CELEX: 62019CJ0591
Muutoksenhaku
Henkilöstö
Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF) sisäinen tutkimus
Tietojen toimittaminen OLAFista kansallisille oikeusviranomaisille
Euroopan komission tekemä rikosilmoitus
Nimeltä mainitun virkamiehen ja henkilökohtaisesti osallisena olleen virkamiehen käsitteet
Asianomaisille ilmoittamatta jättäminen
Komission oikeus tehdä rikosilmoitus kansallisille oikeusviranomaisille ennen OLAFin tutkimuksen päättymistä
Vahingonkorvauskanne

Euroopan komissio vaatii valituksellaan kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 11.6.2019 antaman tuomion De Esteban Alonso v. komissio (
T‑138/18
,
EU:T:2019:398
, jäljempänä valituksenalainen tuomio), jossa unionin yleinen tuomioistuin määräsi komission maksamaan Fernando De Esteban Alonsolle 62000 euroa korvauksena henkisestä kärsimyksestä, jonka hän väittää kärsineenä Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF) ja komission lainvastaisesta menettelystä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
OLAF on perustettu komission 28.4.1999 tekemällä päätöksellä 1999/352/EY, EHTY, Euratom (
EYVL 1999, L 136, s. 20
), ja sen tehtävänä on tämän päätöksen 2 artiklan mukaisesti muun muassa toteuttaa toimielinten sisäisiä hallinnollisia tutkimuksia, joiden tarkoituksena on torjua petoksia, lahjontaa ja unionin taloudellisia etuja vahingoittavaa muuta laitonta toimintaa, ja selvittää virkatoimintaan liittyviä vakavia tekoja, jotka voivat merkitä, että virkamies tai muu henkilöstöön kuuluva on jättänyt noudattamatta velvollisuuksiaan tavalla, joka voi johtaa kurinpitotoimiin ja tarvittaessa rikossyytteisiin.
Asetus (EY) N:o 1073/1999
Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF) tutkimuksista 25.5.1999 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1073/1999 (
EYVL 1999, L 136, s. 1
) säädettiin OLAFin henkilökuntaan kuuluvien tehtäviensä suorittamiseksi toteuttamista tarkastuksista, todentamisista ja toimista. OLAF suorittaa ulkoisia tutkimuksia, jotka tapahtuvat unionin toimielinten ulkopuolella, ja sisäisiä tutkimuksia, jotka tapahtuvat näissä toimielimissä. Kyseinen asetus, jota sovelletaan ajallisesti käsiteltävän asian tosiseikkoihin, on kumottu OLAFin tutkimuksista 11.9.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU, Euratom) N:o 883/2013 (
EUVL 2013, L 248, s. 1
).
Asetuksen N:o 1073/1999 johdanto-osan 10 perustelukappaleessa säädettiin seuraavaa:
”näissä tutkimuksissa on noudatettava perustamissopimusta ja erityisesti yhteisöjen erioikeuksista ja vapauksista tehtyä pöytäkirjaa, yhteisöjen virkamiehiin ja muuhun henkilöstöön sovellettavia henkilöstösääntöjä, – – sekä ottaen täysimääräisesti huomioon ihmisoikeudet ja perusvapaudet, erityisesti oikeudenmukaisuuden periaatteen ja noudattaen asianomaisen oikeutta tulla kuulluksi häntä koskevista seikoista ja periaatetta, jonka mukaan ainoastaan tutkinnan päätelmät voidaan perustaa todistettaviin seikkoihin; tätä varten toimielinten ja elinten on säädettävä sisäisiä tutkimuksia koskevista edellytyksistä ja yksityiskohtaisista säännöistä; tämän vuoksi on tarpeen muuttaa henkilöstösääntöjä virkamiesten ja muun henkilöstön oikeuksia ja velvoitteita sisäisissä tutkimuksissa koskevien säännösten sisällyttämiseksi niihin”.
Kyseisen asetuksen 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Sisäiset tutkimukset”, säädettiin seuraavaa:
”1.   [OLAF] toteuttaa toimielimissä ja elimissä 1 artiklassa tarkoitetuilla aloilla sisäisiä hallinnollisia tutkimuksia – –
Nämä sisäiset tutkimukset toteutetaan ottaen huomioon perustamissopimusten, erityisesti erioikeuksista ja vapauksista tehdyn pöytäkirjan määräykset sekä henkilöstösäännöt tässä asetuksessa ja kunkin toimielimen ja elimen päätöksissä säädettyjä edellytyksiä ja yksityiskohtaisia sääntöjä noudattaen. Toimielimet sopivat yhteisesti tällaisella päätöksellä luotavasta järjestelmästä.
– –
5.   Jos tutkimuksessa ilmenee, että jäseneen, johtohenkilöön, virkamieheen tai muuhun henkilöstöön kuuluvaan voi kohdistua henkilökohtaisia epäilyjä, tästä ilmoitetaan toimielimelle tai elimelle, jonka palveluksessa hän on.
Tapauksissa, joissa tutkimukseen liittyvistä syistä on noudatettava ehdotonta salassapitoa tai joissa on turvauduttava kansallisen oikeusviranomaisen toimivaltaan kuuluviin tutkintamenetelmiin, tätä ilmoittamista voidaan lykätä.
– –”
Kyseisen asetuksen 9 artiklassa, jonka otsikko on ”Tutkintakertomus ja tutkinnan jatkotoimet”, säädettiin seuraavaa:
”1.   [OLAF] laatii tutkimuksensa valmistuttua johtajan vastuulla loppukertomuksen, jossa ilmoitetaan erityisesti todetut seikat, mahdollinen taloudellinen vahinko ja tutkinnan päätelmät sekä johtajan suositukset jatkotoimiksi.
2.   Näitä kertomuksia laadittaessa on otettava huomioon asianomaisen jäsenvaltion kansalliseen lainsäädäntöön sisältyvät menettelyä koskevat vaatimukset. Tapauksissa, joissa on tarpeen turvautua jäsenvaltion hallinnollisiin ja oikeudellisiin menettelyihin, näin laaditut kertomukset on hyväksyttävä todisteeksi samalla tavoin ja samoin edellytyksin kuin kansallisten hallinnollisten tarkastajien laatimat hallinnolliset kertomukset. Viraston kertomuksia arvioidaan samojen sääntöjen perusteella kuin kansallisten hallinnollisten tarkastajien laatimia hallinnollisia kertomuksia, ja ne ovat kansallisten viranomaisten kertomusten kanssa samanarvoiset.
3.   Ulkoisesta tutkimuksesta laadittu kertomus ja kaikki siihen liittyvät tarpeelliset asiakirjat toimitetaan kyseisten jäsenvaltioiden toimivaltaisille viranomaisille ulkoisia tutkimuksia koskevan säännöstön mukaisesti.
