CELEX: 62022CJ0050
Преюдициално запитване
Защита на потребителите
Директива 2008/48/ЕО
Договори за потребителски кредити
Приложно поле
Право на отказ
Член 14, параграф 7
Национални разпоредби, които установяват срок, в рамките на който изпълнението на договора не може да започне
Национални процесуални норми, уреждащи служебното разглеждане и санкционирането от националния съд на нарушението на такива разпоредби
Член 23
Ефективни, пропорционални и възпиращи санкции

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 23 от Директива 2008/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета (
OВ L 133, 2008 г., стр. 66
).
Запитването е отправено в рамките на спор между Sogefinancement SAS, от една страна, и RW и UV, от друга страна, по повод на искане за плащане на остатъка от дължимата сума по потребителски кредит, отпуснат им от Sogefinancement.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съображения 9 и 10 от Директива 2008/48 гласят:
„(9)
Пълната хармонизация е необходима, за да се осигури на всички потребители в Общността високо и равностойно ниво на защита на техните интереси и за да се създаде реален вътрешен пазар. Ето защо на държавите членки не следва да се позволява да запазят или въвеждат национални разпоредби, различни от предвидените в настоящата директива. Това ограничение обаче следва да се прилага само тогава, когато са налице разпоредби, хармонизирани чрез настоящата директива. Когато не съществуват такива хармонизирани разпоредби, държавите членки следва да са свободни да запазят или въвеждат национално законодателство. […]
(10)
Определенията, които се съдържат в настоящата директива, определят обхвата на хармонизацията. Поради това задължението на държавите членки да приведат в изпълнение разпоредбите на настоящата директива следва да бъде ограничено до нейното приложно поле, както е очертано от тези определения. […]“.
Член 14 от тази директива („Право на отказ“) гласи:
„1.   Потребителят разполага със срок от четиринадесет календарни дни, в който да се откаже от договора за кредит, без да посочва основания за това.
[…]
7.   Настоящият член не засяга никои правила на националното право, които установяват срок, в рамките на който изпълнението на договора не може да започне“.
Член 22 („Хармонизация и императивен характер на настоящата директива“) от тази директива предвижда в параграф 1:
„Доколкото настоящата директива съдържа хармонизирани разпоредби, държавите членки могат да не запазят или въвеждат разпоредби, различни от предвидените в настоящата директива“.
Член 23 („Санкции“) от същата директива предвижда:
„Държавите членки установяват система от санкции за нарушаване на националните разпоредби, приети съгласно настоящата директива, и вземат всички необходими мерки за гарантирано прилагане на тези санкции. Предвидените санкции следва да бъдат ефективни, пропорционални и възпиращи“.
Френското право
Член L. 311‑14 от Code de la consommation в редакцията му преди 1 юли 2016 г. (наричан по-нататък „Потребителският кодекс“) предвижда:
„В продължение на седем дни от приемането на договора от кредитополучателя не може да се извършва никакво плащане под каквато и да е форма и на каквото и да е основание от кредитора към кредитополучателя или за негова сметка, нито от кредитополучателя към кредитора.
През същия период кредитополучателят не може да прави никакви депозити във връзка с въпросната сделка в полза на кредитора или за негова сметка.
Ако кредитополучателят е подписал разрешение за директен дебит по банковата си сметка, неговата валидност и действие зависят от тези на договора за договора за кредит“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
На 5 ноември 2011 г. Sogefinancement сключва с RW и UV договор за потребителски кредит в размер на 15362,90 евро, който следва да се погаси на 84 месечни вноски (наричан по-нататък „разглежданият договор за кредит“). На 20 октомври 2015 г. страните се споразумяват за преструктуриране на кредита.
Сезиран от Sogefinancement с иск, целящ главно осъждането на RW и на UV да заплатят непогасения остатък, с решение от 25 януари 2018 г. Tribunal d’instance du Raincy (Първоинстанционен съд Ренси, Франция) осъжда последните да възстановят само остатъка от получената главница, като обявява разглеждания договор за кредит за недействителен. За целта този съд разглежда служебно основание за нарушение на член L. 311‑14 от Потребителския кодекс, като приема, че в противоречие с предвиденото в тази разпоредба, свързана с националния обществен ред, средствата, предмет на разглеждания договор за кредит, са били предоставени на RW и UV по-малко от седем дни след приемането на офертата за кредит.
