CELEX: 62020CJ0484
Predhodno odločanje
Varstvo potrošnikov
Direktiva (EU) 2015/2366
Plačilne storitve
Člen 62(4)
Nadomestila, ki se uporabljajo
Člen 107(1)
Popolna harmonizacija
Člen 115(1) in (2)
Prenos in uporaba
Naročnina za kabelsko televizijo in za dostop do interneta
Pogodbe za nedoločen čas, sklenjene pred datumom prenosa te direktive
Nadomestila, ki se uporabljajo za plačilne transakcije brez dovoljenja za direktno bremenitev, ki so se začele opravljati po tem datumu

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 62(4) Direktive (EU) 2015/2366 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2015 o plačilnih storitvah na notranjem trgu, spremembah direktiv 2002/65/ES, 2009/110/ES ter 2013/36/EU in Uredbe (EU) št. 1093/2010 ter razveljavitvi Direktive 2007/64/ES (
UL 2015, L 337, str. 35
, in popravek v
UL 2018, L 102, str. 97
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Vodafone Kabel Deutschland GmbH (v nadaljevanju: Vodafone) in Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale Bundesverband e. V. (zvezno združenje uradov in združenj za varstvo potrošnikov, Nemčija) (v nadaljevanju: zvezno združenje) glede zaračunavanja pavšalnega zneska za uporabo nekaterih plačilnih instrumentov za izvrševanje plačilnih transakcij, ki izhajajo iz pogodb, sklenjenih med družbo Vodafone in potrošniki.
Pravni okvir
Pravo Unije
V uvodnih izjavah 6, 53 in 66 Direktive 2015/2366 je navedeno:
„(6)
Treba bi bilo vzpostaviti nova pravila za zapolnitev regulativnih vrzeli, ob hkratnem zagotavljanju večje pravne jasnosti in dosledne uporabe zakonodajnega okvira po vsej Uniji. Obstoječim in novim udeležencem na trgu bi bilo treba zagotoviti enakovredne pogoje poslovanja, s katerimi bi omogočili, da novi načini plačevanja dosežejo širši trg, ter zagotovili visoko raven varstva potrošnikov pri uporabi teh plačilnih storitev po vsej Uniji. […]
[…]
(53)
Ker potrošniki in podjetja niso v enakem položaju, ne potrebujejo enake stopnje zaščite. Čeprav je pomembno pravice potrošnikov zaščititi z določbami, od katerih s pogodbo ni mogoče odstopati, je primerno, da se podjetjem in organizacijam dovoli drugačen dogovor, kadar ne poslujejo s strankami. […] V vsakem primeru bi morale nekatere temeljne določbe te direktive vedno veljati ne glede na status uporabnika.
[…]
(66)
Različne nacionalne prakse glede zaračunavanja nadomestil za uporabo določenega plačilnega instrumenta (v nadaljnjem besedilu: zaračunavanje doplačil) so povzročile izjemno raznolikost trga plačil v Uniji in veliko zmede pri potrošnikih, zlasti na področju e-trgovine in čezmejnih plačil. […] Poleg tega v prid pregleda praks zaračunavanja doplačil govori tudi dejstvo, da so v Uredbi (EU) 2015/751 [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2015 o medbančnih provizijah za kartične plačilne transakcije (
UL 2015, L 123, str. 1
)] določena pravila za medbančne provizije za kartična plačila. […] Zato bi morale države članice preučiti možnost, da bi prejemnikom plačila preprečile, da zahtevajo nadomestila za uporabo plačilnih instrumentov, za katere se medbančne provizije urejajo v okviru poglavja II Uredbe (EU) 2015/751.“
Člen 4 te direktive, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
5.
,plačilna transakcija‘ pomeni dejanje pologa, prenosa ali dviga sredstev, ki ga odredi plačnik ali v njegovem imenu prejemnik plačila neodvisno od osnovnih obveznosti med plačnikom in prejemnikom plačila;
[…]
8.
