CELEX: 62018CJ0053
Begäran om förhandsavgörande
Marknader för finansiella instrument
Direktiv 2004/39/EG
Artiklarna 8, 23, 50 och 51
Tillämpningsområde
Finansiell rådgivare med rätt att tillhandahålla tjänster utanför företagets lokaler
Ombud som har ställning som åtalad i ett brottmål
Nationell lagstiftning enligt vilken det är möjligt att meddela tillfälligt verksamhetsförbud
Grundläggande friheter
Rent inhemsk situation
Otillämplighet

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/39/EG av den 21 april 2004 om marknader för finansiella instrument och om ändring av rådets direktiv 85/611/EEG och 93/6/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/12/EG samt upphävande av rådets direktiv 93/22/EEG (
EUT L 145, 2004, s. 1
), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2010/78/EU av den 24 november 2010 (
EUT L 331, 2010, s. 120
), särskilt artiklarna 8, 23 och 51 i direktivet, samt principer och bestämmelser i fördragen om icke-diskriminering, proportionalitet, frihet att tillhandahålla tjänster och etableringsrätt.
Begäran har framställts i ett mål mellan Antonio Pasquale Mastromartino och Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob) (den nationella företags- och börskommittén, Italien) angående huruvida Consobs beslut att tillfälligt förbjuda Antonio Pasquale Mastromartino att utöva verksamhet som finansiell rådgivare utanför företagets lokaler var lagligt.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Skälen 36 och 38 i direktivet om marknader för finansiella instrument har följande lydelse:
”(36)
Personer som tillhandahåller investeringstjänster på mer än ett värdepappersföretags vägnar bör inte betraktas som anknutna ombud utan som värdepappersföretag när de omfattas av definitionen i detta direktiv, med undantag för vissa personer som kan undantas.
…
(38)
Villkoren för att driva verksamhet utanför värdepappersföretagets egna lokaler (hemförsäljning) bör inte omfattas av detta direktiv.”
I artikel 1 i direktivet, med rubriken ”Räckvidd”, föreskrivs följande:
”1.   Detta direktiv skall tillämpas på värdepappersföretag och reglerade marknader.
2.   Följande bestämmelser skall också tillämpas på kreditinstitut som är auktoriserade enligt [Europaparlamentets och rådets] direktiv 2000/12/EG [av den 20 mars 2000 om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut (
EGT L 126, 2000, s. 1
)] när de tillhandahåller ett eller flera slag av investeringstjänster och/eller utför investeringsverksamhet …”
Artikel 4.1 leden 1, 14 och 25 i direktivet har följande lydelse:
”1.   I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
1.
värdepappersföretag
: juridisk person vars regelmässiga verksamhet eller rörelse består i att yrkesmässigt tillhandahålla en eller flera investeringstjänster till tredje part och/eller att utföra en eller flera investeringsverksamheter.
Medlemsstaterna får i definitionen av värdepappersföretag inbegripa företag som inte är juridiska personer …,
…
Om en fysisk person tillhandahåller tjänster som inbegriper innehav av penningmedel eller överlåtbara värdepapper för tredje mans räkning, får denne dock betraktas som värdepappersföretag vid tillämpningen av detta direktiv endast om han, utan att det påverkar tillämpningen av de övriga kraven i detta direktiv och i direktiv 93/6/EEG, uppfyller följande villkor:
a)
Tredje mans äganderätt till instrument och penningmedel måste vara skyddade ….
b)
Företaget måste vara underkastat regler som syftar till att övervaka företagets och dess ägares solvens.
c)
Företagets årsbokslut måste granskas ….
d)
Om företaget har endast en ägare måste denne säkerställa att investerarna skyddas om företagets verksamhet upphör till följd av hans död, arbetsoförmåga eller annan liknande omständighet.
…
14)
reglerad marknad
: ett multilateralt system som drivs och/eller leds av en marknadsplatsoperatör, vilket sammanför eller möjliggör sammanförandet av flera köp- och säljintressen i finansiella instrument från tredje man – inom systemet och i enlighet med dess icke skönsmässiga regler –, så att detta leder till avslut i finansiella instrument upptagna till handel enligt dess regler och/eller system, samt är auktoriserat och är löpande verksamt och drivs i enlighet med bestämmelserna i avdelning III.
