CELEX: 62017CJ0262
Преюдициално запитване
Вътрешен пазар на електроенергия
Директива 2009/72/ЕО
Разпределителни системи
Член 28
Затворени разпределителни системи
Понятие
Изключения
Граници
Член 32, параграф 1
Достъп на трети страни
Член 15, параграф 7 и член 37, параграф 6, буква б)
Такси за диспечиране

Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването на член 2, параграфи 5 и 6, член 15, параграф 7, член 26, параграф 4, член 28 и член 37, параграф 6, буква б) от Директива 2009/72/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 година относно общите правила за вътрешния пазар на електроенергия и за отмяна на Директива 2003/54/ЕО (
OВ L 211, 2009 г., стр. 55
и поправка в
ОВ L 167, 2015 г., стр. 94
).
Запитванията са отправени в рамките на спор между Solvay Chimica Italia SpA и няколко други предприятия, собственици или оператори на частни електроразпределителни мрежи, от една страна, и Autorità per l’energia elettrica il gas e il sistema idrico (Регулаторен орган, отговарящ за електроенергийния, газовия и водния сектор, Италия) (наричан по-нататък „AEEGSI“), от друга страна, във връзка с решението на последния да им наложи различни задължения, по-специално по отношение на достъпа на трети страни и услугата за диспечиране.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съображения 3, 29, 30 и 35 от Директива 2009/72 гласят следното:
„(3)
Свободите, които Договорът гарантира на гражданите на Съюза, inter alia, свободното движение на стоки, свободата на установяване и свободата на предлагане на услуги — са възможни единствено в условията на напълно отворен пазар, който позволява на всички потребители да избират свободно своя доставчик и на всички доставчици — да извършват свободно доставки на своите клиенти.
[…]
(29)
За да се избегне налагането на несъразмерна финансова и административна тежест върху малки оператори на разпределителни системи, държавите членки следва да имат възможност, където е необходимо, да освобождават съответните предприятия от правните изисквания за отделяне на разпределението.
(30)
Когато затворена разпределителна система се използва за осигуряване на оптимална ефикасност на интегрирани доставки на енергия, изискващи специфични оперативни стандарти, или затворена разпределителна система се поддържа основно за използване от собственика на системата, следва да е възможно освобождаване на оператора на разпределителната система от задължения, които биха представлявали прекомерна административна тежест поради специфичното естество на връзката между оператора на разпределителната система и ползвателите на системата. Промишлени и търговски обекти или обекти, предлагащи съвместни услуги като сгради на железопътни гари, летища, болници, големи къмпинги с интегрирани съоръжения или химически заводи могат да включват затворени разпределителни системи поради специфичното естество на тяхната дейност.
[…]
(35)
За да се осигури ефективен пазарен достъп за всички участници на пазара, включително нови участници, е необходимо въвеждането на недискриминационни и отразяващи разходите механизми на балансиране. Веднага щом като пазарът на електроенергия придобие достатъчна ликвидност, това следва да бъде постигнато чрез установяването на прозрачни пазарно основани механизми за доставка и закупуване на електроенергия, необходими в контекста на изискванията за балансиране. При отсъствието на подобен ликвиден пазар, националните регулаторни органи следва да играят активна роля за осигуряване на тарифи за балансиране, които са недискриминационни и отразяват разходите. В същото време следва да бъдат осигурени подходящи стимули за балансиране на подаването и поемането на електроенергия и да не се допуска излагането на системата на опасност. Операторите на преносни системи следва да улесняват участието на крайни клиенти и на групи от крайни клиенти в пазарите за резервна енергия и балансиращите пазари“.
Член 1 от Директива 2009/72, озаглавен „Предмет и обхват“, предвижда:
„Настоящата директива установява общите правила за производството, преноса, разпределението и доставката на електроенергия, както и разпоредби относно защитата на потребителите, с оглед на усъвършенстването и интегрирането на конкурентни пазари на електроенергия в [Европейския съюз]. Тя определя правилата, свързани с организацията и функционирането на електроенергийния сектор, свободния достъп до пазара, критериите и процедурите, приложими към организирането на търгове и към предоставянето на разрешения и управлението на системите. Тя урежда също така задълженията за предоставяне на универсална услуга и правата на потребителите на електроенергия и изяснява изискванията по отношение на конкуренцията“.
Съгласно член 2 от тази директива, озаглавен „Определения“:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
5.   „разпределение“ означава преноса на електроенергия по разпределителни системи с високо, средно и ниско напрежение с цел да бъде доставена до клиенти като не се включва доставка;
[…]
19.   „доставка“ означава продажбата, включително препродажбата, на електроенергия на клиенти;
[…]
26.   „малка изолирана система“ означава система с консумация под 3000 GWh през 1996 г., при която под 5 % от годишната консумация се получава чрез свързване с други системи;
27.   „изолирана микросистема“ означава система с потребление под 500 GWh през 1996 година, при която няма връзка с други системи;
[…]“.
Член 3 от посочената директива, озаглавен „Задължения за обществени услуги и защита на клиентите“, предвижда в параграф 14:
„Държавите членки може да решат да не прилагат разпоредбите на членове 7, 8, 32 и/или 34, доколкото тяхното прилагане би възпрепятствало изпълнението, юридически или практически, на задълженията, наложени на електроенергийните предприятия в името на общия икономически интерес, и доколкото развитието на търговията не би било засегнато до такава степен, че да бъде в противоречие с интересите на [Съюза]. Интересите на [Съюза] включват, inter alia, конкуренция по отношение на привилегированите клиенти в съответствие с настоящата директива и с член [106 ДФЕС]“.
Член 15 от Директива 2009/72, озаглавен „Диспечиране и балансиране“, гласи следното:
„1.   Без да се засягат доставките на електроенергия въз основа на договорни задължения, включително тези, които произтичат от тръжните спецификации, операторът на преносната система, когато има такава функция, отговаря за диспечирането на производствените съоръжения на своята територия и за определяне на ползването на междусистемните електропроводи с други системи.