,plačnik‘ pomeni fizično ali pravno osebo, ki je imetnik plačilnega računa in odredi plačilni nalog v breme plačilnega računa, ali, če plačilni račun ne obstaja, fizično ali pravno osebo, ki izda plačilni nalog;
9.
,prejemnik plačila‘ pomeni fizično ali pravno osebo, ki je predvideni prejemnik sredstev, ki so predmet plačilne transakcije;
10.
,uporabnik plačilnih storitev‘ pomeni fizično ali pravno osebo, ki uporablja plačilne storitve kot plačnik ali prejemnik plačila ali oboje;
[…]
13.
,plačilni nalog‘ pomeni navodilo plačnika ali prejemnika plačila svojemu ponudniku plačilnih storitev, s katerim zahteva izvršitev plačilne transakcije;
14.
,plačilni instrument‘ pomeni osebno napravo oziroma naprave in/ali niz postopkov, ki so dogovorjeni med uporabnikom plačilnih storitev in ponudnikom plačilnih storitev, ki se uporablja za odreditev plačilnega naloga;
[…]
20.
,potrošnik‘ pomeni fizično osebo, ki pri pogodbah o plačilnih storitvah iz te direktive deluje zunaj področja svoje trgovske, poslovne ali poklicne dejavnosti;
[…]“
Člen 62 navedene direktive, naslovljen „Nadomestila, ki se uporabljajo“, v odstavkih od 3 do 5 določa:
„3.   Ponudnik plačilnih storitev prejemniku plačila ne sme preprečiti, da od plačnika zahteva plačilo nadomestila ali da mu ponudi znižanje ali drugo spodbudo za uporabo določenega plačilnega instrumenta. Zaračunana nadomestila ne smejo preseči neposrednih stroškov, ki jih ima prejemnik plačila zaradi uporabe določenega plačilnega instrumenta.
4.   Države članice v vsakem primeru zagotovijo, da prejemnik plačila ne zahteva nadomestil za uporabo plačilnih instrumentov, za katere poglavje II Uredbe (EU) 2015/751 določa uporabo medbančnih provizij, in za tiste plačilne storitve, za katere se uporablja Uredba (EU) št. 260/2012 [ Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. marca 2012 o uvajanju tehničnih in poslovnih zahtev za kreditne prenose in direktne bremenitve v eurih in o spremembi Uredbe (ES) št. 924/2009 (
UL 2012, L 94, str. 22
)].
5.   Države članice lahko zaradi potrebe po spodbujanju konkurenčnosti in uporabe učinkovitih plačilnih instrumentov prepovedo ali omejijo pravico prejemnika plačila do zaračunavanja.“
Člen 107 te direktive, naslovljen „Popolna harmonizacija“, v odstavku 1 določa:
„Brez poseganja v […] člen 62(5) […], če ta direktiva vsebuje harmonizirane določbe, države članice ne ohranijo ali uvedejo drugih določb, razen tistih, določenih v tej direktivi.“
Člen 115 Direktive 2015/2366, naslovljen „Prenos“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Države članice sprejmejo in objavijo predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, pred 13. januarjem 2018. […]
2.   Države članice te predpise uporabljajo od 13. januarja 2018.
[…]“
Nemško pravo
Člen 270a Bürgerliches Gesetzbuch (civilni zakonik) v različici, ki se uporablja od 13. januarja 2018 (v nadaljevanju: BGB), določa:
„Dogovor, v skladu s katerim se dolžniku naloži plačilo nadomestila za uporabo direktne obremenitve po osnovni shemi SEPA [(enotno območje plačil v eurih)], direktne obremenitve po medpodjetniški shemi SEPA, kreditnega plačila SEPA ali plačilne kartice, ni veljaven. Prvi stavek velja za uporabo plačilnih kartic le pri plačilnih transakcijah, ki zajemajo potrošnike, za katere se uporablja poglavje II [Uredbe 2015/751].“
Člen 229(45) Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuche (uvodni zakon k civilnemu zakoniku) (v nadaljevanju: EGBGB) določa:
„(1)   Za obligacijska razmerja, katerih predmet je opravljanje plačilnih transakcij in ki so nastala po 13. januarju 2018, se uporabljata samo BGB in člen 248 [tega zakona] v različici, ki velja od 13. januarja 2018.