…
25)
anknutet ombud
: en fysisk eller juridisk person som på ett enda företrätt värdepappersföretags fulla och ovillkorliga ansvar marknadsför investeringstjänster och/eller sidotjänster till kunder eller presumtiva kunder, tar emot eller vidarebefordrar instruktioner eller order som gäller investeringstjänster eller finansiella instrument från kunder, placerar finansiella instrument och/eller tillhandahåller rådgivning till kunder eller presumtiva kunder i fråga om dessa finansiella instrument eller tjänster.”
Enligt artikel 5.1 i direktivet om marknader för finansiella instrument måste varje medlemsstat kräva att ett värdepappersföretag som tillhandahåller investeringstjänster eller utför investeringsverksamhet först ska ha beviljats en auktorisation. I artikel 8 i direktivet anges på vilka villkor den behöriga myndigheten får återkalla den auktorisation som beviljats ett sådant företag.
Artikel 13 i direktivet har rubriken ”Krav på organisationen av verksamheten”. I artikel 13.2 föreskrivs följande:
”Varje värdepappersföretag skall fastställa såväl riktlinjer och förfaranden i den omfattning som erfordras för att sörja för att företaget, inklusive dess chefer, anställda och anknutna ombud, respekterar sina förpliktelser enligt bestämmelserna i detta direktiv som lämpliga bestämmelser för dessa personers privata transaktioner.”
Artikel 23 i direktivet om marknader för finansiella instrument, med rubriken ”Krav på värdepappersföretag som utnämner anknutna ombud”, har följande lydelse:
”1.   Medlemsstaterna får besluta att tillåta att värdepappersföretagen utser anknutna ombud för att marknadsföra företagets tjänster, genomföra affärer eller ta emot instruktioner eller order från kunder eller presumtiva kunder och vidarebefordra dem, placera finansiella instrument samt tillhandahålla rådgivning i fråga om finansiella instrument och tjänster som erbjuds av samma värdepappersföretag.
2.   Medlemsstaterna skall kräva att värdepappersföretag som beslutar att utse anknutna ombud förblir fullt och villkorslöst ansvariga för varje handling eller underlåtenhet från det anknutna ombudets sida när detta handlar på företagets vägnar. Medlemsstaterna skall kräva att värdepappersföretagen ser till att det anknutna ombudet när det tar kontakt med, eller innan det arbetar med, en kund eller presumtiv kund upplyser denne om sina handlingsbefogenheter och om vilket företag det företräder.
…
Medlemsstaterna skall kräva att värdepappersföretagen övervakar sina anknutna ombuds verksamhet så att det säkerställs att värdepappersföretagen fortfarande följer detta direktiv när de är verksamma genom anknutna ombud.
3.   Medlemsstater som beslutar att tillåta att värdepappersföretag utser anknutna ombud ska upprätta ett offentligt register. Anknutna ombud ska införas i det offentliga registret i den medlemsstat där de har sitt driftsställe. …
…
Medlemsstaterna skall se till att anknutna ombud endast införs i det offentliga registret om det har kunnat fastställas att deras vandel är tillräckligt god och att de har tillräckliga allmänna, ekonomiska och fackinriktade kunskaper för att kunna ge fullständig och korrekt information om varje föreslagen tjänst till kunder eller presumtiva kunder.
…
4.   Medlemsstaterna skall kräva att värdepappersföretag som utser anknutna ombud vidtar lämpliga åtgärder för att undvika all negativ inverkan som det anknutna ombudets verksamhet som inte omfattas av detta direktiv kan ha på den verksamhet som det anknutna ombudet utför på värdepappersföretagets vägnar.
…
5.   Medlemsstaterna skall kräva att värdepappersföretagen inte utser andra anknutna ombud än dem som är införda i de offentliga register som avses i punkt 3.
6.   Medlemsstaterna får skärpa kraven i denna artikel eller lägga till andra krav för anknutna ombud som är registrerade inom deras jurisdiktion.”
Enligt artikel 50.1 och 50.2 g i direktivet ska de behöriga myndigheterna få alla tillsyns- och utredningsbefogenheter som de behöver för att utföra sina uppgifter. Dessa befogenheter ska utövas i enlighet med nationell rätt och omfatta åtminstone, bland annat, rätten att ”begära tillfälligt förbud mot yrkesverksamhet”.