2.   Диспечирането на производствени съоръжения и използването на междусистемните електропроводи се определя въз основа на критерии, които се одобряват от националните регулаторни органи, които са компетентни и които критерии трябва да бъдат обективни, публикувани и прилагани по недискриминационен начин, осигуряващ нормалното функциониране на вътрешния електроенергиен пазар. Критериите отчитат изискването за икономическо предимство на електроенергията от съществуващи производствени съоръжения или обмените по междусистемни електропроводи и техническите ограничения на системата.
[…]
7.   Правилата, приети от операторите на преносни системи за балансиране на електроенергийната система[,] са обективни, прозрачни и недискриминационни, включително правилата за начисляването на наказателни плащания на ползватели на техните мрежи за енергийни дисбаланси. Редът и условията за предоставянето на такива услуги от операторите на преносни системи, включително правилата и тарифите, се установяват съгласно методика, съвместима с член 37, параграф 6, по недискриминационен и съобразен с разходите начин, като тези условия се публикуват“.
Член 25 от тази директива, озаглавен „Задачи на операторите на разпределителни системи“, предвижда:
„1.   Операторът на разпределителна система е отговорен за гарантиране на дългосрочната способност на системата да отговаря на разумни искания за разпределението на електроенергията, за експлоатацията, поддръжката и развитието при икономически условия на сигурна, надеждна и ефикасна електроразпределителна система на своята територия, като се съобразява надлежно с околната среда и енергийната ефективност.
[…]
5.   Всеки оператор на разпределителни системи осигурява енергията, която използва за покриване на енергийни загуби и резервна мощност в своята система, в съответствие с прозрачни, недискриминационни и пазарно основани процедури, в случаите, когато има такава функция. […]
6.   Когато оператор на разпределителна система отговаря за балансирането на разпределителната система, правилата, приети от него за тази цел, са обективни, прозрачни и недискриминационни, включително правилата за налагане на такси на ползвателите на системата за енергийни дисбаланси на техните мрежи. Редът и условията за предоставянето на такива услуги от операторите на разпределителни системи, включително правилата и тарифите, се установяват съгласно член 37, параграф 6, по недискриминационен и съобразен с разходите начин, като тези условия се публикуват.
7.   При планиране на развитието на разпределителната мрежа операторът на разпределителна система обмисля и мерки за енергийна ефективност/управление на търсенето и/или разпределено производство, които биха могли да заместят необходимостта от модернизиране или подмяна на електроенергийна мощност“.
Съгласно член 26 от посочената директива, озаглавен „Отделяне на операторите на разпределителни системи“:
„1.   Когато операторът на разпределителна система е част от вертикално интегрирано предприятие, той е независим поне по отношение на правната си форма, организацията и взимането на решения от други дейности, които не са свързани с разпределението. Тези правила не създават задължение за отделяне на собствеността върху активите на оператора на разпределителна система от вертикално интегрираното предприятие.
2.   В допълнение към изискванията по параграф 1, когато операторът на разпределителна система е част от вертикално интегрирано предприятие, той е независим по отношение на организацията и вземането на решения от другите дейности, които не са свързани с разпределението. За да се постигне това, се прилагат следните минимални критерии:
[…]
3.   Когато операторът на разпределителна система е част от вертикално интегрирано предприятие, държавите членки гарантират, че дейността му се следи от регулаторните органи или други компетентни органи, така че да не може да се възползва от вертикалната си интеграция с цел нарушаване на конкуренцията. […]
4.   Държавите членки може да решат да не прилагат параграфи 1, 2 и 3 за интегрирани електроенергийни предприятия, обслужващи по-малко от 100000 свързани клиенти, или обслужващи малки изолирани системи“.
Член 28 от Директива 2009/72, озаглавен „Затворени разпределителни системи“, гласи:
„1.   Държавите членки може да предвидят, че националните регулаторни органи или други компетентни органи класифицират като „затворена разпределителна система“ такава система, която разпределя електроенергия в рамките на географски обособен промишлен или търговски обект или обект с общо ползване на услуги и, без да се засяга параграф 4, не доставя на битови потребители, в случай че:
а)
поради определени технически причини или причини, свързани с безопасността, дейностите или производственият процес на ползвателите на тази система са интегрирани; или
б)
тази система разпределя електроенергия основно на собственика или оператора на системата или на предприятия, свързани с тях.
2.   Държавите членки може да предвидят, че националните регулаторни органи освобождават оператора на затворена разпределителна система от:
а)
задълженията съгласно член 25, параграф 5 да осигурява енергията, която използва за покриване на енергийни загуби и резервна мощност в своята система, в съответствие с прозрачни, недискриминационни и пазарно основани процедури;
б)
задължението съгласно член 32, параграф 1 тарифите или методиките, на които се основава тяхното изчисление, да са одобрени преди влизането им в сила в съответствие с член 37.
3.   Когато е предоставена дерогация съгласно параграф 2, приложимите тарифи или методиките, на които се основава тяхното изчисление, се преразглеждат и одобряват в съответствие с член 37 по искане на ползвател на затворената разпределителна система.
4.   Инцидентно използване на системата от малък брой домакинства, които са наети на работа при собственика на разпределителната система или които имат подобни връзки с него и се намират в границите на зоната, обслужвана от затворена разпределителна система, не изключва предоставяне на освобождаване по параграф 2“.
Член 32 от Директива 2009/72, озаглавен „Достъп на трети страни“, предвижда:
„1.   Държавите членки осигуряват прилагането на система за достъп на трети страни до преносните и разпределителните системи въз основа на публикувани тарифи, приложими за всички привилегировани клиенти и прилагани обективно и без дискриминация между ползвателите на системата. Държавите членки гарантират, че тези тарифи или методиките, на които се основава тяхното изчисление, са одобрени преди влизането им в сила в съответствие с член 37 и че тези тарифи и методики — когато само методиките са одобрени — са публикувани преди влизането им в сила.
2.   Операторът на преносна или разпределителна система може да откаже достъп, когато липсва необходимия[т] капацитет. Подобен отказ трябва да бъде придружен от надлежно обосновани причини, особено предвид разпоредбите на член 3, като се изхожда от обективни и целесъобразни в техническо и икономическо отношение критерии. Регулаторните органи, когато държавите членки са предвидили това, или държавите членки гарантират, че тези критерии се прилагат последователно и че ползвателят на системата, на когото е бил отказан достъп, може да се възползва от процедура за уреждане на спорове. Регулаторните органи гарантират също така, когато е подходящо и когато се дава отказ за достъп, че операторът на преносна или разпределителна система предоставя съответната информация за мерките, които биха били необходими за укрепване на мрежата. На страната, поискала тази информация, може да бъде наложена разумна такса, отразяваща разходите за предоставяне на подобна информация“.