Sogefinancement обжалва това решение пред запитващата юрисдикция, а именно Cour d’appel de Paris (Апелативен съд Париж, Франция), като изтъква, от една страна, че недействителността на разглеждания договор за кредит не може да се прилага служебно след изтичане на петгодишния давностен срок, който се прилага за самите потребители, за да искат обявяването на такъв договор за недействителен. От друга страна, това дружество счита, че само една от страните може да се позове на недействителността на договор въз основа на разпоредба, свързана с националния обществен ред.
Като отбелязва, че член L. 311‑14 от Потребителския кодекс се вписва в рамките на възможността, предоставена на държавите членки с член 14, параграф 7 от Директива 2008/48, запитващата юрисдикция припомня по-специално, че съгласно практиката на Съда определянето на подходящи давностни срокове може да се допусне, тъй като цели да се предотврати възможността даден договор да се оспорва без ограничение във времето, като така отчита принципа на правна сигурност.
Освен това тя счита, че обявяването на договора за недействителен от съда при липса на искане или на съгласие от страна на потребителя за такова обявяване може да накърни принципа на диспозитивното начало, който не допуска възможността съдът да предяви насрещен иск, както и принципа на индивидуална и колективна правна сигурност.
При тези обстоятелства Cour d’appel de Paris (Апелативен съд Париж) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Допуска ли принципът на ефективност на санкцията, произтичащ от член 23 от Директива [2008/48] — с оглед на принципите на правна сигурност и на процесуална автономия на държавите членки — съдът да приложи служебно разпоредба от вътрешното право, произтичаща от член 14 от тази директива, чието неспазване във вътрешното право се санкционира с недействителност на договора, след изтичането на петгодишния давностен срок, предоставен на потребителя, за да поиска обявяването на договора за кредит за недействителен по исков ред или с възражение?
2)
Допуска ли принципът на ефективност на санкцията, произтичащ от член 23 от Директива [2008/48] — с оглед на принципите на правна сигурност, на процесуална автономия на държавите членки и на диспозитивното начало — съдът да обяви договора за кредит за недействителен, след като е приложил служебно разпоредба от вътрешното право, произтичаща от член 14 от тази директива, без потребителят да е поискал или поне да е дал съгласието си за такова обявяване на недействителност?“.
По преюдициалните въпроси
По допустимостта
Както френското правителство, така и Европейската комисия изразяват съмнения относно допустимостта на преюдициалните въпроси.
Най-напред, френското правителство счита, че член 14, параграф 7 от Директива 2008/48 не предвижда никаква материалноправна норма относно договорите за потребителски кредити и че следователно член L. 311‑14 от Потребителския кодекс не може да се квалифицира като национална разпоредба, „приета съгласно“ Директива 2008/48, по смисъла на член 23 от нея. При тези условия преюдициалните въпроси имали за цел само да разрешат нормативния конфликт между различните норми на националното право относно давността и служебния съдебен контрол от националния съд, които запитващата юрисдикция трябва да приложи в главното производство.
Следва да се припомни, че съгласно постоянната практика в рамките на сътрудничеството между Съда и националните юрисдикции, въведено с член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, щом като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (решение от 14 юли 2022 г., Volkswagen,
C‑134/20
,
EU:C:2022:571
, т.
и цитираната съдебна практика).
От това следва, че въпросите, които се отнасят до правото на Съюза, по презумпция са релевантни. Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само когато е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 14 юли 2022 г., Volkswagen,
C‑134/20
,
EU:C:2022:571
, т.
и цитираната съдебна практика).
Настоящият случай обаче не е такъв.
Всъщност преюдициалните въпроси предполагат да се уточни обхватът на член 14, параграф 7 от Директива 2008/48, за да се определи дали национални процесуални норми, уреждащи служебното разглеждане и санкционирането от националния съд на нарушението от страна на кредитора на национална разпоредба, приета или оставена в сила при упражняване на възможността, която тази разпоредба предоставя на държавите членки, попадат в приложното поле на посочената директива. В този контекст въпросът за обхвата, който следва да се признае на посочения член 14, параграф 7, не е хипотетичен въпрос или без връзка с разрешаването на спора в главното производство.