Artikel 51 i direktivet har rubriken ”Administrativa sanktioner”. I artikel 51.1 föreskrivs följande:
”Utan att det påverkar förfarandena för återkallande av auktorisation eller medlemsstaternas rätt att besluta om straffrättsliga sanktioner skall medlemsstaterna i enlighet med sin nationella lagstiftning sörja för att lämpliga administrativa åtgärder kan vidtas mot, eller administrativa sanktioner beslutas för, ansvariga personer, när bestämmelser som antagits vid genomförandet av detta direktiv inte har följts. Medlemsstaterna skall se till att sådana åtgärder är effektiva, proportionerliga och avskräckande.”
Italiensk rätt
Artikel 31.1 och 31.2 i decreto legislativo n. 58 – Testo unico delle disposizioni in materia di intermediazione finanziaria, ai sensi degli articoli 8 e 21 della legge 6 febbraio 1996, n. 52 (lagstiftningsdekret nr 58 med konsoliderade bestämmelser för finansiell verksamhet i den mening som avses i artiklarna 8 och 21 i lag nr 52 av den 6 februari 1996) av den 24 februari 1998 (ordinarie tillägg till GURI nr 71 av den 26 mars 1998) (nedan kallat lagstiftningsdekret nr 58) har följande lydelse:
”1.   För att bedriva verksamhet utanför företagets lokaler ska enheter som har rätt att göra detta använda sig av ekonomiska rådgivare utanför företaget. …
2.   En finansiell rådgivares verksamhet utanför företagets lokaler ska uteslutande utföras i en enda bemyndigad enhets intresse. Den ekonomiska rådgivaren som utövar verksamhet utanför företagets lokaler ska bedriva marknadsföring och utföra investeringstjänster och/eller sidotjänster för kunder eller presumtiva kunder, ta emot och vidarebefordra instruktioner eller order som gäller investeringstjänster eller finansiella instrument från kunder, marknadsföra och placera finansiella instrument och/eller tillhandahålla rådgivning till kunder eller presumtiva kunder i fråga om dessa finansiella instrument eller tjänster. …”
I enlighet med artikel 55.2 i lagstiftningsdekret nr 58 får Consob, i form av en säkerhetsåtgärd, besluta om förbud för en finansiell rådgivare att under en period om högst ett år utöva verksamhet utanför företagets lokaler, i synnerhet om han eller hon har ställning som åtalad enligt artikel 60 i straffprocesslagen i samband med de brott som avses i artikel 55.2.
Artikel 111.2 i regolamento recante norme di attuazione del decreto legislativo 24 febbraio 1998, n. 58 in materia di intermediari (föreskrifter om genomförande av lagstiftningsdekret nr 58 av den 24 februari 1998 med avseende på förmedlare), som antogs av Consob genom beslut nr 16190 av den 29 oktober 2007, har följande lydelse:
”Consob ska, innan den eventuellt beslutar om en sådan säkerhetsåtgärd som avses i artikel 55.2 i [lagstiftningsdekret nr 58], inom ramen för sin befogenhet enligt lag, bedöma de omständigheter som ligger till grund för att den finansiella rådgivaren som utövar verksamhet utanför företagets lokaler … är åtalad för något av de brott som anges i nämnda bestämmelse och i detta sammanhang bland annat beakta vilket slags brott det är fråga om och om de aktuella omständigheterna kan anses vara till förfång för de specifika intressen som aktualiseras i samband med verksamheten som finansiell rådgivare utanför företagets lokaler.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Antonio Pasquale Mastromartino arbetar som finansiell rådgivare med rätt att tillhandahålla tjänster utanför företagets lokaler. Genom beslut av den 11 november 2015, grundat på artikel 55.2 i lagstiftningsdekret nr 58, ålade Consob honom ett tillfälligt förbud att utöva denna verksamhet för en period om ett år, med motiveringen att han var åtalad i ett brottmål.
Antonio Pasquale Mastromartino överklagade detta beslut till Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionala förvaltningsdomstolen i Lazio, Italien). Inför den domstolen har han bland annat gjort gällande att artikel 55.2 i lagstiftningsdekret nr 58 – som utgjorde den rättsliga grunden för det tillfälliga förbud att utöva verksamhet som finansiell rådgivare som är aktuellt i det nationella målet – är oförenlig med bestämmelserna i direktivet om marknader för finansiella instrument. Vidare anser han att Consobs vida befogenhet enligt nationell lagstiftning att företa en skönsmässig bedömning i syfte att ålägga ett sådant tillfälligt förbud strider mot de principer om öppenhet och objektivitet som EU-domstolen har slagit fast i sin praxis angående de grundläggande friheterna.
