CELEX: 62017TJ0238
Euroopa Liidu kaubamärk
Kehtetuks tunnistamise menetlus
Euroopa Liidu kujutismärk GUGLER
Varasem riigisisene ärinimi Gugler France
Suhteline keeldumispõhjus
Määruse (EÜ) nr 207/2009 artikli 8 lõige 4 (nüüd määruse (EL) 2017/1001 artikli 8 lõige 4)
Segiajamise tõenäosus

Vaidluse taust
Gugler GmbH, kes on hageja Alexander Gugleri õiguseellane, taotlusel registreeris Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO) 31. augustil 2005 numbri 3324902 all järgmise ELi kujutismärgi (edaspidi „vaidlusalune kaubamärk“):
Registreerimistaotlus oli esitatud 25. augustil 2003.
Kaubad ja teenused, mille jaoks vaidlusaluse kaubamärgi registreerimist taotleti, kuuluvad 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbi vaadatud ja parandatud kujul) klassidesse 6, 17, 19, 22, 37, 39 ja 42 ning vastavad neis klassides järgmisele kirjeldusele:
–
klass 6: „vahendid kaitseks valguse eest, nimelt aknakatted, metallist rulood“;
–
klass 17: „helikindlad materjalid, nimelt mineraalvill ja vahtplastdetailid“;
–
klass 19: „aknad, katusekatted, uksed, väravad, aknaluugid, klaasist ja plastikust rulood; klaaspaneelid talveaedade jaoks; talveaedade katused, vahendid kaitseks valguse eest, nimelt plastist aknaluugid ja rulood“;
–
klass 22: „vahendid kaitseks valguse eest, nimelt plastist varikatused“;
–
klass 37: „aknaehitusteenused, nimelt uste, väravate ja akende paigaldamine“;
–
klass 39: „transport“;
–
klass 42: „aknaehitusteenused, nimelt uste, väravate ja akende projekteerimine“;
EUIPO kandis 15. detsembril 2009 registrisse Gugler GmbH poolt vaidlusaluse kaubamärgi litsentsi andmise.
Menetlusse astuja Gugler France esitas 17. novembril 2010, taotluse vaidlusaluse kaubamärgi kehtetuks tunnistamiseks seoses kõigi selle kaubamärgiga hõlmatud kaupade ja teenustega. See taotlus põhines esiteks vaidlusaluse kaubamärgi omaniku pahausksusel kaubamärgi registreerimistaotluse esitamise ajal nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (
ELT 2009, L 78, lk 1
) artikli 52 lõike 1 punkti b (nüüd Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2017. aasta määruse (EL) 2017/1001 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (
ELT 2017, L 154, lk 1
) artikli 59 lõike 1 punkt b) tähenduses, ja teiseks menetlusse astuja ärinimel, mis annab talle Prantsuse õigusnormide alusel õiguse keelata vaidlusaluse kaubamärgi kasutamise vastavalt määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 1 punktile c (nüüd määruse 2017/1001 artikli 60 lõike 1 punkt c) koostoimes selle määruse artikli 8 lõikega 4 (nüüd määruse 2017/1001 artikli 8 lõige 4).
Menetlusse astuja asutati 2002. aasta jaanuaris ja kanti Besançoni (Prantsusmaa) äriregistrisse 7. veebruaril 2002 ärinimega Gugler France. Nimetatud registri andmetel ja asjaomase ettevõtja põhikirja artikli 2 kohaselt on menetlusse astuja tegevusala „ehitise avade sulgemise vahendite ostmine, kaubandus, müük ja paigaldamine kõigi vahendite ja protsesside abil“.
EUIPO tühistamisosakonna 21. detsembri 2011. aasta otsusega rahuldati määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 1 punkti c alusel kehtetuks tunnistamise taotlus kõigi vaidlusaluse kaubamärgiga hõlmatud kaupade ja teenuste osas.
Hageja esitas 16. veebruaril 2012 tühistamisosakonna otsuse peale kaebuse.