4.   Sisäisestä tutkimuksesta laadittu kertomus ja kaikki siihen liittyvät tarpeelliset asiakirjat toimitetaan asianomaiselle toimielimelle tai elimelle. Toimielimet ja elimet toteuttavat sisäisten tutkimusten tulosten edellyttämät kurinpidolliset ja oikeudelliset jatkotoimet ja ilmoittavat [OLAFin] johtajalle toteutetuista tutkimuksen jatkotoimista johtajan kertomuksensa päätelmissä vahvistamassa määräajassa.”
Asetuksen N:o 1073/1999 10 artiklassa, jonka otsikko oli ”[OLAFin] lähettämät tiedot”, säädettiin seuraavaa:
”1.   Tämän asetuksen 8, 9 ja 11 artiklan sekä [komission paikan päällä suorittamista tarkastuksista ja todentamisista Euroopan yhteisöjen taloudellisiin etuihin kohdistuvien petosten ja muiden väärinkäytösten estämiseksi 11.11.1996 annetun] asetuksen (Euratom, EY) N:o 2185/96 [(
EYVL 1996, L 292, s. 2
)] säännösten soveltamista rajoittamatta [OLAF] voi milloin tahansa lähettää asianomaisten jäsenvaltioiden toimivaltaisille viranomaisille ulkoisten tutkimusten yhteydessä saamiaan tietoja.
2.   Tämän asetuksen 8, 9 ja 11 artiklan soveltamista rajoittamatta [OLAFin] johtaja lähettää asianomaisen jäsenvaltion oikeusviranomaisille [OLAFin] sisäisten tutkimusten yhteydessä saamat tiedot seikoista, jotka voivat johtaa rikossyytteisiin. Viraston johtaja ilmoittaa tästä samanaikaisesti asianomaiselle jäsenvaltiolle, jollei tutkimukseen liittyvistä syistä muuta johdu.
3.   [OLAF] voi milloin tahansa toimittaa asianomaiselle toimielimelle tai elimelle sisäisten tutkimusten yhteydessä saamiaan tietoja, tämän kuitenkaan rajoittamatta tämän asetuksen 8 ja 9 artiklan soveltamista.”
Päätös 1999/396/EY, EHTY, Euratom
Petosten, lahjonnan ja yhteisöjen etua vahingoittavan muun laittoman toiminnan torjumista koskevien sisäisten tutkimusten edellytyksistä ja yksityiskohtaisista säännöistä 2.6.1999 tehdyn päätöksen 1999/396/EY, EHTY, Euratom (
EYVL 1999, L 149, s. 57
) 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Asianomaisille ilmoittaminen”, säädetään seuraavaa:
”Jos ilmenee, että komission jäseneen, virkamieheen tai muuhun henkilöstöön kuuluvaan voi kohdistua henkilöön kohdistuvia epäilyjä, asianomaiselle on ilmoitettava tästä nopeasti, jos ilmoittaminen ei vaaranna tutkimusta. Nimeltä mainittua komission jäsentä, virkamiestä tai muuhun henkilöstöön kuuluvaa koskevia päätelmiä ei missään tapauksessa saa tehdä tutkimuksen valmistuttua ilman, että asianomaiselle on annettu tilaisuus tulla kuulluksi kaikista häntä koskevista seikoista.
Tapauksissa, joissa tutkimukseen liittyvistä syistä on noudatettava ehdotonta salassapitovelvollisuutta ja joissa on turvauduttava kansallisten oikeusviranomaisten toimivaltaan kuuluviin tutkintamenetelmiin, velvollisuutta antaa komission jäsenelle, virkamiehelle tai muuhun henkilöstöön kuuluvalle tilaisuus tulla kuulluksi voidaan lykätä puheenjohtajan tai pääsihteerin annettua asiaan suostumuksensa.”
Tosiseikat
De Esteban Alonso on komission entinen virkamies, joka jäi eläkkeelle 1.8.2006 hoidettuaan muun muassa Euroopan unionin tilastotoimiston (Eurostat) tietotekniikan, julkaisutoiminnan ja ulkosuhteiden osaston johtajan tehtäviä 1.1.1993–31.1.1997, jonka jälkeen hänet nimitettiin muihin tehtäviin komissiossa.
Eurostat huolehti keräämiensä tilastotietojen jakamisesta Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimiston (OPOCE) avulla. Tämä virasto perusti vuonna 1996 myyntipisteiden verkoston (datashops). Eurostatin, OPOCEn ja kunkin myyntipisteen väliset suhteet järjestettiin taloudellisten sopimusten perusteella. Vuoden 1999 syyskuussa suoritetussa Eurostatin sisäisessä tarkastuksessa ilmeni sääntöjenvastaisuuksia sopimusten hallinnoinnissa, ja siinä epäiltiin varojen väärinkäyttöä. OLAF, jonka käsiteltäväksi asia saatettiin 17.3.2000, aloitti useita tutkimuksia.
Yksi näistä tutkimuksista koski asiaa ”Eurostat-Datashop-Planistat”, ja OLAFin pääjohtaja lähetti sen yhteydessä Ranskan oikeusviranomaisille 19.3.2003 päivätyssä muistiossa tietoja tosiseikoista, joita voitiin pitää rikosoikeudellisesti rangaistavina (jäljempänä 19.3.2003 päivätty muistio). Muistiossa mainittiin nimeltä vain Yves Franchet ja Daniel Byk, jotka olivat edellä mainittuna päivänä ja kyseessä olevien tosiseikkojen tapahtuma-aikaan Eurostatin pääjohtaja ja Eurostatin yksikönpäällikkö.
Tribunal de grande instance de Paris’n (Pariisin alioikeus, Ranska) virallinen syyttäjä aloitti 4.4.2003 tutkinnan kavalluksen salaamisen ja kavallukseen osallistumisen vuoksi. OLAFin pääjohtaja oli edellisenä päivänä osoittanut komission pääsihteerille tiedoksi tiivistelmän Eurostatia koskevista käynnissä olevista tutkimuksista. Komissio teki 10.7.2003 asianomistajana kyseiselle viralliselle syyttäjälle tuntematonta rikoksentekijää koskevan rikosilmoituksen.
OLAF esitti 25.9.2003 asiassa ”Eurostat-Datashop-Planistat” laatimansa loppukertomuksen, joka toimitettiin Ranskan oikeusviranomaisille. De Esteban Alonsoa ei mainittu nimeltä myöskään tässä asiakirjassa.
Komissio hyväksyi 29.1.2004 syyttäjänviraston pyynnön De Esteban Alonson koskemattomuuden pidättämisestä Euroopan unionin erioikeuksista ja vapauksista tehdyn pöytäkirjan 17 artiklan toisen kohdan mukaisesti. Kantajalle ei ilmoitettu asiasta.