Consob har bestritt denna argumentation med motiveringen, bland annat, att nämnda direktiv inte är tillämpligt i det nationella målet.
Mot denna bakgrund beslutade Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionala förvaltningsdomstolen i Lazio) att vilandeförklara målen och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Har begreppet anknutet ombud (tied agent) harmoniserats genom [direktivet om marknader för finansiella instrument] och, i så fall, i vilka avseenden?
2)
Utgör [direktivet om marknader för finansiella instrument], särskilt artiklarna 8, 23 och 51 i direktivet, samt principer och bestämmelser i fördragen rörande icke-diskriminering, proportionalitet, frihet att tillhandahålla tjänster och etableringsfrihet, hinder för sådana nationella bestämmelser, som dem som återfinns i artikel 55.2 i [lagstiftningsdekret nr 58], i ändrad lydelse, och artikel 111.2 i [Consobs beslut nr 16190 av den 29 oktober 2007 om föreskrifter för genomförande av lagstiftningsdekret nr 58 av den 24 februari 1998 med avseende på förmedlare], enligt vilka
a)
det är tillåtet att efter en ’skönsmässig bedömning’ förbjuda ett ’anknutet ombud’ (finansiell rådgivare med rätt att tillhandahålla tjänster utanför företagets lokaler) att utöva sin verksamhet, på grundval av omständigheter som inte inbegriper bristande vandel, såsom den definierats i nationell rätt, och inte heller avser iakttagande av bestämmelserna om genomförande av direktivet,
b)
det är tillåtet att, efter en skönsmässig bedömning och för en period som uppgår till högst ett år, förbjuda ett ’anknutet ombud’ (finansiell rådgivare med rätt att tillhandahålla tjänster utanför företagets lokaler) att utöva sin verksamhet, inom ramen för ett förfarande som har till syfte att undvika de ’störningar’ som kan följa av att den aktuella personen är inblandad i ett brottmålsförfarande, som normalt sett pågår under en betydligt längre tid än ett år?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den hänskjutande domstolen har ställt sina frågor, som bör prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida direktivet om marknader för finansiella instrument, särskilt artiklarna 8, 23, 50 och 51 i detta, bestämmelserna i EUF-fördraget avseende etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster samt principerna om icke-diskriminering och proportionalitet, ska tolkas så, att de utgör hinder för ett tillfälligt förbud mot att utöva verksamhet som finansiell rådgivare utanför företagets lokaler, såsom det förbud som är aktuellt i målet vid den nationella domstolen.
Direktivet om marknader för finansiella instrument
I syfte att kunna besvara dessa frågor ska det först fastställas huruvida ett sådant förbud omfattas av tillämpningsområdet för direktivet om marknader för finansiella instrument.
Enligt artikel 1.1 i direktivet om marknader för finansiella instrument ska direktivet tillämpas på värdepappersföretag och reglerade marknader. Enligt artikel 1.2 ska vissa bestämmelser i direktivet också tillämpas på kreditinstitut som är auktoriserade enligt direktiv 2000/12 när de tillhandahåller ett eller flera slag av investeringstjänster och/eller utför investeringsverksamhet.
Eftersom det tillfälliga förbud mot att utöva verksamhet som ”finansiell rådgivare med rätt att tillhandahålla tjänster utanför företagets lokaler” som är aktuellt i det nationella målet i vart fall inte avser förvaltningen av en reglerad marknad i den mening som avses i artikel 4.1 led 14 i direktivet om marknader för finansiella instrument och inte rör ett sådant kreditinstitut, uppkommer endast frågan om en sådan rådgivare omfattas av begreppet ”värdepappersföretag” i den mening som avses i detta direktiv.
Enligt artikel 4.1 led 1 första stycket i direktivet avser detta begrepp juridiska personer vars regelmässiga verksamhet eller rörelse består i att yrkesmässigt tillhandahålla en eller flera investeringstjänster till tredje part och/eller att utföra en eller flera investeringsverksamheter. Visserligen kan även en fysisk person, på de villkor som anges i artikel 4.1 led 1 andra och tredje styckena, betraktas som ett värdepappersföretag, men detta gäller inte när denna person agerar på ett enda värdepappersföretags ansvar och för dess räkning.
