech a relevance studie o nežádoucích účincích konzumace rostlin, které se vyznačují interferencí s ribonukleovými kyselinami, na zdraví lidí nebo zvířat, nesouvisejí s hodnocením rizika pro životní prostředí. V důsledku toho nemohou být tyto argumenty posuzovány v rámci článku 10 nařízení č. 1367/2006 (viz výše, bod 17).
Pokud jde o úvahy uvedené v napadeném rozhodnutí, podle kterých jednak argumenty žalobce týkající se neexistence pokynů EFSA k účinkům geneticky modifikované rostliny, jejíž nutriční obsah byl podstatně změněn, na bezpečnost a zdraví souvisí s účinky spotřeby geneticky modifikovaných potravin a krmiv na zdraví a jednak nutriční hodnocení nebylo součástí hodnocení rizika pro životní prostředí, pokud jde o potenciální uvolňování do životního prostředí, je nutno konstatovat, že rozhodnutími o povolení bylo postupováno podle ustanovení nařízení č. 1829/2003, která přispívají zejména ke sledován cíle ochrany zdraví lidí a zvířat v Unii a že riziko pro zdraví lidí nebo zvířat, zejména případná změna nutričního obsahu, měly svůj původ v dotčených geneticky modifikovaných organismech. V souladu s tím, co bylo konstatováno výše v bodě 69, z toho vyplývá, že výtky, které Komise odmítla uvedenými argumenty, plně spadají do oblasti unijního práva životního prostředí ve smyslu nařízení č. 1367/2006.
Pokud jde o argument uvedený v napadeném rozhodnutí, podle kterého výtky žalobce týkající se neexistence přezkumu reziduí herbicidů v dotčených potravinách a krmivech, jakož i relevantnosti studie týkající se zdraví lidí či zvířat nemají vztah k hodnocení rizika pro životní prostředí, je třeba konstatovat, že podle těchto výtek došlo k porušení ustanovení nařízení č. 1829/2003, jehož cílem je ochrana zdraví lidí a zvířat v Unii před riziky, které mají původ v dotyčných geneticky modifikovaných organismech. V souladu s konstatováním uvedeném výše v bodě 69 z toho plyne, že výtky, které Komise odmítla s použitím těchto argumentů, se rovněž pohybují v rámci práva životního prostředí ve smyslu nařízení č. 1367/2006.
Pokud jde o tvrzení v napadeném rozhodnutí, podle kterých argumenty předložené v rámci žádosti o přezkum týkající se označování nesouvisejí s hodnocením rizika pro životní prostředí, je třeba konstatovat, že podle bodů 20 a 22 odůvodnění nařízení č. 1829/2003 mají požadavky na označování geneticky modifikovaných krmiv za cíl poskytnout konečným uživatelům, zejména chovatelům hospodářských zvířat, přesné informace o složení a vlastnostech krmiv, umožňující uživateli učinit informovanou volbu. Označení by tak mělo uvádět informace o všech charakteristických znacích nebo vlastnostech, jimiž se potravina nebo krmivo liší od odpovídajícího konvenčního produktu, pokud jde zejména o složení, výživovou hodnotu nebo výživové účinky, zamýšlené použití potraviny nebo krmiva a zdravotní důsledky pro určité skupiny populace. Z toho vyplývá, že v projednávaném případě je vhodné označování geneticky modifikovaných potravin a krmiv doplňkovým prvkem, nezbytným pro řádnou aplikaci výsledků hodnocení, týkajících se zejména zdraví lidí a zvířat. Komise tudíž byla na základě čl. 10 nařízení č. 1367/2006 povinna zkoumat výtku žalobce týkající se označování týkající se složení dotčených potravin a krmiv.