(2)   Za obligacijska razmerja, katerih predmet je opravljanje plačilnih transakcij in ki so nastala pred 13. januarjem 2018, se uporabljata BGB in člen 248 [tega zakona] v različici, ki je veljala do 13. januarja 2018, če v odstavkih 3 in 4 ni določeno drugače.
(3)   Če se je opravljanje plačilne transakcije pri obligacijskem razmerju v smislu odstavka 2 začelo šele po 13. januarju 2018, se za to plačilno transakcijo uporabljata samo BGB in člen 248 [tega zakona] v različici, ki velja od 13. januarja 2018.
[…]
(5)   Člen 270a BGB se uporablja za vsa obligacijska razmerja, ki so nastala po 13. januarju 2018.“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Družba Vodafone je operater kabelskega omrežja in ponudnik internetnega dostopa, ki svoje dejavnosti opravlja na nemškem ozemlju. Družba Vodafone pri svojih pogodbah od prenosa Direktive 2366/2366 v nemško pravo 13. januarja 2018 razlikuje med pogodbami za telekomunikacijske in kabelske storitve, sklenjenimi pred tem datumom, in pogodbami za telekomunikacijske in kabelske storitve, sklenjenimi po navedenem datumu. Ta operater za prvo kategorijo pogodb na podlagi splošnega pogodbenega pogoja strankam, ki ga ne pooblastijo za direktno obremenitev svojega bančnega računa, ampak račune plačujejo same, z nakazilom SEPA, zaračunava pavšalni znesek, imenovan „
Selbstzahlerpauschale
“ (pavšal za samoplačnike), v višini 2,50 EUR za vsako plačilno transakcijo. Tega pogoja pa ni več v ceniku, ki se uporablja za drugo kategorijo pogodb.
Družba Vodafone meni, da je navedeni pogoj upravičena uporabiti za plačilne transakcije, ki se opravljajo na podlagi pogodb, sklenjenih pred 13. januarjem 2018, in torej ta pavšal za te transakcije zaračunavati tudi po tem datumu. Po mnenju tega operaterja prepoved zaračunavanja dodatnih nadomestil na podlagi člena 270a BGB velja samo za pogodbe za nedoločen čas, ki so sklenjene po 13. januarju 2018. Ker naj bi se člen 229(45), točka 5, EGBGB skliceval na nastanek obveznosti od 13. januarja 2018, člena 270a BGB ni mogoče retroaktivno uporabiti za pogodbe, sklenjene pred tem datumom, tudi če so se plačilne transakcije, ki temeljijo na teh pogodbah, začele opravljati šele po navedenem datumu.
Zvezno združenje trdi, da prepoved iz člena 270a BGB, da se od 13. januarja 2018 zaračunavajo dodatna nadomestila, velja tudi za plačilne transakcije, ki so se začele opravljati po tem datumu, za izvrševanje pogodb, sklenjenih pred tem datumom, saj je namen člena 62(4) Direktive 2015/2366 določiti enake pogoje na notranjem trgu plačilnih storitev na dan 13. januarja 2018. Poleg tega naj bi bilo treba prehodno določbo iz člena 229(45) EGBGB v skladu s točko 3 tega odstavka razlagati tako, da se od 13. januarja 2018 nova ureditev uporablja za vse plačilne transakcije, ki so se začele opravljati po tem datumu, vključno s tistimi, ki temeljijo na pogodbah, sklenjenih pred navedenim datumom.