En sådan person utgör inte ett ”värdepappersföretag” i den mening som avses i artikel 4.1 led 1 i direktivet om marknader för finansiella instrument, utan omfattas i stället av begreppet ”anknutet ombud” i den mening som avses i artikel 4.1 led 25. I denna sistnämnda bestämmelse definieras ett ”anknutet ombud” som ”en fysisk eller juridisk person som på ett enda företrätt värdepappersföretags fulla och ovillkorliga ansvar marknadsför investeringstjänster och/eller sidotjänster till kunder eller presumtiva kunder, tar emot eller vidarebefordrar instruktioner eller order som gäller investeringstjänster eller finansiella instrument från kunder, placerar finansiella instrument och/eller tillhandahåller rådgivning till kunder eller presumtiva kunder i fråga om dessa finansiella instrument eller tjänster”.
Det framgår av artikel 4.1 leden 1 och 25 i detta direktiv att det i direktivet görs en klar skillnad mellan begreppen ”värdepappersföretag” och ”anknutet ombud”, varvid detta sistnämnda begrepp i huvudsak kännetecknas av att det anknutna ombudet agerar på ett enda värdepappersföretags ansvar och för dess räkning. I skäl 36 i detta direktiv anges i detta sammanhang att ”[p]ersoner som tillhandahåller investeringstjänster på mer än ett värdepappersföretags vägnar [inte bör] betraktas som anknutna ombud utan som värdepappersföretag”.
Även om det uteslutande ankommer på den hänskjutande domstolen att uttala sig om vem som ska anses utgöra en ”finansiell rådgivare med rätt att tillhandahålla tjänster utanför företagets lokaler”, med ledning av de faktiska omständigheterna i det mål denna domstol har att pröva, så är EU-domstolen dock behörig att fastställa de kriterier som den hänskjutande domstolen ska tillämpa vid denna prövning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 november 2017, Robeco Hollands Bezit m.fl.,
C‑658/15
,
EU:C:2017:870
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Av beslutet om hänskjutande framgår att en ”finansiell rådgivare med rätt att tillhandahålla tjänster utanför företagets lokaler”, i den mening som avses i den nationella lagstiftning som är relevant i det nationella målet, marknadsför och tillhandahåller, bland annat, investeringstjänster och/eller sidotjänster samt investeringsrådgivning till kunder eller presumtiva kunder, uteslutande i ett enda värdepappersföretags intresse. Det förefaller således som om en sådan rådgivare, med hänsyn till de uppgifter han eller hon utför, ska betraktas som ett ”anknutet ombud” i den mening som avses i artikel 4.1 led 25 i direktivet om marknader för finansiella instrument, och inte som ett ”värdepappersföretag” i den mening som avses i artikel 25.1 led 1.
Frågan är härefter huruvida artiklarna 8, 23 och 51 i direktivet om marknader för finansiella instrument, som den nationella domstolen har hänvisat till, är tillämpliga i det nationella målet. Det ska först och främst påpekas att det i artikel 8 i direktivet föreskrivs på vilka villkor de behöriga myndigheterna får återkalla ett värdepappersföretags auktorisation, vilken medlemsstaterna är skyldiga att kräva för att ett sådant företag ska kunna tillhandahålla investeringstjänster eller bedriva investeringsverksamhet. Enligt direktivet krävs det dock inte att ett anknutet ombud först beviljas en auktorisation för att denne ska kunna bedriva sin verksamhet, vilket innebär att det tillfälliga förbud mot att utöva verksamhet som ”finansiell rådgivare med rätt att tillhandahålla tjänster utanför företagets lokaler” som är aktuellt i det nationella målet inte omfattas av artikel 8.
Vidare, och såsom kommissionen har påpekat i sitt skriftliga yttrande, reglerar artikel 23 i direktivet om marknader för finansiella instrument inte anknutna ombuds verksamhet i sig, utan den reglerar på vilka villkor värdepappersföretag kan använda sig av sådana ombud. Det anges särskilt i artikel 23.2 tredje stycket i direktivet, jämförd med artikel 13.2 i direktivet, att värdepappersföretag ska fastställa riktlinjer, förfaranden och kontroller för att säkerställa att de själva respekterar de förpliktelser som föreskrivs i direktivet när de är verksamma genom anknutna ombud, utan att fastställa de villkor som ska gälla för dessa ombud när de utövar sin verksamhet.