Pokud jde o zjištění Komise uvedené v napadeném rozhodnutí, podle kterého nemá údajný nedostatek monitorování po uvedení na trh souvislost s hodnocením rizika pro životní prostředí, stačí připomenout, že první věta bodu 35 odůvodnění nařízení č. 1829/2003 vysvětluje, že je nezbytné podle potřeby a na základě závěrů hodnocení rizika zavést požadavky na monitorování po uvedení na trh, pokud jde o používání geneticky modifikovaných potravin určených k lidské spotřebě a geneticky modifikovaných krmiv určených k výživě zvířat. Je třeba rovněž konstatovat, že cílem plánu monitorování je mimo jiné zajistit, aby nevzniklo žádné riziko pro zdraví lidí nebo zvířat vyplývající z krmiv a potravin poté, co bylo povoleno jejich uvedení na trh nebo aby byly škodlivé účinky, které z nich vyplývají, omezené. Monitorování po uvedení povolených produktů na trh tudíž představuje doplňující opatření k povolení pro uvedení na trh.
V tomto ohledu Komise v napadeném rozhodnutí správně uvedla, že cílem požadavků na monitorování po uvedení na trh je shromažďování údajů o spotřebě geneticky modifikovaných potravin. Kromě toho je třeba dodat, že uvedené monitorování se týká rovněž spotřeby krmiv pro zvířata, která jsou sama složkou životního prostředí.
Z toho vyplývá, že obavy ohledně lidského zdraví a zdraví zvířat formulované v kontextu nedostatku vhodného monitorování v projednávaném případě spadají rovněž do oblasti působnosti článku 10 nařízení č. 1367/2006.
Komise tudíž dospěla v napadeném rozhodnutí neprávem k závěru, že argumenty uvedené výše v bodě 70 nemohly být posouzeny v rámci článku 10 nařízení č. 1367/2006. Toto konstatování není zpochybněno jinými argumenty předloženými Komisí a vedlejšími účastníky řízení.
Co se zaprvé týče argumentu Komise, podle kterého byla hlavní linií žádosti o přezkum, pokud jde o aspekty, které prohlásila za nepřípustné, bezpečnost dotčených geneticky modifikovaných organismů pro využití v potravinách a krmivu, stačí uvést, že nařízení č. 1367/2006 nestanoví, že hlavní linií žádosti o přezkum musí být otázka spadající do oblasti práva životního prostředí (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek Soudního dvora ze dne 23. listopadu 2016, Komise v. Stichting Greenpeace Nederland a PAN Europe v. Komise,
C‑673/13 P
,
EU:C:2016:889
, body
a
). Jak bylo konstatováno výše v bodech 49 a 62, v rámci vnitřního přezkumu je Komise povinna se zabývat všemi argumenty, jimiž žadatel o přezkum tvrdí, že správní akt je v rozporu s právem životního prostředí ve smyslu nařízení č. 1367/2006, aniž je nezbytné, aby otázka týkající se práva životního prostředí představovala hlavní právní cíl zkoumaného argumentu.
Zadruhé, jak bylo uvedeno výše v bodech 63 až 69, je třeba odmítnout argument Komise, že skutečnost, že nařízení č. 1829/2003 rozlišuje mezi hodnocením bezpečnosti dotčených potravin a krmiv a hodnocením rizika pro životní prostředí, je relevantní pro posouzení, zda žádost spadá do oblasti působnosti nařízení č. 1367/2006.
Pokud se Komise v této souvislosti dovolává skutečnosti, že bod 33 odůvodnění nařízení č. 1829/2003 rozlišuje mezi hodnocením rizika pro životní prostředí a hodnocením bezpečnosti, je třeba podotknout, že uvedený bod odůvodnění stanoví, že pokud se žádost o povolení podle nařízení č. 1829/2003 týká produktů, které obsahují geneticky modifikované organismy nebo z nich sestávají, má žadatel možnost volby, zda předloží povolení pro záměrné uvolnění do životního prostředí, které již obdržel podle části C směrnice 2001/18, nebo zda v rámci povolovacího řízení podle nařízení č. 1829/2003 požádá, aby bylo současně s hodnocením bezpečnosti provedeno hodnocení rizika pro životní prostředí. Z tohoto konstatování vyplývá, že hodnocení důsledků záměrného uvolňování do životního prostředí může být provedeno v rámci řízení na základě směrnice 2001/18, nebo alternativně v rámci postupu podle nařízení č. 1829/2003. Nicméně, i když se bod 33 odůvodnění nařízení č. 1829/2003 týká otázky, za jakých podmínek může být v rámci postupu podle nařízení č. 1829/2003 provedeno hodnocení důsledků záměrného uvolňování do životního prostředí, nemá to žádný vliv na otázku, zda se výtky formulované v rámci žádosti o vnitřní přezkum podle nařízení č. 1367/2006 pohybují v rámci oblasti práva životního prostředí na základě posledně uvedeného nařízení.