V teh okoliščinah je zvezno združenje vložilo tožbo, s katero je predlagalo, naj družba Vodafone za vse plačilne transakcije, ki so se začele opravljati po 13. januarju 2018, preneha zaračunavati pavšalni znesek za plačilo, ki ga opravi stranka sama, in je s svojimi predlogi uspela.
Oberlandesgericht München (višje deželno sodišče v Münchnu, Nemčija), pri katerem je družba Vodafone vložila pritožbo, se nagiba k mnenju, da se člen 270a BGB, s katerim je bil v nemško pravo prenesen člen 62(4) Direktive 2015/2366, uporablja tudi, kadar je pogodbena obveznost, ki je podlaga za plačilne transakcije, nastala pred 13. januarjem 2018, te transakcije, ki zapadejo v plačilo periodično, praviloma mesečno, pa so se začele opravljati šele po tem datumu.
To sodišče namreč meni, da v Uniji od 13. januarja 2018 in neodvisno od datuma sklenitve pogodb za nedoločen čas velja enotna ureditev nadomestil za trg plačilnih sredstev, tako da prepoved zaračunavanja dodatnih nadomestil iz te določbe velja tudi za pogodbe za nedoločen čas, sklenjene pred 13. januarjem 2018.
Navedeno sodišče tudi poudarja, da člen 229(45), točka 5, EGBGB, ki se sklicuje le na nastanek pogodbene obveznosti, medtem ko se Direktiva 2015/2366 nanjo ne nanaša, povzroča dvom o polni uporabi prepovedi zaračunavanja dodatnih nadomestil za plačilne transakcije, ki so se začele opravljati po 13. januarju 2018, kadar je pogodbena obveznost, ki je podlaga za to transakcijo, nastala pred tem datumom.
V teh okoliščinah je Oberlandesgericht München (višje deželno sodišče v Münchnu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člen 62(4) [Direktive 2015/2366] razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi ali praksi, ki v obliki prehodne določbe pri trajnih pogodbenih razmerjih, ki zajemajo potrošnike, prepoved nadomestil za uporabo plačilnih instrumentov in plačilnih storitev v skladu z ustrezno nacionalno določbo za prenos določata le, če je osnovno obligacijsko razmerje nastalo po 13. januarju 2018, ne pa če je to obligacijsko razmerje nastalo pred 13. januarjem 2018 in so se (druge) plačilne transakcije začele opravljati šele po 13. januarju 2018?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 62(4) Direktive 2015/2366 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi ali praksi, v skladu s katero se v okviru pogodb za nedoločen čas, sklenjenih s potrošniki, prepoved zaračunavanja nadomestil za uporabo plačilnih instrumentov in plačilnih storitev iz te določbe uporablja le za plačilne transakcije, ki so se začele opravljati na podlagi pogodb, ki so bile sklenjene po 13. januarju 2018, tako da se ta nadomestila še naprej zaračunavajo za plačilne transakcije, ki so se začele opravljati po tem datumu na podlagi izpolnjevanja pogodb za nedoločen čas, ki so bile sklenjene pred tem datumom.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo in cilje, ki se uresničujejo z ureditvijo, katere del je (sodbi z dne 13. oktobra 2016, Mikołajczyk,
C‑294/15
,
EU:C:2016:772
, točka
, in z dne 26. januarja 2021, Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie,
C‑16/19
,
EU:C:2021:64
, točka
).
Člena 62(4) Direktive 2015/2366 določa, da države članice zagotovijo, da prejemnik plačila v smislu člena 4, točka 9, te direktive ne zahteva nadomestil za uporabo plačilnih instrumentov, za katere je v poglavju II Uredbe 2015/751 določena uporaba medbančnih provizij, in za tiste plačilne storitve, za katere se uporablja Uredba št. 260/2012. V besedilu te določbe ni podano nobeno pojasnilo glede časovne veljavnosti te prepovedi.