Kantaja pidätettiin 9.9.2008 järjestetyn sellaisen kuulemisen päätteeksi, johon poliisi oli kutsunut hänet todistajaksi, ja seuraavana päivänä hänet asetettiin syyteharkintaan kavalluksen vuoksi.
Tribunal de grande instance de Paris’n tutkintatuomari teki 9.9.2013 syyttämättäjättämispäätöksen (jäljempänä syyttämättäjättämispäätös) kaikkien syyteharkintaan asetettujen henkilöiden osalta, De Esteban Alonso mukaan lukien. Cour d’appel de Paris (Pariisin ylioikeus, Ranska) hylkäsi komission tästä määräyksestä tekemän valituksen 23.6.2014 antamallaan tuomiolla. Cour de cassation (ylin tuomioistuin, Ranska) hylkäsi 15.6.2016 antamallaan tuomiolla komission viimeksi mainitusta päätöksestä tekemän valituksen.
De Esteban Alonso esitti 15.9.2008 ja 12.12.2013 Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) 24 artiklan mukaisia avustamispyyntöjä, jotka komissio hylkäsi. Asianomainen nosti jälkimmäisestä hylkäämispäätöksestä kanteen, jonka Euroopan unionin virkamiestuomioistuin hylkäsi 15.7.2015 antamallaan määräyksellä De Esteban Alonso v. komissio (
F‑35/15
,
EU:F:2015:87
), jonka unionin yleinen tuomioistuin pysytti muutoksenhaussa 9.9.2016 antamallaan tuomiolla De Esteban Alonso v. komissio (
T‑557/15 P
, ei julkaistu,
EU:T:2016:456
).
De Esteban Alonso vaati 22.12.2016 OLAFin ja komission toiminnasta aiheutuneiden vahinkojen korvaamista henkilösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan nojalla. Koska nimittävä viranomainen hylkäsi kyseisen vaatimuksen perusteettomana, asianomainen valitti tästä hylkäävästä päätöksestä. Kyseinen viranomainen hylkäsi valituksen 29.11.2017 tekemällään päätöksellä.
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
De Esteban Alonso nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 28.2.2018 toimittamallaan kannekirjelmällä SEUT 270 artiklan perusteella kanteen, jossa hän vaati korvausta henkisestä kärsimyksestä sekä fyysisistä ja aineellisista vahingoista, joita hänelle väitettiin aiheutuneen OLAFin ja komission virheellisten menettelyiden vuoksi, koska yhtäältä häntä ei ollut kuultu ennen kuin seikat, joiden katsottiin olevan häntä vastaan, toimitettiin Ranskan viranomaisille, ja koska toisaalta komissio jatkoi häntä koskevia rikossyytetoimia perusteettomasti. Asianomainen arvioi näiden vahinkojen suuruudeksi 1102291,68 euroa.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisessa tuomiossa, että unionin vastuun syntymisen edellytyksenä olevat kolme edellytystä – toimielinten moititun toiminnan lainvastaisuus, vahingon tosiasiallinen syntyminen sekä toimielimen toiminnan ja väitetyn vahingon välinen syy-yhteys – täyttyvät asiassa siltä osin kuin on kyse osasta henkistä kärsimystä. Se hyväksyi näin ollen osittain asianomaisen kyseisestä vahingosta esittämän vaatimuksen, ja velvoitti komission maksamaan hänelle 62000 euroa.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi OLAFin ja komission lainvastaisesta toiminnasta ensinnäkin, että OLAF rikkoi päätöksen 1999/396 4 artiklan ensimmäistä kohtaa ja kantajan puolustautumisoikeuksia, kun se toimitti asiaa Eurostat-Datashop-Planistat koskevat asiakirjat Ranskan oikeusviranomaisille, ja laiminlöi joka tapauksessa kyseisen säännöksen mukaisen velvollisuutensa ilmoittaa asiasta De Esteban Alonsolle. Asianomaisen tosiseikkojen tapahtuma-aikaan hoitamat tehtävät huomioon ottaen hänet olisi pitänyt unionin yleisen tuomioistuimen mukaan rinnastaa henkilöihin, jotka mainittiin nimeltä OLAFin tutkimuksen päätteeksi tehdyissä päätelmissä päätöksen 1999/396 4 artiklan ensimmäisen kohdan toisessa virkkeessä tarkoitetulla tavalla, tai hänen osaltaan olisi pitänyt katsoa ainakin, että hän oli henkilökohtaisesti osallisena tähän tutkimukseen johtaneissa tosiseikoissa, minkä vuoksi hänelle olisi pitänyt ilmoittaa asiasta nopeasti kyseisen päätöksen 4 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäisen virkkeen mukaisesti. Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että komissio oli rikkonut asetuksen N:o 1073/1999 9 artiklan 4 kohtaa tehdessään yksityisoikeudellisen vaatimuksen sisältävän asianomistajan rikosilmoituksen ranskalaisissa tuomioistuimissa ennen OLAFin loppukertomuksen laatimista ilman, että sillä oli hallussaan riittäviä ja ratkaisevia todisteita.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi De Esteban Alonsolle aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä sekä edellä mainittujen lainvastaisuuksien ja tämän vahingon välisestä syy-yhteydestä ensinnäkin, että se, että komissio teki Ranskan oikeusviranomaisille ennen OLAFin tutkimuksen päättymistä yksityisoikeudellisen vaatimuksen sisältävän asianomistajan rikosilmoituksen, oli loukannut asianomaisen kunniaa ja ammatillista mainetta. Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että se, että OLAF toimitti 19.3.2003 päivätyn muistion kyseisille viranomaisille ilman, että De Esteban Alonsoa olisi kuultu tai että hänelle olisi edes ilmoitettu asiasta, oli aiheuttanut hänelle henkistä kärsimystä, koska hänelle ei tarjottu mahdollisuutta puolustautua ja ilmaista näkemystään seikoista, joihin häntä vastaan toteutetut toimet perustuivat.
Asianosaisten vaatimukset unionin tuomioistuimessa
Komissio vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuimen on kumottava valituksenalainen tuomio, hylättävä De Esteban Alonson ensimmäisessä oikeusasteessa nostama kanne ja velvoitettava hänet korvaamaan kummassakin oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut kokonaisuudessaan.
De Esteban Alonso vaatii ensisijaisesti, että valitus on hylättävä, ja siinä tapauksessa, että valituksenalainen tuomio kumotaan, että hänen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostamansa kanne hyväksytään kokonaisuudessaan. Hän vaatii lisäksi, että komissio on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut kokonaisuudessaan.