Hageja taotlusel pikendati 26. augustil 2013 vaidlusaluse kaubamärgi registreeringu kehtivust osaliselt nende klassidesse 19, 37 ja 42 kuuluvate kaupade ja teenuste suhtes, millele on viidatud eespool punktis 3. Osaline kehtivuse pikendamine avaldati 4. septembri 2013. aasta väljaandes
Bulletin des marques communautaires
nr 167/2013.
EUIPO neljas apellatsioonikoda tühistas 16. oktoobri 2013. aasta otsusega asjas R 356/2012‑4 (edaspidi „vaidlustatud otsus“) tühistamisosakonna otsuse ja lükkas kehtetuks tunnistamise taotluse tagasi.
Menetlusse astuja esitas 18. detsembril 2013 Üldkohtule hagi EUIPO neljanda apellatsioonikoja otsuse peale.
Üldkohus tühistas 28. jaanuari 2016. aasta kohtuotsusega Gugler France vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Gugler (GUGLER) (
T‑674/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:44
) selle otsuse. Üldkohus otsustas, et apellatsioonikoda rikkus põhjendamiskohustust, mis on sätestatud määruse nr 207/2009 artiklis 75 (nüüd määruse 2017/1001 artikkel 94) sellega, et tegi otsuse esiteks määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 1 punktist c koostoimes sama määruse artikli 8 lõikega 4 tulenevale kehtetuse põhjusele tuginedes ning teiseks määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punktist b tulenevale kehtetuse põhjusele tuginedes.
EUIPO apellatsioonikodade juhtorgani 6. juuni 2016. aasta otsusega anti asi numbri R 1008/2016‑1 all üle esimesele apellatsioonikojale, et see teeks uue otsuse, nagu nõuab määruse nr 207/2009 artikli 65 lõige 6 (nüüd määruse 2017/1001 artikli 72 lõige 6).
EUIPO esimene apellatsioonikoda jättis 31. jaanuari 2017. aasta otsusega (edaspidi „vaidlustatud otsus“) tühistamisosakonna otsuse peale esitatud kaebuse rahuldamata ning otsustas, et lähtudes määruse nr 207/2009artikli 53 lõike 1 punktist c koostoimes sama määruse artikli 8 lõikega 4 tuleb vaidlusaluse kaubamärgi kehtetuks tunnistamise taotlus rahuldada.
Apellatsioonikoda märkis, et varasem kaubamärk, millel kehtetuks tunnistamise taotlus põhines, on menetlusse astuja Gugler France’i ärinimi. Kõigepealt leidis apellatsioonikoda, et määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikes 4 sätestatud tingimused on täidetud. Esiteks on apellatsioonikoja sõnul varasema kaubamärgi kaubanduses kasutamine olnud ulatuslikum kui kohaliku tähtsusega. Selle kohta märkis apellatsioonikoda, et menetlusse astuja esitatud tõendid, nimelt tema aastaaruannete 2002. ja 2003. koopiad olid piisavad, et tõendada, et enne vaidlusaluse kaubamärgi registreerimisetaotluse esitamise kuupäeva oli tema tegevus oma ärinime all neil tegevusaladel, mille jaoks ta oli asutatud, ulatuslikum kui üksnes kohaliku tähtsusega. Teiseks märkis apellatsioonikoda, et õiguse sellele tähisele oli menetlusse astuja omandanud enda äriregistrisse kandmise kuupäeval, mis on Prantsuse kaubandusseadustiku (Code de commerce français) artiklist L. 210‑6 tulenevalt asjakohane kuupäev – käesoleval juhul 7. veebruar 2002 –, see tähendab enne vaidlusaluse kaubamärgi registreerimistaotluse esitamise kuupäeva. Kolmandaks leidis apellatsioonikoda, et vastavalt Prantsuse intellektuaalomandi seadustiku (Code de la propriété intellectuelle français) artiklile L. 711‑4, millel kehtetuks tunnistamine põhines, annab menetlusse astuja ärinimi talle õiguse keelata hilisema kaubamärgi kasutamine, kui on tõenäoline, et avalikkus võib need omavahel segi ajada.