V teh okoliščinah je treba upoštevati sobesedilo, v katero je umeščena prepoved zaračunavanja nadomestil za uporabo plačilnih instrumentov in plačilnih storitev iz člena 62(4) Direktive 2015/2366, in cilje, ki se uresničujejo s to direktivo.
Glede sobesedila člena 62(4) Direktive 2015/2366 je treba na prvem mestu poudariti, da se v skladu s členom 115(1) in (2), prvi pododstavek, te direktive – čeprav morajo države članice predpise, potrebne za uskladitev z navedeno direktivo, sprejeti in objaviti pred 13. januarjem 2018 – te določbe uporabljajo šele od tega datuma.
Na drugem mestu, ker člen 62(4) Direktive 2015/2366 vsebuje harmonizirane določbe, države članice na podlagi člena 107(1) te direktive od datuma iz člena 115(2), prvi pododstavek, te direktive ne ohranijo ali uvedejo določb, ki se razlikujejo od določb navedene direktive.
Na tretjem mestu, ker se prepoved zaračunavanja nadomestil za uporabo plačilnih instrumentov in plačilnih storitev iz člena 62(4) Direktive 2015/2366 uporablja za plačilne transakcije v smislu člena 4, točka 5, te direktive „neodvisno od osnovnih obveznosti med plačnikom in prejemnikom plačila“, je upoštevni datum za uporabo te prepovedi datum, ko se začne opravljati plačilna transakcija, in ne datum nastanka osnovne obveznosti te transakcije.
Iz sistematične razlage člena 62(4) Direktive 2015/2366 tako izhaja, da prepoved zaračunavanja nadomestil za uporabo plačilnih instrumentov in plačilnih storitev iz te določbe velja za vse plačilne transakcije, ki so se začele opravljati po 13. januarju 2018.
V zvezi s cilji, ki se uresničujejo z Direktivo 2015/2366, je treba poudariti, da je njen namen, kot je razvidno zlasti iz uvodnih izjav 6 in 53 te direktive, spodbujanje nadaljnje integracije notranjega trga plačilnih storitev ter varstvo uporabnikov plačilnih storitev in zlasti zagotavljanje visoke ravni varstva tistim, ki imajo status potrošnikov (glej v tem smislu sodbo z dne 11. novembra 2020, DenizBank,
C‑287/19
,
EU:C:2020:897
, točka
in navedena sodna praksa), pri čemer je varstvo potrošnikov v politikah Unije določeno tudi v členu 169 PDEU in v členu 38 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (glej po analogiji sodbo z dne 2. marca 2017, Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main,
C‑568/15
,
EU:C:2017:154
, točka
).
Poleg tega, kot je razvidno iz uvodne izjave 66 Direktive 2015/2366, je želel zakonodajalec Unije s prepovedjo iz člena 62(4) te direktive preseči razdrobljenost nacionalnih praks glede zaračunavanja nadomestil za uporabo nekaterih plačilnih instrumentov, ki je povzročila izjemno raznolikost trga plačil v Uniji in veliko zmede pri potrošnikih, zlasti na področju elektronskega poslovanja in čezmejnih plačil.
Vsaka uporaba te prepovedi, ki se razlikuje glede na to, ali so osnovne obveznosti za plačilne transakcije, začete po 13. januarju 2018, nastale pred tem datumom ali po njem, pa bi ogrozila harmonizacijo na ravni Unije, določeno v členu 62(4) Direktive 2015/2366 v povezavi s členom 107(1) te direktive, in oslabila cilj, ki se uresničuje s to direktivo, in sicer varstvo potrošnikov na notranjem trgu plačilnih storitev.