Член 37 от тази директива е озаглавен „Задължения и правомощия на регулаторния орган“ и параграф 6 от него гласи:
„Регулаторните органи отговарят за определянето и одобряването своевременно преди влизането им в сила поне на методиките, използвани за изчисляване или установяване на реда и условията за:
[…]
б)
предоставяне на балансиращи услуги, които се осъществяват по най-икономичен начин и осигуряват подходящи стимули за ползвателите на мрежата да балансират захранването и потреблението. Балансиращите услуги се предоставят по справедлив и недискриминационен начин и се основават на обективни критерии; […]
[…]“.
Италианското право
Член 30, параграф 27 от Legge n. 99 — Disposizioni per lo sviluppo e l’internazionalizzazione delle imprese, nonché in materia di energie (Закон № 99 относно разпоредби за развитието и интернационализацията на предприятията и енергетиката) от 23 юли 2009 г. (GURI № 176 от 31 юли 2009 г., наричан по-нататък „Закон № 99/2009“), предвижда:
„За да гарантира и подобри качеството на електроенергийните услуги за крайните клиенти, свързани към националната електроенергийна система чрез частни мрежи с евентуален производствен капацитет […], Ministero dello sviluppo economico [Министерството на икономическото развитие] определя в срок от сто и двадесет дни от влизането в сила на настоящия закон нови критерии за уреждане на отношенията между оператора на мрежата, електроразпределителните дружества концесионери, собственика на частните електроразпределителни мрежи и крайния клиент, свързан към тези мрежи. [AEEGSI] следва да прилага посочените критерии с цел да бъдат претеглени и защитени придобитите права и в това отношение следва да отчете и необходимостта от рационално използване на съществуващите енергийни ресурси“.
Член 33 от Закон № 99/2009 гласи:
„[…] вътрешна потребителска мрежа […] е електроенергийна мрежа, чиято структура е в съответствие с всички изброени по-долу условия:
а)
е електроенергийна мрежа, съществуваща към датата на влизане в сила на настоящия закон, или мрежа, чието изграждане е започнало към същата дата, или са получени всички разрешения, предвидени в действащата правна уредба;
b)
свързва промишлени енергопотребяващи единици и енергопроизводствени единици, които функционално са от съществено значение за промишления производствен процес, при условие че те са част от присъединени мрежи на територията на не повече от три съседни общини или на не повече от три съседни провинции само в случаите, когато производствените единици използват енергия от възобновяеми източници;
c)
е мрежа, за която не се предвижда задължение за свързване на трети страни, без това да засяга правото на всеки от субектите, които са част от същата мрежа, като алтернатива да бъдат свързани към мрежата, за която се предвижда задължение за свързване на трети страни;
d)
е свързана посредством една или повече точки на свързване към мрежа, за която се предвижда задължение за свързване на трети страни, с минимално номинално напрежение 120 kV;
e)
има отговорно лице, което е единствен оператор на тази мрежа. Това лице може да бъде различно от субектите, собственици на енергопотребяващите или производствените единици, но не може да бъде притежател на концесии за услуги по пренос и диспечиране или за електроразпределителни услуги“.
Decreto ministeriale — Attuazione dell’articolo 30, comma 27, della legge 23 luglio 2009, n. 99, in materia di rapporti intercorrenti fra i gestori delle reti elettriche, le società di distribuzione in concessione, i proprietari di reti private ed i clienti finali collegati a tali reti (Министерски декрет за прилагане на член 30, параграф 27 от Закон № 99 от 23 юли 2009 г. по отношение на взаимоотношенията между оператори на електроенергийни мрежи, електроразпределителни дружества концесионери, собственици на частни електроенергийни мрежи и крайни клиенти, свързани към тези мрежи) от 10 декември 2010 г. (GURI № 305 от 31 декември 2010 г.) налага на операторите на частни електроразпределителни мрежи по-специално задължението да позволят на крайните ползватели, свързани към тези мрежи, да поискат и да получат възможност за физическо и виртуално свързване към обществената мрежа и задължението да позволят използването на тези мрежи от операторите на обществени електроразпределителни мрежи, за да се гарантира правото на крайните потребители да получат възможност за свързване към обществената електроразпределителна мрежа.
Член 38, параграф 5 от Decreto legislativo n. 93 — Attuazione delle direttive 2009/72/CE, 2009/73/CE e 2008/92/CE relative a norme comuni per il mercato interno dell’energia elettrica, del gas naturale e ad una procedura comunitaria sulla trasparenza dei prezzi al consumatore finale industriale di gas e di energia elettrica, nonché abrogazione delle directive 2003/54CE e 2003/55/CE (Законодателен декрет № 93 за прилагане на Директиви 2009/72/ЕО, 2009/73/ЕО и 2008/92/ЕО относно общите правила за вътрешния пазар на електроенергия и природен газ и относно процедура на Общността за подобряване на прозрачността на цените на газ и електроенергия за промишлени крайни потребители, и за отмяна на Директиви 2003/54/ЕО и 2003/55/ЕО) от 1 юни 2011 г. (GURI № 148 от 28 юни 2011 г., наричан по-нататък „Законодателен декрет № 93/2011“), предвижда по-специално следното:
„Без да се засягат разпоредбите относно ефективните потребителски системи по смисъла на член 2, параграф 1, буква t) от Законодателен декрет № 115/2008, вътрешните потребителски мрежи по смисъла на член 33 от Закон № [99/2009] и другите частни електроразпределителни мрежи по смисъла на член 30, параграф 27 от Закон № [99/2009] са затворени разпределителни системи […]“.
С deliberazione n. 539/2015/R/eel — Regolazione dei servizi di connessione, misura, trasmissione, distribuzione, dispacciamento e vendita nel caso di sistemi di distribuzione chiusi (Решение № 539/2015/R/eel за регулиране на услуги по свързване, измерване, пренос, разпределение, диспечиране и продажба на електроенергия при затворени разпределителни системи) от 12 ноември 2015 г. (наричано по-нататък „Решение № 539/2015“) AEEGSI, в съответствие с член 38, параграф 5 от Законодателен декрет № 93/2011, причислява вътрешните потребителски мрежи и другите частни електроразпределителни мрежи към категорията на „затворените разпределителни системи“, посочени в член 28, параграф 1 от Директива 2009/72.