Seejärel märkis apellatsioonikoda, et asjaomane avalikkus koosneb Prantsuse lõpptarbijatest ja valdkonna asjatundjatest, kes on väga tähelepanelikud. Apellatsioonikoda leidis esiteks, et vaidlusaluse kaubamärgiga hõlmatud kaubad ja teenused on väga sarnased või identsed varasema tähisega kaitstud tegevusaladega, ning teiseks, et vaidlusalune kaubamärk on väga sarnane varasema tähisega. Apellatsioonikoda jõudis järeldusele, et esineb segiajamise tõenäosus, ja tõdes selle põhjal, et vaidlusaluse kaubamärgi kasutamise keelamise tingimused, mis on ette nähtud Prantsuse õiguses, on täidetud.
Lõpetuseks leidis apellatsioonikoda, et täidetud ei ole määruse nr 207/2009 artikli 54 lõikes 2 (nüüd määruse 2017/1001 artikli 61 lõige 2) ette nähtud nõustumisest tulenevate piirangute kohaldamise tingimus, mille kohaselt oleks menetlusse astuja pidanud teadma vaidlusaluse kaubamärgi Prantsusmaal viie aasta vältel kasutamisest ning selle kasutamisega nõustuma.
Poolte nõuded
Hageja palub Üldkohtul:
–
tühistada vaidlustatud otsus;
–
mõista kohtukulud välja EUIPO‑lt.
EUIPO ja menetlusse astuja paluvad Üldkohtul:
–
jätta hagi rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Õiguslik käsitlus
Hageja esitab oma hagi põhjendamiseks kolm väidet. Esimese väite kohaselt on rikutud hea halduse põhimõtet. Teine väide käsitleb määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 rikkumist ja on sisuliselt jagatud kaheks osaks, millest esimese kohaselt on apellatsioonikoda andnud vale hinnangu määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 kohaldamise tingimustele ja teise kohaselt on segiajamise tõenäosuse hindamisel tehtud viga. Kolmanda väite kohaselt on rikutud sama määruse artikli 54 lõiget 2.
Menetlusökonoomia huvides ja juhtumi konkreetseid asjaolusid arvesse võttes käsitleb Üldkohus teise väite teist osa, mis puudutab segiajamise tõenäosuse hindamisel tehtud viga.
Sissejuhatuseks olgu öeldud, et määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 1 punkti c kohaselt tunnistatakse ELi kaubamärk kehtetuks EUIPO‑le esitatud taotluse põhjal, kui on olemas selle määruse artikli 8 lõikes 4 osutatud varasem õigus ja kui nimetatud lõikes ette nähtud tingimused on täidetud. Määruse nr 207/2009 artikli 8 lõige 4 sätestab, et registreerimata kaubamärgi või mõne muu ulatuslikumalt kui kohaliku tähtsusega kaubanduses kasutatava tähise omaniku vastuseisu korral ei registreerita taotletavat kaubamärki, kui selle tähise suhtes kohaldatavate liikmesriigi õigusaktide kohaselt ja nendega ette nähtud ulatuses on õigused kõnealusele tähisele omandatud enne ühenduse kaubamärgi registreerimise taotluse esitamise kuupäeva või ELi kaubamärgi registreerimise taotluses nõutud prioriteedikuupäeva ja kui kõnealune tähis annab selle omanikule õiguse keelata hilisema kaubamärgi kasutamine.
Kaks esimest tingimust ehk need, mis puudutavad nõude aluseks oleva tähise kasutamist ja ulatust – kusjuures ulatus ei või olla üksnes kohaliku tähtsusega – tulenevad määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 sõnastusest ning neid tuleb seega tõlgendada Euroopa Liidu õigusest lähtudes. Nii on määruses nr 207/2009 kehtestatud tähiste kasutamisele ja ulatusele ühtsed standardid, mis on kooskõlas selle määrusega loodud korra aluseks olevate põhimõtetega (24. märtsi 2009.aasta kohtuotsus Moreira da Fonseca vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – General Óptica (GENERAL OPTICA),
T‑318/06–T‑321/06
,
EU:T:2009:77
, punkt
).