På samma sätt är kravet på att införa de anknutna ombuden i ett offentligt register, såsom följer av artikel 23.3 och 23.5 i direktivet om marknader för finansiella instrument, utformat som ett villkor som värdepappersföretagen ska uppfylla för att kunna använda sig av sådana ombud. Det kan även påpekas att en sådan registrering förutsätter att den införda personen, bland annat, har tillräckligt god vandel. Enligt vad som uppges i begäran om förhandsavgörande grundade sig det verksamhetsförbud som är aktuellt i det nationella målet inte på att Antonio Pasquale Mastromartino påstods ha en bristande vandel, utan på att han var åtalad i ett brottmål.
Dessutom reglerar artikel 23 i direktivet om marknader för finansiella instrument inte de villkor enligt vilka nationella myndigheter tillfälligt får förbjuda ett anknutet ombud att bedriva verksamhet. I detta hänseende anges uttryckligen i artikel 23.6 att medlemsstaterna får skärpa kraven i denna artikel 23 eller lägga till andra krav för anknutna ombud som är registrerade inom deras jurisdiktion. Sådana krav kan bland annat avse ett tillfälligt förbud.
Detta tillfälliga förbud omfattas inte heller av artikel 50 i direktivet om marknader för finansiella instrument. Även om de behöriga myndigheterna, enligt artikel 50.1 och 50.2 g i direktivet, har rätt att begära tillfälligt förbud mot yrkesverksamhet, så framgår det nämligen av övervägandena ovan att detta direktiv inte reglerar de anknutna ombudens verksamhet. Det preciseras bland annat i skäl 38 i direktivet att detta inte omfattar villkoren för att driva verksamhet utanför värdepappersföretags egna lokaler. Det tillfälliga förbud som är aktuellt i det nationella målet avser emellertid särskilt den verksamhet som finansiella rådgivare utövar ”utanför företagets lokaler”, vilken inte omfattas av direktivet om marknader för finansiella instrument.
Slutligen föreskrivs det i artikel 51.1 i detta direktiv att medlemsstaterna ska föreskriva om lämpliga administrativa sanktioner för personer som är ansvariga för en överträdelse av de bestämmelser som har antagits i enlighet med direktivet. Av begäran om förhandsavgörande framgår emellertid att de omständigheter som låg till grund för det tillfälliga förbud mot att utöva verksamhet som ”finansiell rådgivare med rätt att tillhandahålla tjänster utanför företagets lokaler” som är aktuellt i det nationella målet, inte har något samband med en överträdelse av de bestämmelser genom vilka direktivet införlivats. Det rör sig således om omständigheter på vilka artikel 51.1 inte är tillämplig.
Det tillfälliga förbudet mot att bedriva verksamhet som ”finansiell rådgivare med rätt att tillhandahålla tjänster utanför företagets lokaler” som är aktuellt i målet vid den nationella domstolen omfattas således inte av direktivet om marknader för finansiella instrument. Det ankommer emellertid på den hänskjutande domstolen att kontrollera detta mot bakgrund av omständigheterna i det nationella målet. Med förbehåll för denna kontroll är direktivet inte relevant för frågan om detta förbud.
Bestämmelserna i EUF-fördraget om etableringsfrihet och frihet att tillhandahålla tjänster samt principerna om icke-diskriminering och proportionalitet
EUF-fördragets bestämmelser om etableringsfrihet och frihet att tillhandahålla tjänster är inte tillämpliga på en situation som i alla avseenden är begränsad till en och samma medlemsstat (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 november 2016, Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 14 november 2018, NKBM,
C‑215/17
,
EU:C:2018:901
, punkt
).
Det kan i detta hänseende påpekas att det i begäran om förhandsavgörande har framställts frågeställningar som avser huruvida ett tillfälligt förbud mot att bedriva verksamhet som ”finansiell rådgivare med rätt att tillhandahålla tjänster utanför företagets lokaler”, såsom det som är aktuellt i det nationella målet, är förenligt med de grundläggande friheterna, vilka den hänskjutande domstolen tycks anse vara tillämpliga i den situation som är aktuell i det nationella målet, med hänsyn bland annat till de verkningar ett sådant förbud kan få med avseende på den berörda rådgivarens verksamhet, oavsett om denna verksamhet är gränsöverskridande eller inte.