Navíc je rovněž třeba zamítnout argument Komise, podle kterého z článků 5 a 17 nařízení č. 1829/2003 vyplývá, že i když všechny produkty spadající do oblasti působnosti tohoto nařízení musejí být podrobeny hodnocení jejich bezpečnosti, pouze geneticky modifikované organismy nebo potraviny a krmiva obsahující geneticky modifikované organismy nebo sestávající z geneticky modifikovaných organismů podléhají hodnocení rizika pro životní prostředí, kdežto potraviny a krmiva vyrobené z geneticky modifikovaných organismů mu nepodléhají. Je totiž třeba připomenout, že pro účely povolení pro uvedení na trh je nezbytné, aby byly splněny podmínky stanovené v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1829/2003 a v čl. 16 odst. 1 téhož nařízení (viz výše, body 56 a 58). Naproti tomu ze znění článků 5 a 17 nařízení č. 1829/2003 vyplývá, že se tyto podmínky týkají pouze řízení o podání žádosti o povolení a formalit s nimi spojených. Tyto články se tedy netýkají podmínek ani rozsahu meritorního posuzování žádosti o povolení.
Pokud Komise tvrdí, že v rámci čl. 2 odst. 1 písm. d) bodu i) nařízení č. 1367/2006 týkajícího se definice výrazu „informace o životním prostředí“ je odkaz na geneticky modifikované organismy uveden v rámci biologické rozmanitosti, které se týká právě situace, kdy lze otázky veřejného zdraví považovat za ukazatele stavu některých složek životního prostředí, je třeba konstatovat, že uvedené ustanovení se vztahuje na geneticky modifikované organismy jakožto na složky životního prostředí. To potvrzuje konstatování uvedené výše v bodě 67, podle kterého geneticky modifikované organismy představují složky životního prostředí. V každém případě i za předpokladu, že by se potvrdil výklad Komise, je třeba uvést, že čl. 2 odst. 1 písm. d) bod i) nařízení č. 1367/2006 obsahuje pouze demonstrativní výčet některých typických složek životního prostředí, ale nevylučuje, že geneticky modifikované organismy mohou představovat složky životního prostředí.
Zatřetí Komise, podporovaná společností Monsanto, tvrdí, že úvahy týkající se veřejného zdraví mohou být účinkem a důsledkem ochrany životního prostředí, ale že odkazy na veřejné zdraví uvedené v ustanoveních týkajících se životního prostředí nemají za cíl plně zahrnout oblast veřejného zdraví do oblasti práva životního prostředí. Podle Komise aspekty, na něž se zaměřuje dotčená žádost o přezkum, nepoukazují na stav složek životního prostředí ani s nimi nesouvisejí, a nespadají tak pod článek 10 nařízení č. 1367/2006.
V tomto ohledu, jak bylo připomenuto výše v bodě 43, patří ochrana lidského zdraví mezi cíle politiky Unie v oblasti životního prostředí (viz rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Gowan Comércio Internacional e Serviços,
C‑77/09
,
EU:C:2010:803
, bod
a citovaná judikatura). Je nicméně třeba konstatovat, jak správně uvedla Komise, že článek 10 nařízení č. 1367/2006 nemá za cíl plně zahrnout oblast veřejného zdraví do oblasti práva životního prostředí.