Seevastu väljendist „kui selle tähise suhtes kohaldatavate […] liikmesriigi õigusaktide kohaselt ja nendega ette nähtud ulatuses“ ilmneb, et ülejäänud kaks tingimust, mis on määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 punktides a ja b järgmisena välja toodud, on sellised määrusega kehtestatud tingimused, mida tuleb erinevalt eelmistest hinnata nõude aluseks oleva tähise suhtes kohalduva õigusega ette nähtud kriteeriumide alusel. Selline viide osutatud tähise suhtes kohalduvale õigusele on põhjendatud sellega, et määrusega nr 207/2009 on antud võimalus tugineda ELi kaubamärgi vastu Euroopa Liidu kaubamärgikorra välistele tähistele. Seega on üksnes esitatud tähise suhtes kohalduva õiguse alusel võimalik tuvastada, kas see tähis on ELi kaubamärgist varasem ja kas seetõttu võib olla põhjendatud hilisema kaubamärgi kasutamise keelamine (24. märtsi 2009.aasta kohtuotsus GENERAL OPTICA,
T‑318/06–T‑321/06
,
EU:T:2009:77
, punkt
, ja 18. septembri 2015. aasta kohtuotsus Federación Nacional de Cafeteros de Colombia vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Accelerate (COLOMBIANO COFFEE HOUSE),
T‑359/14
, ei avaldata,
EU:T:2015:651
, punkt
).
Käesoleval juhul märkis apellatsioonikoda, et menetlusse astuja nõude aluseks oli Prantsuse intellektuaalomandi seadustiku artikkel L. 711‑4 koos tõenditega selle kohta, kuidas seda õigusakti kohaldatakse. Apellatsioonikoda tõi välja, et menetlusse astuja esitas Cour d’appel de Paris’ (Pariisi apellatsioonikohus, Prantsusmaa) 24. novembri 1999. aasta otsuse, mis käsitles Prantsuse ärinime vastuolu hilisemate kaubamärkidega. Selles kohtuotsuses otsustas Cour d’appel de Paris’, et ärinime hõivamine või kahjustumine selle kopeerimise või jäljendamise teel kujutab endast kõlvatut konkurenti, kui on tõendatud, et esineb segiajamise tõenäosus, ning et Prantsuse intellektuaalomandi seadustiku artiklis L. 711‑4 antava kaitse eelduseks on segiajamise tõenäosuse olemasolu. Apellatsioonikoda leidis, et nimetatud sättest ning selle kohaldamise viisist nähtub, et kui menetlusse astuja soovib vaidlusaluse kaubamärgi kasutamise keelata oma ärinimele tuginedes, siis on selle tingimuseks, et esineb segiajamise tõenäosus.
Apellatsioonikoda nentis, et segiajamise tõenäosuse mõiste Prantsuse õiguses ei erine liidu õiguse samast mõistest, kuivõrd eeldab ühelt poolt vaidlusaluse kaubamärgiga hõlmatud kaupade ja teenuste ning teiselt poolt varasema tähisega kaitstud tegevusala sarnasust. Seega võis apellatsioonikoda põhjendatult analoogia alusel lähtuda määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 (nüüd määruse 2017/1001 artikli 8 lõige 1) kohaldamise kriteeriumidest.
Määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punkti b kohaselt ei registreerita varasema kaubamärgi omaniku vastuseisu korral taotletavat kaubamärki, kui identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga ning identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga kaitstud kaupade või teenustega on tõenäoline, et territooriumil, kus varasem kaubamärk on kaitstud, võib avalikkus need omavahel segi ajada.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on segiajamine tõenäoline siis, kui avalikkus võib arvata, et kõnealused kaubad või teenused pärinevad samalt ettevõtjalt või omavahel majanduslikult seotud ettevõtjatelt. Samuti väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb segiajamise tõenäosust hinnata igakülgselt, vastavalt sellele, kuidas asjaomane avalikkus kõnealuseid tähiseid ja kaupu või teenuseid tajub, ning pidades silmas kõiki juhtumit iseloomustavaid tegureid, eelkõige tähiste sarnasuse ning nendega tähistatud kaupade või teenuste sarnasuse vastastikust sõltuvust (vt 9. juuli 2003.aasta kohtuotsus Laboratorios RTB vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS),
T‑162/01
,
EU:T:2003:199
, punktid
–
ja seal viidatud kohtupraktika).