Член 8 от приложение А към това решение гласи: „затворената разпределителна система е мрежа, за която се предвижда задължение за свързване само на потребители, които съгласно член 6 от настоящото решение са сред потребителите, които могат да бъдат свързани към тази затворена разпределителна система“.
Съгласно член 22, параграф 1 от посоченото приложение „правилата за диспечиране се прилагат по отношение на електроенергията, захранвана във и получавана от затворената разпределителна система от всеки ползвател чрез неговата точка на свързване към тази система“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Жалбоподателите в главното производство са, в зависимост от случая, собственици или оператори на частни електроразпределителни мрежи, които по силата на член 38, параграф 5 от Законодателен декрет № 93/2011 са причислени към категорията „затворени разпределителни системи“, към които на това основание се прилагат различни задължения, наложени от AEEGSI съгласно Решение 539/2015.
Тези жалбоподатели сезират Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Регионален административен съд на Ломбардия, Италия) с жалба за отмяна на Решение № 539/2015, с довода че това решение противоречи на разпоредбите на Директива 2009/72, тъй като прилага към затворените разпределителни системи същите правила като приложимите към обществените разпределителни мрежи, без да въвежда режим, който отчита специфичните особености на тези затворени системи.
Оплакванията, които посочените жалбоподатели изтъкват в подкрепа на тази жалба, се отнасят съответно до задълженията за свързване на трети страни и до счетоводна и функционална обособеност, наложени на операторите на затворени разпределителни системи, до прилагането на такси за услугата за диспечиране по отношение на всеки потребител, свързан към затворена разпределителна система, вместо цялата тази мрежа да се разглежда като един-единствен потребител на тази услуга, макар преди това да е било така, и до прилагането на общите разходи на електроенергийната система към потреблението на електроенергия от всеки ползвател, свързан към затворена разпределителна система, дори когато електроенергията се произвежда в рамките на тази система.
При тези обстоятелства Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Регионален административен съд на Ломбардия, Италия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси, формулирани по еднакъв начин по дела C‑262/17, C‑263/17 и C‑273/17:
„1)
Следва ли разпоредбите на Директива [2009/72], и по-специално член [2], точки 5 и 6 и член 28, да се тълкуват в смисъл, че непременно представлява електроенергийна мрежа, а следователно и „разпределителна система“ по смисъла на тази директива, система, създадена и управлявана от частно образувание, към която са свързани ограничен брой производствени и потребителски единици и която на свой ред е свързана с обществената мрежа, без възможност да се изключат от тази класификация частните електроенергийни системи с такива характеристики, изградени преди влизането в сила на Директивата и първоначално създадени с цел производство на електроенергия за собствени нужди?
2)
При утвърдителен отговор на предходния въпрос, единствената предоставена от Директива [2009/72] възможност за оползотворяване на специфичните характеристики на частна електроенергийна мрежа ли е тя да се причисли към категорията на [затворените разпределителни системи] по член 28 от посочената директива, или се допуска националният законодател да определи отделна категория разпределителни системи, по отношение на които се прилага опростен режим, различен от предвидения за [затворените разпределителни системи]?
3)
Независимо от отговора на предходните въпроси, трябва ли Директивата да се тълкува в смисъл, че при всички случаи за затворените разпределителни системи по член 28 [от Директива 2009/72] се изисква задължение за свързване на трети страни?
4)
Независимо от отговора на предходните въпроси, допуска ли класифицирането на частна електроенергийна мрежа като затворена разпределителна система по смисъла на член 28 от Директива [2009/72] възможността националният законодател да предвиди в полза на тази система само изключенията от общия правен режим за разпределителните системи, изрично предвидени в член 28 и член 26, параграф 4 от тази директива, или — с оглед на посоченото в [съображения] 29 и 30 от Директивата — е позволено или наложено на държавата членка да предвиди други изключения от прилагането на общия правен режим за разпределителните системи, така че да се гарантира постигането на целите, посочени в [съображенията]?
5)
Ако Съдът приеме, че е възможно или необходимо държавата членка да установи правила, които отчитат спецификата на затворените разпределителни системи, допускат ли разпоредбите на Директива [2009/72] — и по-специално [съображения] 29 и 30, член 15, параграф 7, член 37, параграф 6, буква б) и член 26, параграф 4 — национална правна уредба като разглежданата в настоящото производство, която предвижда за затворените разпределителни системи правила за диспечиране и обособеност, доста подобни на предвидените за обществените мрежи, и която предвижда относно общите разходи на електроенергийната система, че заплащането на тези суми е отчасти съизмеримо и с разходваното количество електроенергия в рамките на затворената разпределителна система?“.
С решение на председателя на Съда от 12 юни 2017 г. дела C‑262/17, C‑263/17 и C‑273/17 са съединени за целите на писмената и устната фаза на производството и на съдебното решение.
В отговор на искане на Съда за разяснения запитващата юрисдикция го уведомява на 12 април 2018 г., че петият преюдициален въпрос е загубил релевантността си във връзка с правилата за обособеност и с общите разходи на електроенергийната система.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 2, точка 5 и член 28, параграф 1 от Директива 2009/72 трябва да се тълкуват в смисъл, че системи като разглежданите в главното производство, създадени с цел собствено потребление преди влизането в сила на тази директива и управлявани от частно образувание, към които са свързани ограничен брой производствени и потребителски единици, и които на свой ред са свързани с обществената електроразпределителна мрежа, представляват разпределителни системи, попадащи в приложното поле на посочената директива.
Следва да се припомни, че както следва от член 1 от Директива 2009/72, тя има за цел да установи общите правила по-специално за разпределението на електроенергия с оглед на усъвършенстването и интегрирането на конкурентни пазари на електроенергия в Съюза.