Muutoksenhaku
Komission esittää vaatimustensa tueksi kolme valitusperustetta.
Ensimmäinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Ensimmäinen valitusperuste koskee oikeudellista luonnehdintaa koskevaa virhettä, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin väitetysti teki katsoessaan, että De Esteban Alonso olisi pitänyt rinnastaa 19.3.2003 päivätyssä muistiossa nimeltä mainittuihin henkilöihin tai että hänen olisi pitänyt katsoa olleen henkilökohtaisesti osallisena väitetyissä teoissa ja että hänelle olisi tämän vuoksi pitänyt ilmoittaa komission päätöksen 1999/396 4 artiklan mukaisesti tutkimuksista, joiden johdosta hänet voidaan asettaa syytteeseen. Komissio väittää, ettei De Esteban Alonso kuulu kumpaankaan näistä kahdesta henkilöryhmästä.
Kyseinen toimielin väittää, että 19.3.2003 päivätyssä muistiossa ei mainittu De Esteban Alonsoa nimeltä ja että OLAFilla ei lisäksi ollut vuoden 2003 aikana tiedossaan seikkoja, joiden perusteella olisi voitu olettaa, että asianomainen henkilö oli henkilökohtaisesti osallisena asiassa. Sen mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi 8.7.2008 antamassaan tuomiossa Franchet ja Byk v. komissio (
T‑48/05
,
EU:T:2008:257
), että asiassa kyseessä olleille kahdelle virkamiehelle oli tehtävä ilmoitus vain sen vuoksi, että 19.3.2003 päivättyyn muistioon sisältyi päätelmiä, joissa heidät mainittiin nimeltä. Juuri tämä seikka erottaa heidät De Esteban Alonsosta, jota ei mainita nimeltä kyseisessä muistiossa.
Voidakseen todeta, että De Esteban Alonso oli kuitenkin rinnastettava nimeltä mainittuun henkilöön tai ainakin henkilökohtaisesti osallisena olevaan henkilöön, unionin yleinen tuomioistuin tukeutui komission mukaan valituksenalaisen tuomion 76 ja 83 kohdassa useisiin seikkoihin, joista OLAF ei ollut tietoinen 19.3.2003 päivätyn muistion toimittamispäivänä ja jotka sisältyivät ainoastaan kansallisen tuomioistuimen 10 vuotta myöhemmin antamaan syyttämättäjättämispäätökseen. Toimen lainmukaisuutta on kuitenkin komission mukaan arvioitava niiden seikkojen perusteella, jotka olivat sen toteuttajan tiedossa sen toteuttamisen ajankohtana. Unionin yleinen tuomioistuin asettui valittajan mukaan lainvastaisesti toimielimen tilalle tutkiessaan komission menettelyn lainmukaisuutta sellaisten tosiseikkojen valossa, jotka eivät olleet komission tiedossa.
Tämän muistion toimittamisen ajankohtana ainoa toteen näytetty ja kiistaton seikka oli, että De Esteban Alonso oli ollut vuoden 1993 tammikuusta vuoden 1997 tammikuuhun johtajana Eurostatissa sellaisessa hierarkkisessa asemassa, jossa hän sijoittui kahden epäiltynä olleen virkamiehen väliin. Komission mukaan tämä seikka ei ole riittävä, jotta sen perusteella voitaisiin katsoa, että ”[asianomaisen] henkilökohtainen osallisuus oli erittäin todennäköistä” valituksenalaisen tuomion 71 kohdassa käytetyn sanamuodon mukaisesti tai että hänet piti ”rinnastaa OLAFin päätelmissä nimeltä mainittuihin henkilöihin”, kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi saman tuomion 77 kohdassa. Kyseinen tuomioistuin sekoitti keskenään henkilöt, joiden todistajanlausunto saattoi olla hyödyllinen tutkinnan kannalta, ja henkilöt, joihin kohdistui riittävän vakavia epäilyjä. Näiden kahden henkilöryhmän oikeudelliset tilanteet ovat kuitenkin erilaiset erityisesti menettelyllisten takeiden osalta. On myös niin, että kyseisen muistion toimittamisen ajankohtana OLAFilla ei ollut käytettävissään riittäviä seikkoja, jotta De Esteban Alonson voitaisiin katsoa olleen henkilökohtaisesti osallisena asiassa. Henkilöön kohdistuvien epäilyjen mahdollisuutta ei voida johtaa pelkästään siitä toteamuksesta, että asianomainen hoiti kyseisessä yksikössä tiettyä tehtävää.
De Esteban Alonso katsoo, että vaikka häntä ei mainittu nimeltä OLAFin kertomuksen päätelmissä, hänen katsottiin kuitenkin olleen henkilökohtaisesti osallisena asiassa. Hän katsoo, että 19.3.2003 päivätyssä muistiossa viitattiin häneen implisiittisesti, mutta väistämättä, kun otetaan huomioon, että hän oli Eurostatin tietotekniikan, julkaisutoiminnan ja ulkosuhteiden osaston johtaja sekä Bykin esihenkilö. Tästä syystä häntä koskeva tutkinta aloitettiin 4.4.2013 sen jälkeen, kun OLAF oli toimittanut tämän muistion Ranskan oikeusviranomaisille. Hänet myös asetettiin syyteharkintaan kyseisessä muistiossa olevien tietojen perusteella. Toisin kuin komissio valituksessaan väittää, unionin yleinen tuomioistuin tukeutui samaan muistioon sisältyneisiin seikkoihin, joita syyttämättäjättämispäätös vain tukee.
Komissio väittää vastauksessaan, että 19.3.2003 päivätty muistio ei sisällä minkäänlaista implisiittistä viittausta De Esteban Alonsoon. Kyseisenä ajankohtana ei ole osoitettu minkäänlaista edes kaukaista yhteyttä asianomaisen henkilön ja tutkimuksen kohteen välillä.
De Esteban Alonso huomauttaa vastauksessaan, että komissio oli vapauttanut hänet salassapitovelvollisuudestaan ilmoittamatta siitä hänelle jo 29.1.2004 eli kauan ennen kuin häntä oli kehotettu ilmoittautumaan tutkintatuomarille, mikä osoittaa, että komissio oli täysin tietoinen siitä, että häntä epäiltiin heti alussa 19.3.2003 päivätyssä muistiossa.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisellä valitusperusteellaan komissio arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se teki virheen tosiseikkojen oikeudellisessa luonnehdinnassa katsoessaan, että De Esteban Alonso mainitaan nimeltä päätöksen 1999/396 4 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetulla tavalla 19.3.2003 päivätyssä muistiossa tai ainakin, että hän on ollut henkilökohtaisesti osallisena asiassa samassa säännöksessä tarkoitetulla tavalla, mikä johti OLAF:n velvollisuuteen ilmoittaa hänelle seikoista, joista häntä voidaan syyttää.