V tem okviru je treba poleg tega zavrniti trditev, ki jo je družba Vodafone navedla v pisnem stališču, in sicer da naj bi bili načeli prepovedi retroaktivnosti zakona in varstva legitimnih pričakovanj kršeni zaradi časovnega obsega, ki je tako priznan členu 62(4) Direktive 2015/2366.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da se novo pravno pravilo načeloma uporablja od uveljavitve akta, v katerem je vsebovano, in čeprav se ne uporablja za pravne položaje, ki so nastali in so v celoti prenehali pred to uveljavitvijo, se uporablja neposredno za prihodnje učinke položaja, ki je nastal v času veljave prejšnjega zakona, in za nove pravne položaje, razen če iz besedila, strukture ali cilja tega pravila jasno izhaja, da mu je treba pripisati retroaktivni učinek. Tako je zlasti, če so navedenemu pravilu dodane posebne določbe, ki izrecno določajo njegovo časovno veljavnost in mu s tem pripišejo tak učinek (glej v tem smislu sodbo z dne 14. maja 2020, Azienda Municipale Ambiente,
C‑15/19
,
EU:C:2020:371
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Ker se v obravnavanem primeru člen 62(4) Direktive 2015/2366, kot je razvidno iz točke 25 te sodbe, ne nanaša na plačilne transakcije, izvršene pred 13. januarjem 2018, se ta določba ne nanaša na pravne položaje, ki so v celoti prenehali pred tem datumom, in zato nima retroaktivnega učinka. Poleg tega v zvezi s plačilnimi transakcijami, začetimi po 13. januarju 2018 za izvršitev pogodb za nedoločen čas, ki so bile sklenjene pred tem datumom, člen 62(4) Direktive 2015/2366 pomeni le primer uporabe novega pravnega pravila za prihodnje učinke položaja, ki je nastal med veljavnostjo starega pravila.
Nazadnje, če predložitveno sodišče meni, da člen 229(45), točka 5, EGBGB povzroča dvom o polni uporabi prepovedi zaračunavanja dodatnih nadomestil za plačilne transakcije, ki so se začele opravljati po 13. januarju 2018, če te transakcije izhajajo iz pogodbene obveznosti, ki je nastala pred tem datumom, mora to sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso preveriti, ali je mogoče to določbo razlagati v skladu s členom 62(4) Direktive 2015/2366, kot je razložen v točki 25 te sodbe, da bi v okviru odločanja o sporu, ki mu je predložen, zagotovilo polni učinek prava Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 15. oktobra 2020, Association française des usagers de banques,
C‑778/18
,
EU:C:2020:831
, točka
in navedena sodna praksa).
Glede na zgornje preudarke je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 62(4) Direktive 2015/2366 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi ali praksi, v skladu s katero se v okviru pogodb za nedoločen čas, sklenjenih s potrošniki, prepoved zaračunavanja nadomestil za uporabo plačilnih instrumentov in plačilnih storitev iz tega člena 62(4) uporablja le za plačilne transakcije, ki so se začele opravljati na podlagi izpolnjevanja pogodb, ki so bile sklenjene po 13. januarju 2018, tako da se ta nadomestila še naprej zaračunavajo za plačilne transakcije, ki so se začele opravljati po tem datumu na podlagi izpolnjevanja pogodb za nedoločen čas, ki so bile sklenjene pred tem datumom.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (deveti senat) razsodilo:

Člen 62(4) Direktive (EU) 2015/2366 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2015 o plačilnih storitvah na notranjem trgu, spremembah direktiv 2002/65/ES, 2009/110/ES ter 2013/36/EU in Uredbe (EU) št. 1093/2010 ter razveljavitvi Direktive 2007/64/ES je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi ali praksi, v skladu s katero se v okviru pogodb za nedoločen čas, sklenjenih s potrošniki, prepoved zaračunavanja nadomestil za uporabo plačilnih instrumentov in plačilnih storitev iz tega člena 62(4) uporablja le za plačilne transakcije, ki so se začele opravljati na podlagi izpolnjevanja pogodb, ki so bile sklenjene po 13. januarju 2018, tako da se ta nadomestila še naprej zaračunavajo za plačilne transakcije, ki so se začele opravljati po tem datumu na podlagi izpolnjevanja pogodb za nedoločen čas, ki so bile sklenjene pred tem datumom.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.