Макар понятието „разпределителна система“ да не е дефинирано само по себе си в Директива 2009/72, все пак член 2, точка 5 от последната определя понятието „разпределение“ като отнасящо се до преноса на електроенергия по разпределителни системи с високо, средно и ниско напрежение с цел да бъде доставена до клиенти, с изключение на самата „доставка“ — понятие, което трябва да се разбира съгласно член 2, точка 19 от посочената директива като отнасящо се до продажбата на електроенергия на клиенти (вж. по аналогия решение от 22 май 2008 г., citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
, т.
).
От тези определения следва, че разпределителната система е мрежа, която служи за пренос на електроенергия с високо, средно или ниско напрежение (вж. по аналогия решение от 22 май 2008 г., citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
, т.
).
Оттук следва, че единствено напрежението на пренасяната електроенергия представлява релевантен критерий за определяне дали дадена система е разпределителна система по смисъла на Директива 2009/72 (вж. в този смисъл решение от 22 май 2008 г., citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
, т.
)
В замяна на това нито датата, на която е създадена подобна система, нито обстоятелството, че тази система е предназначена за собствено потребление и се управлява от частно образувание, като към нея са свързани ограничен брой производствени и потребителски единици, представляват релевантни критерии в това отношение.
Обратно, що се отнася до последното обстоятелство, следва да се отбележи, че съгласно член 28, параграф 1 от Директива 2009/72 държавите членки могат да предвидят, че компетентните национални органи класифицират като „затворена разпределителна система“ система, която разпределя електроенергия в рамките на географски обособен промишлен или търговски обект или обект с общо ползване на услуги и по принцип не доставя на битови потребители, ако в зависимост от случая дейностите или производственият процес на ползвателите на тази система са интегрирани поради определени технически причини или причини, свързани с безопасността, или ако тази система разпределя електроенергия основно на собственика или оператора на системата или на предприятия, свързани с тях.
Съгласно член 28, параграф 2 от Директива 2009/72 държавите членки могат да предвидят, че компетентните национални органи освобождават оператора на такава затворена система, от една страна, от задължението съгласно член 25, параграф 5 от тази директива да осигурява енергията, която използва за покриване на енергийни загуби и поддържане на резервна мощност в своята система, в съответствие с прозрачни, недискриминационни и пазарно основани процедури, и от друга страна, от задължението по член 32, параграф 1 от споменатата директива да гарантира, че тарифите или методиките, на които се основава тяхното изчисление, са одобрени преди влизането им в сила в съответствие с член 37 от същата директива. В последния случай ползвателите на системата могат да отправят искане съгласно член 28, параграф 3 от Директива 2009/72 до компетентния национален орган да преразгледа и одобри тези тарифи и тези методики за изчисление.
От тези разпоредби следва, че системи като разглежданите в главното производство, създадени с цел собствено потребление и управлявани от частно образувание, към които са свързани ограничен брой производствени и потребителски единици, представляват разпределителни системи, които попадат в приложното поле на тази директива, щом компетентните национални органи могат да ги класифицират като затворена разпределителна система по смисъла на член 28, параграф 1 от посочената директива, като освен това държавите членки имат само възможността, но не и задължението да ги освободят съгласно член 28, параграф 2 от същата директива от двете задължения, споменати в последната разпоредба.
Освен това следва да се отбележи, що се отнася до ограничените размери на системата, че в Директива 2009/72 такъв критерий се посочва в член 2, точки 26 и 27 само за да се определи „малка изолирана система“ или „изолирана микросистема“, като така законодателят на Съюза не е възнамерявал да изключи дадени разпределителни мрежи от приложното поле на тази директива поради тяхната големина или потребление на електроенергия (вж. по аналогия решение от 22 май 2008 г., citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
, т.
).
Горните съображения впрочем се потвърждават от целта, която преследва Директива 2009/72, състояща се в завършване на вътрешния пазар на електроенергия (вж. в този смисъл решение от 22 май 2008 г., citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
, т.
).
Следователно системи като разглежданите в главното производство, за които е безспорно, че служат за пренос на електроенергия с високо, средно или ниско напрежение, която е предназначена да бъде продадена на крайни клиенти, представляват разпределителни системи, попадащи в приложното поле на Директива 2009/72.
Следователно на първия въпрос следва да се отговори, че член 2, точка 5 и член 28, параграф 1 от Директива 2009/72 трябва да се тълкуват в смисъл, че системи като разглежданите в главното производство, създадени с цел собствено потребление преди влизането в сила на тази директива и управлявани от частно образувание, към които са свързани ограничен брой производствени и потребителски единици и които на свой ред са свързани с обществената електроразпределителна мрежа, представляват разпределителни системи, попадащи в приложното поле на посочената директива.
По втория и четвъртия въпрос
С втория и четвъртия въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 28 от Директива 2009/72 трябва да се тълкува в смисъл, че държавите членки могат да освобождават единствено системи като разглежданите в главното производство от задълженията, предвидени в параграф 2 от тази разпоредба относно затворените разпределителни системи, посочени в нея, както и от задълженията, предвидени в член 26, параграф 4 от тази директива, или дали могат също да включат споменатите системи в отделна категория разпределителни системи, с цел да им предоставят освобождаване, което не е предвидено в посочената директива.
Както вече е видно от точки 32—34 от настоящото съдебно решение, държава членка, която предвижда, че компетентните национални органи класифицират като затворени разпределителни системи системите, които отговарят на условията, посочени в член 28, параграф 1 от Директива 2009/72, може също да предвиди, в съответствие с член 28, параграф 2 от тази директива, че въпросните органи освобождават оператора на тези системи от задълженията, посочени в член 25, параграф 5 и в член 32, параграф 1 от посочената директива.
Така от самия текст на член 28, параграф 2 от Директива 2009/72 ясно следва, че системите, класифицирани от компетентните национални органи като затворени разпределителни системи, могат, въз основа на тази разпоредба, да бъдат освободени единствено от задълженията, посочени в нея, така че, както следва от съображение 30 от тази директива, да се избегне възможността операторите на тези системи да поемат задължения, които биха представлявали прекомерна административна тежест поради специфичното естество на отношенията между тези оператори и ползвателите на посочените системи.
В настоящия случай от акта за преюдициално запитване следва и освен това е безспорно, че разглежданите в главното производство системи са били класифицирани от националния компетентен орган като затворени разпределителни системи по смисъла на член 28, параграф 1 от Директива 2009/72.