По-нататък френското правителство отбелязва, че страните заемат различни позиции за точната дата на предоставяне на отпуснатата по разглеждания договор за кредит сума, поради което съществува несигурност относно спазването на наложения с член L. 311‑14 от Потребителския кодекс срок в главното производство. В зависимост от датата, която в крайна сметка ще възприеме запитващата юрисдикция, исканото от последната тълкуване следователно би могло да се окаже хипотетично.
Макар запитващата юрисдикция да не се е произнесла относно датата на предоставяне на отпуснатата сума по разглеждания договор за кредит, презумпцията за релевантност, от която се ползват преюдициалните въпроси в съответствие със съдебната практика, припомнена в точка 17 от настоящото решение, обаче не би могла да бъде оборена единствено с обстоятелството, че в случая една от страните по главното производство оспорва този факт, който следва да провери запитващата юрисдикция, а не Съдът (вж. в този смисъл решение от 1 октомври 2020 г., A (Реклама и продажба на лекарствени продукти онлайн),
C‑649/18
,
EU:C:2020:764
, т.
и цитираната съдебна практика).
Накрая Комисията счита, че вторият въпрос изглежда хипотетичен, тъй като RW и UV изрично посочват, че са съгласни с обявяването за недействителен на разглеждания договор за кредит.
В това отношение е достатъчно да се констатира, че това евентуално съгласие не може да придаде хипотетичен характер на втория въпрос. Всъщност в съответствие с припомнената в точка 16 от настоящото решение съдебна практика само запитващата юрисдикция може да прецени евентуалното отражение на това обстоятелство както върху необходимостта от преюдициално решение, така и върху релевантността на въпроса за целите на контрола, който следва да упражни по отношение на решението, с което нисшестоящият съд е разгледал служебно и е санкционирал нарушение на член L. 311‑14 от Потребителския кодекс.
При тези обстоятелства преюдициалните въпроси са допустими.
По същество
С двата си въпроса, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали разпоредбите на член 14, параграф 7 и член 23 от Директива 2008/48, разглеждани в светлината на принципа на ефективност, трябва да се тълкуват в смисъл, че нарушението от страна на кредитора на национална разпоредба, която предвижда срок, в рамките на който изпълнението на договора за кредит не може да започне, трябва да може, от една страна, да се разгледа служебно от националния съд независимо от национална норма за петгодишна давност и от друга страна, да се санкционира от този съд чрез обявяване на договора за кредит за недействителен независимо от национална норма, която обуславя такова обявяване от искане на потребителя или поне от съгласието му за това.
За да се отговори на тези въпроси, е необходимо най-напред да се провери дали разпоредба на държава членка, каквато е член L. 311‑14 от Потребителския кодекс, чието приемане или оставане в сила се разрешава от член 14, параграф 7 от Директива 2008/48, попада в приложното поле на тази директива. Всъщност само при това условие националните процесуални норми, уреждащи служебното разглеждане и санкционирането от националния съд на нарушението от страна на кредитора на такава разпоредба, трябва да отговарят на изискванията, които произтичат от посочената директива.
В това отношение, от една страна, от член 22, параграф 1 от Директива 2008/48, тълкуван в светлината на съображения 9 и 10 от нея, следва, че що се отнася до договорите за кредит, попадащи в приложното поле на тази директива, тя предвижда пълна хармонизация и както следва от заглавието на посочения член 22, има императивен характер. Ето защо в областите, които конкретно са обхванати от тази хармонизация, държавите членки не могат да запазят или въвеждат национални разпоредби, различни от предвидените в същата директива (вж. в този смисъл решение от 12 юли 2012 г., SC Volksbank România,
C‑602/10
,
EU:C:2012:443
, т.
).
От друга страна, в член 14 от Директива 2008/48 се определят условията и начините за упражняване на правото на потребителя да се откаже, след като е сключил договор за кредит, като същевременно в параграф 7 се уточнява, че разпоредбите на този член не засягат националните разпоредби, които установяват срок, в рамките на който изпълнението на договора не може да започне.