Alustavasti on muistutettava, että tämän säännöksen sanamuodon mukaan ”jos ilmenee, että komission jäseneen, virkamieheen tai muuhun henkilöstöön kuuluvaan voi kohdistua henkilöön kohdistuvia epäilyjä, asianomaiselle on ilmoitettava tästä nopeasti, jos ilmoittaminen ei vaaranna tutkimusta” ja että ”nimeltä mainittua komission jäsentä, virkamiestä tai muuhun henkilöstöön kuuluvaa koskevia päätelmiä ei missään tapauksessa saa tehdä tutkimuksen valmistuttua ilman, että asianomaiselle on annettu tilaisuus tulla kuulluksi kaikista häntä koskevista seikoista”.
Tässä säännöksessä erotellaan toisistaan kaksi tilannetta, joiden oikeudelliset seuraukset ovat erilaiset. Yhtäältä OLAFin tutkimuksessa nimeltä mainittua komission virkamiestä on kuultava ennen kuin tutkimuksen päätteeksi tehdään häntä koskevia päätelmiä. Toisaalta asiassa henkilökohtaisesti osallisena olleelle komission virkamiehelle on ilmoitettava nopeasti, jos ilmoittaminen ei vaaranna tutkimusta.
Molemmissa tapauksissa on katsottava, että kun otetaan huomioon sisäisten tutkimusten edellytyksistä ja yksityiskohtaisista säännöistä tehdyn päätöksen 1999/396 tarkoitus, komission virkamies voi olla kyseisen päätöksen 4 artiklassa tarkoitetuissa tilanteissa vain OLAFin tutkimuksen aikana ja enintään sen valmistutumiseen asti.
Ensinnäkin De Esteban Alonson rinnastamisesta nimeltä mainittuihin henkilöihin on todettava, että häntä ei mainita nimeltä 19.3.2003 päivätyssä muistiossa.
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin katsoi nimeltä mainitun henkilön käsitteen laajan tulkinnan perusteella, että asianomaisella on tämä ominaisuus. Valituksenalaisen tuomion 77 kohdan mukaan tällainen rinnastaminen on perusteltua, kun otetaan huomioon De Esteban Alonson tosiseikkojen tapahtuma-aikaan hoitamat tehtävät, jotka asettivat hänet virkahierarkiassa suoraan esihenkilönsä Franchet’n, joka oli Eurostatin johtaja, ja alaisensa Bykin, joka oli yksikönpäällikkö, ja jotka molemmat mainittiin nimeltä 19.3.2003 päivätyssä muistiossa, väliin.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 40 ja 41 kohdassa, nimeltä mainitun virkamiehen käsitteen näin laaja tulkinta johtaisi kuitenkin siihen, että tämä käsite sekoittuisi asiassa henkilökohtaisesti osallisena olleen virkamiehen tai toimihenkilön käsitteen kanssa ja johtaisi siihen, että päätöksen 1999/396 4 artiklan ensimmäisessä kohdassa näiden kahden tilanteen välillä tehty erottelu menettäisi täysin merkityksensä. Näin ollen De Esteban Alonson katsominen nimeltä mainituksi virkamieheksi perustuu tästä säännöksestä tehtyyn virheelliseen tulkintaan.
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin teki päätöksen 1999/396 4 artiklan ensimmäisen kohdan virheellisen tulkinnan perusteella tosiseikkojen oikeudellista luonnehdintaa koskevan virheen, kun se katsoi, että De Esteban Alonso mainitaan nimeltä 19.3.2003 päivätyssä muistiossa kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla.
Siltä osin kuin toiseksi on kyse valittajan luokittelusta virkamieheksi, joka oli henkilökohtaisesti osallisena käsiteltävään asiaan liittyvissä tosiseikoissa, minkä unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 83 kohdassa tehnyt toissijaisena toteamuksena, on aiheellista esittää seuraavat huomautukset.
Kuten tämän tuomion 36 kohdasta ilmenee, kun otetaan huomioon tähän luonnehdintaan liittyvä ajallinen tekijä, unionin yleinen tuomioistuin ei voinut, kuten komissio väittää, tukeutua syyttämättäjättämispäätöksestä johdettuihin toteamuksiin.
Valituksenalaisen tuomion 75 ja 76 kohdassa esitetyistä tosiseikkoja koskevista toteamuksista ilmenee kuitenkin ainoastaan, että 19.3.2003 päivätystä muistiosta ja OLAFin loppukertomuksesta ilmenee, että De Esteban Alonso hoiti Eurostatissa tehtävää, joka sijoittui virkahierarkiassa korkealle ja lähelle kahta tässä muistiossa nimeltä mainittua henkilöä ja että kyseinen muistio koski osallisena olleita ”yhteisön virkamiehiä” yksilöimättä heitä selvästi. Vaikka näiden seikkojen perusteella voitiin ajatella, että asianomainen saattoi esittää rikostutkinnan yhteydessä hyödyllisiä tietoja, ne eivät sitä vastoin olleet riittäviä, jotta hänen olisi voitu katsoa olleen henkilökohtaisesti osallisena eli käsiteltävässä asiassa mahdollisena kanssarikollisena petoksissa tai kavalluksissa, joihin syyllistymistä epäiltiin.
Tältä osin on todettava, että De Esteban Alonson henkilökohtainen vastuu moitituista teoista ilmeni niin epäselvästi 19.3.2003 päivätystä muistiosta ja OLAFin loppukertomuksesta, että Ranskan oikeusviranomaiset asettivat hänet syyteharkintaan vasta 9.9.2008 ja ainoastaan sen jälkeen, kun häntä oli kuultu todistajana. Tätä arviointia ei voida kyseenalaistaa sillä, että komissio teki 10.7.2003 tuntematonta rikoksentekijää koskevan, yksityisoikeudellisen vaatimuksen sisältävän asianomistajan rikosilmoituksen, koska se ei koskenut asianomaista henkilökohtaisesti.
Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin teki arvioinnissaan toisen tosiseikkojen oikeudellista luonnehdintaa koskevan virheen katsoessaan, että tutkimuksen tulosten perusteella De Esteban Alonson oli katsottava olleen henkilökohtaisesti osallisena tutkinnan kohteena olleissa tosiseikoissa.
Näistä toteamuksista seuraa, että ensimmäinen valitusperuste on hyväksyttävä.
Toinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Toinen valitusperuste koskee oikeudellista virhettä, jonka unionin yleinen tuomioistuin väitetysti teki katsoessaan valituksenalaisen tuomion 97–109 kohdassa, että asetuksen N:o 1073/1999 9 artiklan 4 kohta oli esteenä sille, että komissio tekee kansallisille oikeusviranomaisille yksityisoikeudellisen vaatimuksen sisältävän asianomistajan rikosilmoituksen ennen kuin OLAFin loppukertomus oli jätetty.