В това си качество тези системи следователно могат, ако Италия е използвала предвидената в член 28, параграф 2 от тази директива възможност, да се ползват само от изключенията, посочени в тази разпоредба.
При все това, както генералният адвокат отбелязва по същество в точки 52—58 от заключението си, няма пречка дадена затворена разпределителна система да може също да се ползва, в друго качество, и от допълнителни изключения, предвидени в Директива 2009/72.
По-специално, в това отношение следва да се отбележи, че член 26, параграф 4 от Директива 2009/72 позволява на държавите членки да освободят интегрираните електроенергийни предприятия, обслужващи по-малко от 100000 свързани клиенти, от задълженията за отделяне, предвидени в член 26, параграфи 1—3 от тази директива, така че да се избегне налагането, в съответствие със съображение 29 от посочената директива, на несъразмерна финансова и административна тежест върху малките оператори на разпределителни системи.
От констатациите, направени от запитващата юрисдикция, впрочем е видно, че разглежданите в главното производство системи могат да ползват това освобождаване, щом като те по принцип не могат да снабдяват битови клиенти и свързват ограничен брой производствени и потребителски единици в рамките на географски обособен обект.
Освен това от представения от тази юрисдикция отговор на искането за разяснения, отправено от Съда, следва, че разглежданата в главното производство национална правна уредба вече освобождава тези системи, в съответствие с член 26, параграф 4 от Директива 2009/72, от задълженията за отделяне, предвидени в член 26, параграфи 1—3 от нея.
Във всеки случай следва да се подчертае, че държавите членки не могат да включат системи като разглежданите в главното производство, които попадат в приложното поле на Директива 2009/72, в категория разпределителни системи, различна от изрично предвидените в тази директива, с цел да им предоставят непредвидени в нея изключения.
Несъмнено, както следва от съображения 29 и 30 от Директива 2009/72, специфичното естество на някои видове разпределителни системи, които включват затворените разпределителни системи, може да обоснове решението на държавите членки да ги освободят от някои задължения, предвидени от тази директива, за да не им бъде наложена прекомерна административна тежест.
Следва обаче да се констатира, че именно тези съображения са отразени в член 26, параграф 4 и член 28, параграф 2 от Директива 2009/72, които определят изрично изключенията, които могат да се приложат за такива разпределителни системи.
Поради това на втория и четвъртия въпрос следва да се отговори, че член 28 от Директива 2009/72 трябва да се тълкува в смисъл, че системи като разглежданите в главното производство, които са класифицирани от държава членка като затворени разпределителни системи по смисъла на параграф 1 от този член, могат в това си качество да бъдат освободени от тази държава само от задълженията, предвидени в параграф 2 от същия член, с което не се изключва възможността за тези системи да се приложат и други изключения, предвидени в тази директива, и в частност изключението по член 26, параграф 4, ако отговарят на посочените в него условия, което следва да се провери от запитващата юрисдикция. Във всеки случай тази държава членка не може да включи споменатите системи в отделна категория разпределителни системи с цел да им предостави освобождаване, което не е предвидено в посочената директива.
По третия въпрос
С третия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 32, параграф 1 от Директива 2009/72 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която предвижда, че за затворените разпределителни системи по смисъла на член 28, параграф 1 от тази директива няма задължение да предоставят достъп на трети страни, а трябва да предоставят достъп само на трети страни, включени в категорията ползватели, които могат да бъдат свързвани към тези системи, които ползватели имат право на достъп до обществената мрежа.
Следва да се припомни, че съгласно член 32, параграф 1, първо и второ изречение от Директива 2009/72 държавите членки имат задължението да осигурят прилагането за всички привилегировани клиенти на система за достъп на трети страни до преносните и разпределителните системи, която трябва да се основава на публикувани тарифи и да се прилага обективно и без дискриминация между ползвателите на системата. Съгласно член 32, параграф 1, трето изречение от тази директива държавите членки освен това трябва да гарантират, че тези тарифи или методиките, на които се основава тяхното изчисление, са одобрени преди влизането им в сила в съответствие с член 37 от тази директива и че тези тарифи и методики — когато само методиките са одобрени — са публикувани преди влизането им в сила.
Както Съдът вече е подчертавал многократно, свободният достъп на трети страни до тези системи, установен в член 32, параграф 1, първо изречение от Директива 2009/72, представлява една от съществените мерки, които държавите членки са длъжни да вземат, за да се завърши вътрешният пазар на електроенергия (вж. по аналогия решения от 22 май 2008 г., citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
, т.
, от 9 октомври 2008 г., Sabatauskas и др.,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
, т.
,
и
, и от 29 септември 2016 г., Essent Belgium,
C‑492/14
,
EU:C:2016:732
, т.
).
Всъщност, както е видно от съображение 3 от Директива 2009/72, тя цели постигането на напълно отворен пазар, който позволява на всички потребители да избират свободно своя доставчик, а на всички доставчици — да извършват свободно доставки на своите клиенти.
В това отношение, макар член 32, параграф 1 от Директива 2009/72 да оставя на държавите членки грижата да вземат необходимите мерки за прилагането на система за достъп на трети страни до преносните и разпределителните системи, като съгласно член 288 ДФЕС държавите членки са компетентни в този смисъл да определят формата и средствата, които трябва да се използват за прилагането на такава система, това не променя факта, че предвид значението на принципа на свободния достъп до преносните или разпределителни системи тази свобода на действие не им позволява да се отклоняват от посочения принцип, освен в случаите, в които тази директива предвижда изключения или дерогации (вж. по аналогия решение от 22 май 2008 г., citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
, т.
).
Така от член 3, параграф 14 от Директива 2009/72 следва, че държавите членки имат право да не прилагат разпоредбите на член 32, параграф 1 от тази директива, предвиждащи недискриминационен достъп на третите страни до преносните и разпределителните системи, ако прилагането на тези разпоредби би възпрепятствало изпълнението, от правна или от фактическа страна, на така възложените задължения на енергийните предприятия за предоставяне на обществени услуги, стига държавите членки да се уверят, че изпълнението на тези задължения не може да се постигне чрез други средства, които не засягат правото на достъп до системите, което представлява едно от правата, прогласени от Директива 2009/72 (вж. по аналогия решения от 22 май 2008 г., citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
, т.