Även om det inte direkt kan uteslutas att en nationell lagstiftning som är tillämplig utan åtskillnad på en sådan rådgivares interna och gränsöverskridande verksamhet, beroende på omständigheterna i det enskilda fallet kan få verkningar som inte i alla avseenden är begränsade till en enda medlemsstat, har EU-domstolen redan slagit fast att den, i ett sådant fall, inte – utan några andra uppgifter från den hänskjutande domstolen än att denna nationella lagstiftning är tillämplig utan åtskillnad – kan anse att en begäran om förhandsavgörande som avser EUF-fördragets bestämmelser om de grundläggande friheterna är nödvändig för att lösa den tvist som handläggs vid den nationella domstolen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 november 2016, Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, punkterna
och
, och dom av den 14 november 2018, NKBM,
C‑215/17
,
EU:C:2018:901
, punkterna
–
).
I det aktuella fallet innehåller begäran om förhandsavgörande dock inte någon konkret uppgift som gör det möjligt att upprätta en koppling mellan sakfrågan eller omständigheterna i målet vid den nationella domstolen och Antonio Pasquale Mastromartinos utövande, om så potentiellt, av grundläggande friheter som garanteras i artiklarna 49 och 56.
Dessutom, även om Antonio Pasquale Mastromartino i sina skriftliga yttranden har betonat de konsekvenser som ett tillfälligt förbud mot att utöva verksamhet som ”finansiell rådgivare med rätt att tillhandahålla tjänster utanför företagets lokaler”, såsom det som är i fråga i det nationella målet, skulle kunna ha, på ett helt abstrakt sätt, på möjligheten att utöva denna verksamhet i hela unionen, så framgår det dock inte av hans yttranden att sådana konsekvenser är av betydelse för att avgöra det nationella målet.
De grundläggande friheter som garanteras genom artiklarna 49 och 56 FEUF är därför inte tillämpliga på ett tillfälligt förbud mot att bedriva verksamhet som ”finansiell rådgivare med rätt att tillhandahålla tjänster utanför företagets lokaler”, såsom det som är aktuellt i det nationella målet, och påverkar därför inte detta förbud.
Mot bakgrund av dessa överväganden ska de frågor som ställts besvaras enligt följande. Direktivet om marknader för finansiella instrument, särskilt artiklarna 8, 23, 50 och 51 i direktivet, artiklarna 49 och 56 FEUF samt principerna om icke-diskriminering och proportionalitet, ska tolkas så, att ett tillfälligt förbud mot att utöva verksamhet som finansiell rådgivare med rätt att tillhandahålla tjänster utanför företagets lokaler, i en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet, inte omfattas av tillämpningsområdet för vare sig detta direktiv, artiklarna 49 och 56 FEUF eller principerna om icke-diskriminering och proportionalitet. I en sådan situation utgör artiklarna 8, 23, 50 och 51 i detta direktiv, artiklarna 49 och 56 FEUF och principerna om icke-diskriminering och proportionalitet inte hinder för ett sådant förbud.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/39/EG av den 21 april 2004 om marknader för finansiella instrument och om ändring av rådets direktiv 85/611/EEG och 93/6/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/12/EG samt upphävande av rådets direktiv 93/22/EEG, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2010/78/EU av den 24 november 2010, särskilt artiklarna 8, 23, 50 och 51 i direktivet, artiklarna 49 och 56 FEUF samt principerna om icke-diskriminering och proportionalitet, ska tolkas så, att ett tillfälligt förbud mot att utöva verksamhet som finansiell rådgivare med rätt att tillhandahålla tjänster utanför företagets lokaler, i en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet, inte omfattas av tillämpningsområdet för vare sig detta direktiv, artiklarna 49 och 56 FEUF eller principerna om icke-diskriminering och proportionalitet. I en sådan situation utgör artiklarna 8, 23, 50 och 51 i detta direktiv, artiklarna 49 och 56 FEUF och principerna om icke-diskriminering och proportionalitet inte hinder för ett sådant förbud.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: italienska.