Ensinnäkin asetuksen N:o 1073/1999 9 artiklan 4 kohdassa säädetään vain, että toimielinten on toteutettava tutkimusten ”tulosten edellyttämät kurinpidolliset ja oikeudelliset jatkotoimet”, eikä siinä estetä komissiota saattamasta asiaa kansallisten rikostuomioistuinten käsiteltäväksi ennen OLAFin tutkimuksen päättämistä.
Toiseksi unionin yleisen tuomioistuimen tulkinta johtaisi paradoksaaliseen tilanteeseen, josta ei ole säädetty teksteissä ja jossa silloin, kun OLAFin tutkimusta ei ole käynnissä, toimielimellä olisi täysi vapaus tehdä milloin tahansa rikosilmoitus, kun taas se menettää automaattisesti tämän oikeuden heti OLAFin tutkimuksen aloittamisesta tutkimuksen päättymiseen saakka.
Kolmanneksi rikosilmoitus ei ole luonteeltaan lopullinen, ja sitä voidaan milloin tahansa muuttaa.
Neljänneksi komission oikeus tehdä yksityisoikeudellisen vaatimuksen sisältävä asianomistajan rikosilmoitus perustuu suoraan primaarioikeuteen, sillä se on vahvistettu SEUT 335 artiklassa, jonka mukaan unionilla, jota ”edustaa komissio”, ”on laajin kansallisen lainsäädännön mukaan oikeushenkilöllä oleva oikeuskelpoisuus – – [ja se voi muun muassa] esiintyä kantajana ja vastaajana oikeudenkäynneissä”. Tätä mahdollisuutta ei missään tapauksessa voida rajoittaa johdetun oikeuden säädöksellä. Näin ollen komission pitäisi voida milloin tahansa tehdä rikosilmoitus, jos se pitää sitä tarkoituksenmukaisena ja jos kansallisessa oikeudessa säädetyt edellytykset täyttyvät.
Viidenneksi unionin yleinen tuomioistuin päätteli valituksenalaisen tuomion 100 kohdassa virheellisesti henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevasta 25 artiklasta, että sellaisia tietoja, jotka mahdollistavat kansallisen rikosoikeudenkäynnin aloittamisen tai laajentamisen, ei voitu toimittaa oikeusviranomaiselle ennen OLAFin tutkimuksen päättymistä.
Kuudenneksi komissio katsoo, että huolimatta unionin yleisen tuomioistuimen asetuksen N:o 1073/1999 9 artiklan 4 kohdasta tekemästä virheellisestä tulkinnasta ei ole mitään pätevää syytä rajoittaa komission mahdollisuutta tehdä rikosilmoitus kansallisissa tuomioistuimissa. Ensinnäkin rikosilmoitus on Ranskan oikeudessa, sellaisia tapauksia lukuun ottamatta, joissa rikosilmoituksen tekijällä on riittävästi näyttöä voidakseen saattaa asia suoraan rikostuomioistuimen käsiteltäväksi, ainoa keino, jonka avulla rikosilmoituksen tekijä voi saada vahingonkorvausta. Toiseksi rikosilmoitusta ei Ranskan oikeudessa tule välttämättä tehdä henkilöstä, jonka henkilöllisyys on tiedossa. Se voi koskea tuntematonta rikoksentekijää, ja nyt käsiteltävässä asiassa komissio on varovaisuussyistä nimenomaan valinnut tämän menettelyn. Kolmanneksi rikosilmoituksen tekeminen tutkimuksen alussa voi olla tarpeen komission oikeuksien suojaamiseksi hallinnollisen tutkimuksen sellaisista epävarmuustekijöistä riippumatta, joiden osalta kyseisellä toimielimellä ei ole määräysvaltaa, muun muassa sen keston osalta. Unionin yleisen tuomioistuimen tekemä tulkinta johtaisi käytännössä siihen, että toimivalta tehdä rikosilmoitus siirtyisi OLAFille, mikä ei koskaan ole ollut unionin lainsäätäjän aikomus.
De Esteban Alonso väittää, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi 8.7.2008 antamansa tuomion Franchet ja Byk v. komissio (
T‑48/05
,
EU:T:2008:257
) 123–125 kohdassa, että 19.3.2003 päivätty muistio koski sisäistä tutkimusta. Hänen koskemattomuutensa pidätettiin tämän muistion perusteella, ja hänet kutsuttiin kuultavaksi oikeusapupyynnön täytäntöönpanon yhteydessä. Kyseisen tuomion ja OLAFin sisäisten säännösten nojalla hänelle olisi näin ollen pitänyt ilmoittaa häntä koskevista seikoista ja häntä olisi pitänyt kuulla niistä ennen kyseisen muistion toimittamista Ranskan oikeusviranomaisille.
Kurinpitomenettelyyn liittyviä takeita on välttämättä sovellettava etenkin silloin, kun sisäisen tutkimuksen jatkotoimet johtavat asian saattamiseen kansallisen oikeusviranomaisen käsiteltäväksi. Velvollisuus odottaa sisäisestä tutkimuksesta laaditun kertomuksen päätelmiä ennen asian saattamista tuomarin käsiteltäväksi ja velvollisuus mahdollistaa tutkimuksen kohteena olevalle henkilölle tiedon saaminen häntä vastaan esitetyistä väitteistä ovat perusoikeuksien suojan kannalta olennaisia menettelyllisiä takeita eivätkä ne tee tyhjäksi komission oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan. Valituksenalaisen tuomion 109 kohdassa ei näin ollen ole oikeudellista virhettä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Alustavana huomautuksena on muistutettava, että asetuksen N:o 1073/1999 9 artiklan 4 kohdan sanamuodon mukaan ”sisäisestä tutkimuksesta laadittu kertomus ja kaikki siihen liittyvät tarpeelliset asiakirjat toimitetaan asianomaiselle toimielimelle tai elimelle” ja että ”toimielimet ja elimet toteuttavat sisäisten tutkimusten tulosten edellyttämät kurinpidolliset ja oikeudelliset jatkotoimet ja ilmoittavat [OLAFin] johtajalle toteutetuista tutkimuksen jatkotoimista johtajan kertomuksensa päätelmissä vahvistamassa määräajassa”.