, и от 29 септември 2016 г., Essent Belgium,
C‑492/14
,
EU:C:2016:732
, т.
).
За сметка на това, както следва от отговорите на първия, втория и четвъртия въпрос, по-специално от точки 33, 34, 40 и 41 от настоящото съдебно решение, от самия текст на член 28, параграф 2 от Директива 2009/72 следва, че въз основа на тази разпоредба затворените разпределителни системи, посочени в член 28, параграф 1 от тази директива, могат да бъдат освободени само от две конкретни задължения, а именно, от една страна, задължението да осигуряват енергията, която използват за покриване на енергийни загуби и резервна мощност в системата в съответствие с прозрачни, недискриминационни и пазарно основани процедури, и от друга страна, задължението тарифите или методиките, на които се основава тяхното изчисление, да са одобрени преди влизането им в сила, като в този случай ползвателите на системата могат да изискат съгласно член 28, параграф 3 от посочената директива от компетентния национален орган да преразгледа и одобри тези тарифи и методики.
Оттук следва, че макар дадена затворена разпределителна система да може да бъде освободена от предвиденото в член 32, параграф 1, второ изречение от Директива 2009/72 задължение да получи предварително одобрение на своите тарифи или на методиките, на които се основава тяхното изчисление, тя за сметка на това не може да бъде освободена от задължението за предоставяне на свободен достъп на трети страни, предвидено в член 32, параграф 1, първо изречение от тази директива.
В това отношение освен това следва да се подчертае, че макар член 32, параграф 2 от Директива 2009/72 да предвижда, че операторът на разпределителна система може да откаже достъп до системата си, когато липсва необходимият капацитет, при условие че представи обосновани причини за този отказ, тази възможност за отказ на достъпа до системата се преценява за всеки конкретен случай и не позволява на държавите членки да предвиждат общо споменатите дерогации без конкретна преценка за всеки оператор на липсата на технически капацитет на системата да задоволи търсенето на достъп от трети страни (вж. по аналогия решение от 22 май 2008 г., citiworks,
C‑439/06
,
EU:C:2008:298
, т.
).
Следователно на третия въпрос следва да се отговори, че член 32, параграф 1 от Директива 2009/72 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която предвижда, че за затворените разпределителни системи по смисъла на член 28, параграф 1 от тази директива няма задължение да предоставят достъп на трети страни, а трябва да предоставят достъп само на трети страни, включени в категорията ползватели, които могат да бъдат свързвани към тези системи, които ползватели имат право на достъп до обществената мрежа.
По петия въпрос
С петия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 15, параграф 7 и член 37, параграф 6, буква б) от Директива 2009/72 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която предвижда, че таксите за диспечиране, дължими от ползвателите на затворена разпределителна система, се изчисляват на базата на електроенергията, обменена с тази система от всеки от ползвателите ѝ чрез точката им на свързване към посочената система.
Както е видно от разпоредбите на членове 15 и 25 от Директива 2009/72, услугата за диспечиране позволява на оператора на електроенергийната мрежа да диспечира производствени съоръжения, разположени в определен район, с цел по-специално да осигурява енергията, която използва за покриване на енергийни загуби и резервна мощност в своята система, както и да балансира тази система и да гарантира правилното функциониране на вътрешния пазар на електроенергия.
Съгласно член 15, параграф 7 и член 37, параграф 6, буква б) от Директива 2009/72 правилата, приети от оператора на преносна система за балансиране на електроенергийната система, включително тези относно начисляването на таксите за нейните ползватели, трябва да се определят по обективен, прозрачен и недискриминационен начин, както и да отразяват разходите, както следва и от съображение 35 от тази директива, съгласно методика, която гарантира, че балансиращите услуги се предоставят по най-икономичен начин и осигуряват подходящи стимули на ползвателите да балансират захранването и потреблението. Член 25, параграф 6 от посочената директива по същество налага подобно задължение на оператора на разпределителна система.
В случая от данните, с които разполага Съдът, е видно, че разглежданата в главното производство национална правна уредба е била изменена в смисъл, че таксите за диспечиране, дължими на оператора на обществената мрежа, а именно Terna SpA, от ползвателите на затворена разпределителна система, вече не се изчисляват въз основа само на електроенергията, която затворената разпределителна система като цяло обменя с обществената мрежа чрез точката на свързване на тази затворена разпределителна мрежа към обществената мрежа, а на електроенергията, която се обменя със затворената разпределителна система от всеки от ползвателите на тази система чрез точката му свързване към посочената система, като така правилата, приложими към последните, са приведени в съответствие с тези, приложими към ползвателите на обществената мрежа. Оттук следва, че таксите за диспечиране се прилагат следователно и за електроенергията, произведена в рамките на затворената разпределителна система.
Съгласно постоянната съдебна практика общият принцип на равно третиране в качеството си на общ принцип на правото на Съюза изисква да не се третират по различен начин сходни положения и да не се третират еднакво различни положения, освен ако такова третиране не е обективно обосновано (решение от 16 декември 2008 г., Arcelor Atlantique и Lorraine и др.,
C‑127/07
,
EU:C:2008:728
, т.
).
В това отношение веднага следва да се отбележи, че ползвателите на системи като тези в главното производство, които попадат съгласно националното право в категорията на „затворените разпределителни системи“, са свързани към обществената мрежа и че следователно те могат да ползват, подобно на всеки друг ползвател на такава мрежа, услугата за диспечиране. Поради това жалбоподателите в главното производство не могат основателно да поддържат нито че ползвателите на тези затворени разпределителни системи не генерират никакви разходи за доставчика на услугата за диспечиране, нито съответно че разглежданата в главното производство национална правна уредба ги задължава да поемат разходите за услуга, която не ползват.
Безспорно е обаче, че за разлика от другите ползватели на обществената мрежа, ползвателите на затворена разпределителна система, доколкото съгласно член 28, параграф 1, буква б) от Директива 2009/72 потребяват основно електроенергията, произведена вътре в тази система, използват обществената мрежа само инцидентно, когато производството на затворената разпределителна система не е достатъчно, за да задоволи нуждите на нейните ползватели, по-специално в случай на внезапно и непредвидено увеличение на вътрешното търсене в системата или на спиране на свързани с нея производствени мощности поради поддръжка или неизправност. Ето защо, извън такива изключителни случаи, преди всичко самият оператор на затворената разпределителна система е длъжен да осигурява равновесие между производството и потреблението в рамките на тази система, подобно на задачата, поета от Terna по отношение на обществената мрежа.