Je přitom třeba konstatovat, jak bylo uvedeno výše v bodech 49 a 62, že žádost o vnitřní přezkum je v projednávaném případě přípustná pouze v rozsahu, v němž žalobce tvrdí, že rozhodnutí o povolení jsou v rozporu s právem životního prostředí ve smyslu nařízení č. 1367/2006. Článek 4 odst. 1 písm. a) a čl. 16 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1829/2003 stanoví, že potraviny a krmiva nesmějí být uváděny na trh, pokud mají nepříznivé účinky na lidské zdraví, zdraví zvířat nebo na životní prostředí. Sója 305423, MON 87769 a MON 87705 představovala během svého pěstování složky pozměněné lidským zásahem, jež byly v interakci s přirozeným prostředím. Genetické změny těchto složek životního prostředí tak mohly mít vliv na jejich výživovou hodnotu nebo představovat riziko pro bezpečnost potravin, a jsou tudíž otázkami spadajícími do působnosti práva životního prostředí ve smyslu nařízení č. 1367/2006.
V každém případě je třeba připomenout (viz výše, bod 68) že krmivo, které je rovněž zčásti předmětem rozhodnutí o povolení, může být konzumováno zvířaty, která jsou ve vzájemném vztahu s životním prostředím nebo která jsou jeho součástí. Samotná tato zvířata tudíž představují složky životního prostředí a dopady na jejich výživovou hodnotu pramenící z dotčeného krmiva nebo ze skutečnosti, že mohou narušit bezpečnost potravin, jsou tedy otázkami spadajícími do působnosti práva životního prostředí ve smyslu nařízení č.1367/2006.
Začtvrté, co se týče argumentu Komise, podle kterého samotná skutečnost, že dotčené potraviny nebo krmivo prošly biologickým nebo technickým zpracováním v jejich zemi původu, neznamená, že bezpečnost dotyčných produktů může mít dopad na stav životního prostředí, stačí připomenout, že se právo životního prostředí ve smyslu nařízení č. 1367/2006, dotčené v projednávané věci, neomezuje pouze na stav přirozeného životního prostředí v Unii a že tento argument mimoto pomíjí skutečnost, že zvířata, která konzumují dotčené krmivo, jsou jím ovlivněna.
Zapáté, pokud se Komise v projednávaném případě tvrdí, že je relevantní čl. 9 odst. 3 Aarhuské úmluvy, je třeba připomenout, že podle judikatury se tohoto ustanovení, na kterém se zakládá čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1367/2006, nelze dovolávat pro účely posouzení legality posledně uvedeného ustanovení (rozsudek ze dne 13. ledna 2015, Rada a další v. Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht,
C‑401/12 P až C‑403/12 P
,
EU:C:2015:4
, bod
).
Vzhledem k výše uvedenému je třeba dospět k závěru, že se Komise dopustila nesprávného právního posouzení tím, že konstatovala, že značná část výtek vznesených žalobcem v rámci jeho žádosti o vnitřní přezkum nespadala do oblasti práva životního prostředí. První žalobní důvod tedy musí být uznán a napadené rozhodnutí musí být zrušeno v plném rozsahu, aniž je třeba zkoumat druhý žalobní důvod vznesený žalobcem.
K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise neměla ve věci úspěch a žalobce požadoval náhradu nákladů řízení, je důvodné rozhodnout, že Komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené žalobcem.
V souladu s čl. 138 odst. 3 jednacího řádu ponesou společnosti Monsanto a Pioneer vlastní náklady řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (sedmý senát)
rozhodl takto:

1)
Dopis člena Komise odpovědného za oblast zdraví a bezpečnosti potravin ze dne 16. listopadu 2015, č.j. Ares(2015) 5145741, týkající se žádosti o vnitřní přezkum založené na článku 10 nařízení (ES) č. 1367/2006 Evropského parlamentu a Rady ze dne 6. září 2006 o použití ustanovení Aarhuské úmluvy o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí na orgány a subjekty Společenství, pokud jde o prováděcí rozhodnutí, kterými se povoluje uvedení na trh geneticky modifikované sóji MON 87769, MON 87705 a 305423, se zrušuje.

2)
Komise ponese vlastní náklady řízení, jakož i náklady řízení vynaložené spolkem TestBioTech eV.

3)
Společnosti Monsanto Europe, Monsanto Company, Pioneer Overseas Corp. a Pioneer Hi-Bred International, Inc. ponesou vlastní náklady řízení.

Tomljenović
Bieliūnas
Kornezov
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 14. března 2018.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.