Aluksi on todettava, että – kuten unionin yleinen tuomioistuin valituksenalaisen tuomion 100 kohdassa toteaa – edellä mainitussa säännöksessä tai yhdessäkään muussa säännöksessä ei nimenomaisesti kielletä asianomaista toimielintä saattamasta asiaa oikeusviranomaisen käsiteltäväksi ennen OLAFin tutkimuksen päättymistä, jos se katsoo, että sillä on käytettävissään tietoja tai seikkoja, jotka voivat oikeuttaa oikeudellisen tutkimuksen aloittamisen tai jotka voivat olla tällaisen tutkimuksen kannalta hyödyllisiä todisteita.
Kuten julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 59 kohdassa toteaa, tällaista kieltoa ei voida johtaa myöskään asetuksen N:o 1073/1999 9 artiklan 4 kohdan sanamuodosta. Tässä säännöksessä säädetään ainoastaan asianomaisen toimielimen velvollisuudesta toteuttaa OLAFin sisäisten tutkimusten tulosten edellyttämät, muun muassa oikeudelliset, jatkotoimet, eikä sen tarkoituksena ole rajoittaa komission toimivaltaa ryhtyä oikeustoimiin ennen OLAFin tutkimuksen päättymistä tai osallistua oikeudenkäyntiin erityisesti asianomistajana.
Lopuksi on todettava, että se seikka, että komissio ei olisi voinut aloittaa kurinpitomenettelyä ennen kuin OLAFin tutkimukset oli saatettu päätökseen, jos se näytetään toteen, tai henkilöstösääntöjen liitteessä IX oleva 25 artikla, jossa säädetään, että ”jos virkamies asetetaan syytteeseen samasta teosta, lopullinen päätös tehdään vasta, kun asiaa käsittelevä tuomioistuin on antanut lopullisen tuomionsa”, eivät koske kysymystä siitä, voiko komission kaltainen toimielin tehdä kansalliselle oikeusviranomaiselle rikosilmoituksen ennen kuin OLAFin tutkimus on saatettu päätökseen. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti, että se voi löytää niistä perusteita, jotka puoltavat sen asetuksen N:o 1073/1999 9 artiklan 4 kohdasta tekemää tulkintaa.
Edellä esitetystä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että asetuksen N:o 1073/1999 9 artiklan 4 kohdassa kielletään komissiota tekemästä yksityisoikeudellisen vaatimuksen sisältävää asianomistajan rikosilmoitusta kansallisessa tuomioistuimessa ennen OLAFin loppukertomuksen toimittamista.
Vaikka asetuksen N:o 1073/1999 9 artiklan 4 kohdassa ei kuitenkaan rajoiteta komission oikeutta tehdä jostain virkamiehestään rikosilmoitus, tämän toimielimen on otettava huomioon sille kyseiseen virkamieheen nähden kuuluva huolenpitovelvollisuus. Tämä velvollisuus heijastaa niiden vastavuoroisten oikeuksien ja velvollisuuksien tasapainoa, jotka henkilöstösäännöillä on luotu julkishallinnon virkamiesten ja hallinnon välisiin suhteisiin. Yhdessä hyvän hallinnon periaatteen kanssa se merkitsee muun muassa, että kun viranomainen tekee virkamiehen asemaa koskevan päätöksen, se ottaa huomioon kaikki sen päätökseen mahdollisesti vaikuttavat seikat ja että näin toimiessaan se ottaa huomioon paitsi yksikön myös kyseisen virkamiehen edun (tuomio 23.10.1986, Schwiering v. tilintarkastustuomioistuin,
321/85
,
EU:C:1986:408
,
kohta ja tuomio 4.2.1987, Maurissen v. tilintarkastustuomioistuin,
417/85
,
EU:C:1987:61
,
kohta).
Kun otetaan huomioon komission huolenpitovelvollisuus, kun OLAFin tutkimus on aloitettu ja se on edelleen käynnissä, komissio voi tehdä jostain virkamiehestään rikosilmoituksen ilman vaaraa arviointivirheestä vain, jos tämän tutkimuksen tulokset ovat jo riittävän ennakoitavissa, jotta ne voidaan ennakoida, ja jos kyseisen virkamiehen henkilökohtaisesta osallisuudesta ei ole epäilystäkään. Käsiteltävässä asiassa on kuitenkin todettava, ettei komissiota vastaan voida esittää tällaista moitetta, koska sen tekemä yksityisoikeudellisen vaatimuksen sisältävä asianomistajan rikosilmoitus ei koskenut De Esteban Alonsoa vaan tuntematonta rikoksentekijää.
Edellä esitetystä seuraa, että myös toinen valitusperuste on hyväksyttävä.
Kolmas valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Komissio väittää toissijaisesti esittämässään kolmannessa valitusperusteessa, että unionin yleinen tuomioistuin ei voinut hyväksyä De Esteban Alonson vahingonkorvauskannetta, koska toimielimen menettelyn ja väitetyn vahingon välillä ei ollut riittävän suoraa syy-yhteyttä.
Tuomion Tillack v. komissio, joka annettiin 4.10.2006 (
T‑193/04
,
EU:T:2006:292
,
kohta), mukaan OLAFin loppukertomukset ovat vain suosituksia tai lausuntoja, jotka eivät sido kansallista oikeusviranomaista niitä koskevien jatkotoimenpiteiden osalta. On ainoastaan kansallisten oikeusviranomaisten tehtävänä päättää siitä, minkä tyyppisiä toimenpiteitä on toteutettava. Komissio viittaa saman tuomion 122–125 kohtaan ja väittää, että tästä syystä unionin yleinen tuomioistuin on voinut katsoa, ettei kantaja ollut osoittanut riittävän suoraa syy-yhteyttä OLAFin asetuksen N:o 1073/1999 10 artiklan 2 kohdan mukaisesti kansallisille oikeusviranomaisille suorittaman tietojen toimittamisen ja väitetyn vahingon välillä. Tätä päättelyä on sovellettava analogisesti nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevaan komission tekemään, tuntematonta rikoksentekijää koskevaan yksityisoikeudellisen vaatimuksen sisältävään asianomistajan rikosilmoitukseen.
Lisäksi 19.3.2003 päivätyssä muistiossa ja OLAFin loppukertomuksessa ei komission mukaan mainittu De Esteban Alonsoa eikä häntä voitu todeta niiden perusteella henkilöksi, joka olisi osallistunut ilmoitettuihin tekoihin. Lisäksi komission rikosilmoitus koski tuntematonta rikoksentekijää eikä asianomaista. De Esteban Alonso joutui suoraan osalliseksi vasta kansallisten viranomaisten puututtua asiaan, täsmällisemmin sen jälkeen, kun syyteharkintaa koskeva päätös oli tehty. Toisin kuin valituksenalaisen tuomion 131 kohdassa todetaan, 19.3.2003 päivätyn muistion toimittaminen ei siis ole syynä ”epäoikeudenmukaisuuden, voimattomuuden ja turhautumisen tunteeseen”, josta asianomainen henkilö väittää kärsineensä. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin katsoi myös virheellisesti kyseisen tuomion 130 kohdassa, että asianomaisen henkilön kunniaa ja ammatillista mainetta loukattiin komission rikosilmoituksen johdosta eikä oikeusviranomaisten De Esteban Alonsoa koskevan syyteharkinnan johdosta.