При тези условия, от една страна, ползвателите на затворена разпределителна система, изглежда, не се намират в същото положение като другите ползватели на обществената мрежа. От друга страна, доставчикът на услугата за диспечиране на обществената мрежа изглежда трябва да поеме ограничени разходи по отношение на тези ползватели на затворена разпределителна система, щом те ползват тази услуга само инцидентно. Запитващата юрисдикция обаче трябва да провери наличието на тези обстоятелства.
Впрочем, ако се установи наличието на тези обстоятелства, както посочва генералният адвокат в точка 105 от заключението си, национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която предвижда, че таксите за диспечиране, дължими от ползвателите на затворена разпределителна система, се изчисляват по същата методика като използваната за изчисляването на таксите, дължими от другите ползватели на обществената мрежа, би могла да се квалифицира като дискриминационна при липса на обективна обосновка.
По-специално, не изглежда изключено такава методика да няма достатъчна връзка с разходите за услугата за диспечиране, съгласно изискванията, които произтичат от член 15, параграф 7 и член 25, параграф 6 от Директива 2009/72.
Освен това, щом размерът на таксите за диспечиране, дължими от ползвателите на затворени разпределителни системи, не е свързан с обема електроенергия, обменяна с обществената мрежа, посочената методика не изглежда също от естество да насърчава тези ползватели, както е предвидено в член 37, параграф 6, буква б) от тази директива, да балансират производството и потреблението на електроенергия, за да ограничат, доколкото е възможно, използването на тази услуга.
Несъмнено би могло да бъде оправдано за държава членка да наложи на ползвателите на затворена разпределителна система, имаща достъп до обществената мрежа, такси за диспечиране, чийто размер не се изчислява на базата само на електроенергията, която действително се обменя с обществената мрежа, ако може да се докаже например, че този размер съответства на определен разход за доставчика на тази услуга, свързан със самата възможност на ползвателите на затворената разпределителна система да обменят електроенергия с обществената мрежа посредством посочената услуга. Никоя от заинтересованите страни, участвали в настоящото производство, обаче не сочи наличието на такъв определен разход.
В писменото си становище и в съдебното заседание италианското правителство изтъква също, че ползвателите на затворена разпределителна система могат да се групират, за да обособят единна точка за диспечиране, в който случай таксите за диспечиране се изчисляват на базата само на електроенергията, обменена с обществената мрежа.
Все пак следва да се отбележи, че жалбоподателите в главното производство поддържат, че подобно групиране изобщо не влияе върху изчисляването на тази такса. Освен това в преписката, с която разполага Съдът, няма данни, които позволяват да се обосноват твърденията на италианското правителство.
При тези условия единствено запитващата юрисдикция трябва да провери истинността на тези твърдения, които се отнасят до тълкуването само на националното право.
Поради това на петия въпрос следва да се отговори, че член 15, параграф 7 и член 37, параграф 6, буква б) от Директива 2009/72 трябва да се тълкуват в смисъл, че при липсата на обективна обосновка не допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която предвижда, че таксите за диспечиране, дължими от ползвателите на затворена разпределителна система, се изчисляват на базата на електроенергията, която се обменя с тази система от всеки от ползвателите ѝ чрез точката им на свързване към посочената система, ако се докаже, че ползвателите на затворена разпределителна система не се намират в същото положение като другите ползватели на обществената мрежа и че доставчикът на услугата за диспечиране на обществената мрежа поема ограничени разходи по отношение на тези ползватели на затворена разпределителна система, което запитващата юрисдикция следва да провери.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

1)
Член 2, точка 5 и член 28, параграф 1 от Директива 2009/72/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 година относно общите правила за вътрешния пазар на електроенергия и за отмяна на Директива 2003/54/ЕО трябва да се тълкуват в смисъл, че системи като разглежданите в главното производство, създадени с цел собствено потребление преди влизането в сила на тази директива и управлявани от частно образувание, към които са свързани ограничен брой производствени и потребителски единици, и които на свой ред са свързани с обществената електроразпределителна мрежа, представляват разпределителни системи, попадащи в приложното поле на посочената директива.

2)
Член 28 от Директива 2009/72 трябва да се тълкува в смисъл, че системи като разглежданите в главното производство, които са класифицирани от държава членка като затворени разпределителни системи по смисъла на параграф 1 от този член, могат в това си качество да бъдат освободени от тази държава само от задълженията, предвидени в параграф 2 от същия член, с което не се изключва възможността за тези системи да се приложат и други изключения, предвидени в тази директива, и в частност изключението по член 26, параграф 4, ако отговарят на посочените в него условия, което следва да се провери от запитващата юрисдикция. Във всеки случай тази държава членка не може да включи споменатите системи в отделна категория разпределителни системи с цел да им предостави освобождаване, което не е предвидено в посочената директива.

3)
Член 32, параграф 1 от Директива 2009/72 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която предвижда, че за затворените разпределителни системи по смисъла на член 28, параграф 1 от тази директива няма задължение да предоставят достъп на трети страни, а трябва да предоставят достъп само на трети страни, включени в категорията ползватели, които могат да бъдат свързвани към тези системи, които ползватели имат право на достъп до обществената мрежа.

4)
Член 15, параграф 7 и член 37, параграф 6, буква б) от Директива 2009/72 трябва да се тълкуват в смисъл, че при липсата на обективна обосновка не допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която предвижда, че таксите за диспечиране, дължими от ползвателите на затворена разпределителна система, се изчисляват на базата на електроенергията, която се обменя с тази система от всеки от ползвателите ѝ чрез точката им на свързване към посочената система, ако се докаже, че ползвателите на затворена разпределителна система не се намират в същото положение като другите ползватели на обществената мрежа и че доставчикът на услугата за диспечиране на обществената мрежа поема ограничени разходи по отношение на тези ползватели на затворена разпределителна система, което запитващата юрисдикция следва да провери.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.