Hageja väidab, et kuni 2009. aasta oktoobrini olid tal menetlusse astujaga tihedad kaubanduslikud suhted ning viimase poolt turustatavad tooted pärinesid vaidlusaluse kaubamärgi omanikult ja hiljem ettevõtjalt, kellel on selle kaubamärgi litsents ning kelleks mõlemal juhul oli Gugler GmbH. Menetlusse astuja reklaamis enda müüdavaid aknaid kui Maxdorfis (Saksamaa) valmistatuid; selles linnas on Gugler GmbH registrijärgne asukoht. Hageja teeb järelduse, et ajal, mil menetlusse astuja turustas Gugler GmbH tooteid Prantsusmaal, osutas ta nende Saksa päritolule. Seetõttu ei saanud tema väitel asjaomast avalikkust nende päritolu osas eksiteele viia ning seega segiajamise tõenäosust ei esinenud.
Lõpetuseks märgib hageja, et pärast seda, kui menetlusse astuja ja Gugler GmbH vaheline ärisuhe 2010. aastal lõppes, ei ole segiajamine enam tõenäoline, kuna menetlusse astuja muutis oma ärinime, valis toodete tarnijaks teise Saksa aknatootja ning ei turustanud enam kaupu kaubamärgi GUGLER all.
Tuleb märkida, et kuupäev, mida tuleb arvesse võtta segiajamise tõenäosuse hindamisel, on vaidlusaluse kaubamärgi registreerimistaotluse esitamise kuupäev ehk 25. august 2003.
Seega tuleb edutuna tagasi lükata hageja argument, mille kohaselt ei olnud segiajamine enam tõenäoline pärast seda, kui ärisuhe Gugler GmbH ja menetlusse astuja vahel 2010. aastal lõppes.
Siiski tuleb kontrollida, kas vaidlusaluse kaubamärgi registreerimistaotluse esitamise kuupäeva seisuga välistavad vaidlusaluse kaubamärgi omaniku ja kehtetuks tunnistamise taotleja vahelised majanduslikud suhted segiajamise tõenäosuse olemasolu tuvastamise.
Apellatsioonikoda tõdes, et isegi kui eeldada, et asjaomane avalikkus on väga tähelepanelik, neutraliseerib asjaolu, et vastandatud tähised on nende eristusvõimelise osa seisukohalt identsed, vähese sarnasuse teatavate vaidlusaluse kaubamärgiga hõlmatud kaupade ja teenuste ning varasema tähisega kaitstud tegevusalade vahel. Apellatsioonikoda leidis, et hoone avade sulgemise kontekstis äriühingu nimega kokku puutunud tarbija jaoks oli mõistlik arvata, et Prantsusmaal kaubamärgi GUGLER all turustatud identsed või sarnased sulgemisvahenditel ning nendega seotud isolatsioonitoodetel on sama kaubanduslik päritolu, ning seega järeldas, et esineb segiajamise tõenäosus.
Vaidlustatud otsuses lükkas apellatsioonikoda tagasi hageja argumendi, mis puudutas menetlusse astuja ja Gugler GmbH kuulumist samasse turustusvõrku. Ta leidis, et puuduvad tõendid selle kohta, et turustusleping oli avalik, ning et asjaolu, et Saksamaal valmistatud tooteid müüakse Prantsusmaal kaubamärgi GUGLER all, ei anna Prantsusmaal Gugler GmbH‑le mingit õigust sellele kaubamärgile, kuna Prantsuse õigusnormide kohaselt ei anna kaubamärgi kasutamine sellele ainuõigust.