De Esteban Alonso muistuttaa, että oikeuskäytännössä on jo hyväksytty henkinen kärsimys, joka on aiheutunut työntekijän epävarmasta ja huolestuneesta tilasta, jota on pidennetty perusteettomasti komission päätöksellä. Unionin yleinen tuomioistuin totesi 8.7.2008 antamassaan tuomiossa Franchet ja Byk v. komissio (
T‑48/05
,
EU:T:2008:257
), että kantajien oli täytynyt tuntea epäoikeudenmukaisuuden ja turhautumisen tunteita ja että heidän kunniaansa ja ammatillista mainettaan oli loukattu OLAFin ja komission lainvastaisen toiminnan vuoksi, ja se määräsi näin ollen komission maksamaan korvausta tästä henkisestä kärsimyksestä. Nyt käsiteltävässä asiassa päätös rikosoikeudellisen menettelyn aloittamisesta, vaikka OLAFin suorittamaa sisäistä tutkimusta ei ollut vielä saatettu päätökseen, ja sen jälkeen päätös hakea muutosta syyttämättäjättämispäätökseen ja tehdä kassaatiovalitus, vaikka komissiolla ei ollut käytettävissään riittävän täsmällisiä ja merkityksellisiä tietoja, aiheutti väistämättä hyvin vakavaa vahinkoa asianomaisen kunnialle ja ammatilliselle maineelle.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Kolmannen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen hyväksyessään valittajan vahingonkorvauskanteen, vaikka yhtäältä 19.3.2003 päivätyn muistion Ranskan oikeusviranomaisille toimittamisen ja tuntemattomasta rikoksentekijästä tehtävää rikosilmoitusta koskevan komission päätöksen, joista ei ilmoitettu De Esteban Alonsolle, ja toisaalta henkisen kärsimyksen, johon tämä viimeksi mainittu on vedonnut, välillä ei ole syy-yhteyttä.
Pitää paikkansa, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 130 kohdassa, että se, että komissio teki Ranskan oikeusviranomaisille yksityisoikeudellisen vaatimuksen sisältävän asianomistajan rikosilmoituksen ennen OLAFin tutkimuksen päättymistä, loukkasi De Esteban Alonson kunniaa ja ammatillista mainetta ja että tämä vahinko on suoraan seurausta komission toiminnasta. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi tuomionsa seuraavassa kohdassa, että se, että OLAF toimitti mainituille oikeusviranomaisille 19.3.2003 päivätyn asianomaiseen liittyvän muistion ilman, että häntä olisi kuultu tai että hänelle olisi edes ilmoitettu asiasta, oli aiheuttanut tälle henkistä kärsimystä, joka johtui siitä, ettei hän ollut voinut puolustautua eikä ilmaista näkemystään tosiseikoista, jotka olivat hänen osaltaan toteutettujen toimien perusteena, ja että tämä henkinen kärsimys oli seurausta OLAFin lainvastaisesta toiminnasta.
Se, että De Esteban Alonson kunniaa ja ammatillista mainetta on loukattu, tai se, että hän on tuntenut epäoikeudenmukaisuuden, ahdistuneisuuden ja turhautumisen tunteita, jotka olivat valituksenalaisen tuomion 131 kohdan mukaan seurausta siitä, ettei häntä ollut kuultu, eivät kuitenkaan ole suoraa seurausta OLAFin tai komission menettelystä. On nimittäin muistutettava, että 19.3.2003 päivätyssä muistiossa ei mainittu asianomaista nimeltä eikä siitä voitu tunnistaa häntä ja että sen lisäksi, että komission rikosilmoitus ei koskenut häntä vaan tuntematonta rikoksentekijää, siinä ei myöskään mainittu häntä nimeltä. Sitä vastoin vahingot, joihin on vedottu, aiheutuivat suoraan De Esteban Alonsoa koskevasta syyteharkinnasta, josta Ranskan viranomaiset päättivät vuonna 2008, ja tämän jälkeen häntä koskeneesta oikeudenkäynnistä.
Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti, että OLAFin ja komission vuoden 2003 menettelyn ja asianomaiselle aiheutuneen henkisen kärsimyksen välillä on suora syy-yhteys.
Kolmas valitusperuste on näin ollen myös hyväksyttävä.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että valituksenalainen tuomio on kumottava.
Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostettu kanne
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan on niin, että jos unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen päätöksen, se voi ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen.
Käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen on ratkaistava asia lopullisesti, koska se on ratkaisukelpoinen.
Edellä esitetystä seuraa, että OLAF ei menetellyt lainvastaisesti päättäessään toimittaa 19.3.2003 päivätyn muistion kansallisille oikeusviranomaisille ja että komissio ei rikkonut asetuksen N:o 1073/1999 9 artiklan 4 kohtaa tehdessään 10.7.2003 näille viranomaisille yksityisoikeudellisen vaatimuksen sisältävän asianomistajan rikosilmoituksen. Kuten unionin yleinen tuomioistuin on todennut, valittaja ei myöskään osoita oikeudellisesti riittävällä tavalla, että komissio menetteli virheellisesti hakiessaan syyttämättäjättämispäätökseen muutosta Ranskan rikostuomioistuimissa ja tehdessään sen jälkeen kassaatiovalituksen.
Näin ollen ensimmäinen edellytys unionin vastuun syntymiselle – eli toimielinten moititun toiminnan lainvastaisuus – ei täyty. Kanne on näin ollen hylättävä, eikä muita unionin vastuun syntymisen edellytyksiä ole tarpeen tutkia.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jos valitus hyväksytään ja unionin tuomioistuin itse ratkaisee riidan lopullisesti, se tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
Nyt käsiteltävässä asiassa on otettava huomioon se, että valittaja on asetettu syyteharkintaan OLAFin ja komission aloittamassa rikosoikeudellisessa menettelyssä, joka kesti kahdeksan vuotta ja päättyi syyttämättäjättämispäätökseen. Näin ollen on määrättävä, että kumpikin asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä ensimmäisessä oikeusasteessa että muutoksenhakumenettelyssä.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Unionin yleisen tuomioistuimen 11.6.2019 antama tuomio De Esteban Alonso vastaan komissio (
T‑138/18
,
EU:T:2019:398
) kumotaan.

2)
Kanne asiassa T‑138/18 hylätään.

3)
Asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä ensimmäisessä oikeusasteessa että muutoksenhakumenettelyssä.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.