Като предоставя на държавите членки възможността да приемат или да оставят в сила разпоредби, които установяват срок, преди изтичането на който изпълнението на договора не може да започне, употребата на израза „не засяга“ в член 14, параграф 7 от Директива 2008/48 означава, че направената от тази директива пълна и императивна хармонизация в областта на правото на отказ на потребителя не обхваща условията за започване на изпълнението на договор за кредит, и в частност — за предоставянето на средствата на кредитополучателя.
От това следва, че член 14, параграф 7 от Директива 2008/48 само признава възможността на държавите членки да предвидят разпоредби, които установяват срок, в рамките на който изпълнението на договор за кредит не може да започне, извън рамките на установения с тази директива режим (вж. по аналогия решения от 20 ноември 2014 г., Novo Nordisk Pharma,
C‑310/13
,
EU:C:2014:2385
, т.
и
и от 19 ноември 2019 г., TSN и AKT,
C‑609/17 и C‑610/17
,
EU:C:2019:981
, т.
).
Освен това приемането или оставането в сила на национална разпоредба на основание на член 14, параграф 7 от Директива 2008/48 не може нито да засегне или ограничи ефективното упражняване от страна на потребителя на правото на отказ, с което разполага въз основа на този член 14, нито да засегне други разпоредби на посочената директива, нейната съгласуваност или заложените в нея цели (вж. по аналогия решения от 20 ноември 2014 г., Novo Nordisk Pharma,
C‑310/13
,
EU:C:2014:2385
, т.
и
и от 19 ноември 2019 г., TSN и AKT,
C‑609/17 и C‑610/17
,
EU:C:2019:981
, т.
). Само по себе си обстоятелството, че нарушението от страна на кредитора на такава национална разпоредба може да лиши потребителя от защитата, предоставена от националното право, не е от значение в това отношение.
От гореизложеното следва, че когато държавите членки предвиждат, в изпълнение на признатата им от член 14, параграф 7 от Директива 2008/48 възможност, разпоредби, които установяват срок, в рамките на който изпълнението на договора за кредит не може да започне, националните процесуални норми, уреждащи служебното разглеждане и санкционирането от националния съд на нарушението от страна на кредитора на такива разпоредби, попадат в обхвата на възприетата от държавите членки компетентност, без да бъдат уредени от тази директива, нито да попадат в приложното поле на последната (вж. по аналогия решения от 19 ноември 2019 г., TSN и AKT,
C‑609/17 и C‑610/17
,
EU:C:2019:981
, т.
и от 10 юни 2021 г., Land Oberösterreich (Помощ за жилище),
C‑94/20
,
EU:C:2021:477
, т.
).
При това положение, от една страна, не следва да се преценява дали принципът на ефективност допуска национални процесуални норми, уреждащи служебното разглеждане от националния съд на нарушението от страна на кредитора на разпоредба на националното право, обхваната от възможността, предоставена на държавите членки с член 14, параграф 7 от Директива 2008/48. От друга страна, такава разпоредба на националното право не може да се разглежда като „приета съгласно“ посочената директива по смисъла на член 23 от нея, поради което не е необходимо този член да се тълкува, за да се определи дали не допуска системата от санкции за нарушаване на посочената разпоредба на националното право.
С оглед на тези съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че член 14, параграф 7 от Директива 2008/48 трябва да се тълкува в смисъл, че националните процесуални норми, уреждащи служебното разглеждане и санкционирането от националния съд на нарушението от страна на кредитора на национална разпоредба, която предвижда срок, в рамките на който изпълнението на договора за кредит не може да започне, не попадат в приложното поле на тази директива.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

Член 14, параграф 7 от Директива 2008/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета

трябва да се тълкува в смисъл, че:

националните процесуални норми, уреждащи служебното разглеждане и санкционирането от националния съд на нарушението от страна на кредитора на национална разпоредба, която предвижда срок, в рамките на който изпълнението на договора за кредит не може да започне, не попадат в приложното поле на тази директива.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.