Tuleb märkida, et vaidlusaluse kaubamärgi registreerimistaotluse esitamise kuupäeval 25. augustil 2003 olid menetlusse astujal kaubanduslikud suhted Gugler GmbH‑ga, kes sel ajal oli vaidlusaluse kaubamärgi omanik. Menetlusse astuja nimelt oli Gugler GmbH toodete turustaja Prantsusmaal. Nende ärisuhteid said alguse 2000. aastal, kui menetlusse astuja ärinimi oli veel PK Fermetures. Alates 2002. aasta juulist kuulus Gugler GmbH‑le menetlusse astuja aktsiakapitalist 498 aktsiat.
Lisaks asutas Gugler GmbH koostöös oma Prantsuse partneritega, kelle hulka kuuluvad ka menetlusse astuja asutajad, 2003. aastal ettevõtja Gugler Europe, kellele alates 28. augustist 2003 kuulub Prantsuse kujutismärk GUGLER. Gugler Europa andis selle kaubamärgi litsentsi menetlusse astujale.
Käesolevas asjas on vaja välja selgitada, kas vaidlusaluse kaubamärgi registreerimise taotluse esitamise kuupäeva seisuga olemas olnud majanduslik seos vaidlusaluse kaubamärgi omaniku ja tühistamise taotleja vahel välistab võimaluse tuvastada, et esineb segiajamise tõenäosus, mis on määratletud kui oht, et avalikkus võib arvata, et kõnealused kaubad ja teenused pärinevad samalt ettevõtjalt või omavahel majanduslikult seotud ettevõtjatelt.
Sellega seoses tuleb märkida, et segiajamise tõenäosuse olemasolu tuvastamise eesmärk on kaitsta kaubamärgi päritolu tähistamise ülesannet, võimaldades vastustada kaubamärgi registreerimist või nõuda registreeringu kehtetuks tunnistamist, kui esineb oht, et tarbijaid võidakse eksitada nende kaupade või teenuste päritolu osas, nii et nad ekslikult usuvad, et vastandatud tähistega hõlmatud kaubad ja teenused pärinevad samalt ettevõtjalt või omavahel majanduslikult seotud ettevõtjatelt.
Kaubamärgi peamine ülesanne on tagada tarbijale või lõppkasutajale, et kaubamärgiga tähistatud kaup või teenus on teatavat päritolu, nii et tarbija või lõppkasutaja saab kõnealust kaupa või teenust võimaliku segiajamiseta eristada muud päritolu kaupadest või teenustest. Et kaubamärk saaks täita enda olulist osa moonutamata konkurentsi süsteemis, mille loomine ja säilitamine on asutamislepingu eesmärk, peab kaubamärk tagama, et kõiki sellega tähistatud kaupu toodetakse või teenuseid osutatakse nende kvaliteedi eest vastutava konkreetse ettevõtja kontrolli all (vt 12. novembri 2002. aasta kohtuotsus Arsenal Football Club,
C‑206/01
,
EU:C:2002:651
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 8. juuni 2017. aasta kohtuotsus W. F. Gözze Frottierweberei ja Gözze,
C‑689/15
,
EU:C:2017:434
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Et oleks kindlustatud päritolu tagamine, mis on kaubamärgi peamine ülesanne, peab kaubamärgi omanik olema kaitstud konkurentide eest, kes soovivad kaubamärgi positsiooni ja mainet ära kasutada, müües kaupu, mis on selle kaubamärgiga tähistatud õigusvastaselt (12. novembri 2002. aasta kohtuotsus Arsenal Football Club,
C‑206/01
,
EU:C:2002:651
, punkt
).
Käesoleval juhul eeldab vaidlusaluse kaubamärgiga hõlmatud kaupade ja teenuste segiajamise tõenäosus, et asjaomane avalikkus võib ekslikult arvata, et selle kaubamärgiga hõlmatud kaupade ja teenuste pakkujaks on ning varasema tähisega kaitstud tegevusaladel tegutseb sama ettevõtja või omavahel majanduslikult seotud ettevõtjad.
Konkreetselt käesoleval juhul on vaidlusaluse kaubamärgiga tähistatud kaupade tootja Gugler GmbH ja varasem ärinimi kuulub nende kaupade turustajale. Seega on tegemist juhuga, mille puhul asjaolu, et avalikkus võib arvata, et kõnealused kaubad ja teenused pärinevad omavahel majanduslikult seotud ettevõtjatelt, ei kujuta endast eksitust nende päritolu suhtes.
Samuti tuleb uurida seda, kas – nagu märkis apellatsioonikoda – tarbija peab selleks, et oleks välistatud segiajamise tõenäosus, teadma, et varasema tähise omanik on majanduslikult seotud vaidlusaluse kaubamärgi omanik.
Nagu märgib EUIPO, ei pruugi prantsuskeelne avalikkus teada Gugler GmbH olemasolust ja asjaolust, et kõnealune ettevõtja toodab menetlusse astuja turustatavaid kaupu, kuna viimane ei esitle ennast ühemõtteliselt Gugler GmbH edasimüüjana. EUIPO väidab, et ainuüksi asjaolu, et menetlusse astuja tutvustab oma kaupu kui Saksamaal Maxdorfis toodetuid, ei ole piisav, et Prantsuse avalikkus teaks, et tegemist on Gugler GmbH registrijärgse asukohaga.
Segiajamise tõenäosuse hindamine peab põhinema objektiivsetel kriteeriumidel. Konkreetsemalt öeldes ei ole nõutav, et tarbija teaks, et ta uskus ekslikult, et kõnealused kaubad või teenused pärinevad samalt ettevõtjalt või omavahel majanduslikult seotud ettevõtjatelt. Samamoodi ei saa nõuda, et ta teaks, et ei eksi kauba päritolu suhtes, sest on teadlik vastandatud tähiste omanike vahel majandusliku seose olemasolust.
Kohtupraktikast nähtub, et täpne kaubanduslik päritolu, mida asjaomane avalikkus vastandatud kaubamärkidega tähistatud kaupadele ja teenustele omistab, on vähetähtis seoses sellega, kas asjaomaste kaubamärkide segiajamine on tõenäoline (9. juuni 2010. aasta kohtuotsus Muñoz Arraiza vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Consejo Regulador de la Denominación de Origen Calificada Rioja (RIOJAVINA),
T‑138/09
,
EU:T:2010:226
, punkt
).
Seega tuleb tõdeda vastupidi sellele, mida märkis apellatsioonikoda, et segiajamise tõenäosuse välistamiseks ei ole vaja, et vastandatud tähiste omanike omavahelise majandusliku seotuse korral oleks tarbija sellest majanduslikust seosest teadlik.
Sellest järeldub, et majanduslik seos menetlusse astuja, kes on varasema ärinime omanik, ja vaidlusaluse kaubamärgi omaniku Gugler GmbH vahel selle kuupäeva seisuga, mil esitati registreerimistaotlus, välistas segiajamise tõenäosuse esinemise tuvastamise.
Seepärast on vale apellatsioonikoja tuvastus, et esineb segiajamise tõenäosus, ning seega tuleb nõustuda teise väite teise osaga.
Järelikult tuleb vaidlustatud otsus tühistada, ilma et oleks vaja teise väite esimese osa alusel uurida, kas apellatsioonikoda kohaldas valesti määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 kohaldamise tingimusi. Seetõttu ei ole vaja otsust teha esimese ja kolmanda väite kohta ega EUIPO argumentide kohta, mis käsitlevad hagiavalduse teatavate lisade vastuvõetavust.
Kohtukulud
Üldkohtu kodukorra artikli 134 lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna EUIPO on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud vastavalt hageja nõudele välja mõista EUIPO‑lt, kes ühtlasi kannab ise oma kohtukulud.
Kuna menetlusse astuja on vaidluse kaotanud, jäetakse tema kohtukulud tema enda kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kaheksas koda)
otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) esimese apellatsioonikoja 31. jaanuari 2017. aasta otsus (asi R 1008/2016‑1).

2.
Jätta EUIPO kohtukulud tema enda kanda ning mõista temalt välja Alexander Gugleri kohtukulud.

3.
Jätta Gugler France’i kohtukulud tema enda kanda.

Collins
Kancheva
De Baere
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 25. septembril 2018 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.