CELEX: 62015CJ0389
Kumoamiskanne
Neuvoston päätös, jolla annetaan lupa neuvottelujen aloittamiselle alkuperänimityksiä ja maantieteellisiä merkintöjä koskevasta tarkistetusta Lissabonin sopimuksesta
SEUT 3 artiklan 1 kohta
Unionin yksinomainen toimivalta
Yhteinen kauppapolitiikka
SEUT 207 artiklan 1 kohta
Teollis- ja tekijänoikeuksien kaupalliset näkökohdat

Euroopan komissio vaatii kanteellaan unionin tuomioistuinta kumoamaan 7.5.2015 annetun neuvoston päätöksen 8512/15, jolla annetaan lupa neuvottelujen aloittamiselle alkuperänimityksiä ja maantieteellisiä merkintöjä koskevasta tarkistetusta Lissabonin sopimuksesta Euroopan unionin toimivaltaan kuuluvissa kysymyksissä (jäljempänä riidanalainen päätös).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Kansainvälinen oikeus
Pariisin yleissopimus
Teollisoikeuden suojelemista koskeva yleissopimus allekirjoitettiin 20.3.1883 Pariisissa, sitä tarkistettiin viimeksi 14.7.1967 Tukholmassa ja muutettiin 28.9.1979 (Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma, nide 828, nro 11851, s. 305; jäljempänä Pariisin yleissopimus).
Mainitun yleissopimuksen alkuperäiseen sanamuotoon sisältyi johdanto-osa, jota ei ole toistettu sen myöhemmissä tarkistuksissa ja jonka mukaan valtiot, joihin yleissopimusta sovelletaan, päättivät tehdä mainitun yleissopimuksen ”pyrkimyksenään varmistaa yhdessä liittomaiden kansalaisille teollisuuden ja kaupan täysi ja tehokas suoja ja edistää sitä, että taataan keksijöiden oikeudet ja rehellinen kaupankäynti”.
Pariisin yleissopimuksen 1 artiklassa määrätään muun muassa, että maat, joihin tätä yleissopimusta sovelletaan, muodostavat liiton teollisoikeuden suojelemiseksi ja että teollisoikeuden suoja kohdistuu patentteihin, malleihin, merkkeihin, toiminimiin, alkuperää osoittaviin merkintöihin tai nimityksiin sekä vilpillisen kilpailun ehkäisemiseen.
Yleissopimuksen 2 artiklassa määrätään muun muassa, että jokaisen liittomaan kansalaisilla on kaikissa muissa liittomaissa teollisoikeuden suojaan nähden ne edut, jotka näiden maiden lainsäädännöt myöntävät maan omille kansalaisille, ja että heillä on siis sama suoja kuin näillä.
Yleissopimuksen 10–10 ter artiklassa velvoitetaan liittomaat takaamaan toisten liittomaiden kansalaisille tehokas suoja vilpillistä kilpailua vastaan sekä soveliaat oikeuskeinot ja määrätään tavaroiden ottamisesta takavarikkoon niitä maahan tuotaessa, mikäli niissä on käytetty väärää merkintää ilmaisemaan tavaran alkuperää.
Pariisin yleissopimuksen 19 artiklan mukaan valtiot, joihin yleissopimusta sovelletaan, varaavat oikeuden erikseen tehdä keskenään erityisiä sopimuksia teollisoikeuden suojelemiseksi.
Lissabonin sopimus
Alkuperänimitysten suojaamisesta ja niiden kansainvälisestä rekisteröinnistä tehty Lissabonin sopimus allekirjoitettiin 31.10.1958, sitä tarkistettiin Tukholmassa 14.7.1967 ja muutettiin 28.9.1979 (Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma, osa 828, nro 13172, s. 205; jäljempänä Lissabonin sopimus). Se on Pariisin yleissopimuksen 19 artiklassa tarkoitettu erityinen sopimus, johon valtiot, joihin tätä yleissopimusta sovelletaan, voivat liittyä.
Nyt käsiteltävänä olevan kanteen nostamispäivänä mainittua sopimusta sovellettiin 28 valtioon. Näiden joukossa on seitsemän Euroopan unionin jäsenvaltiota eli Bulgarian tasavalta, Tšekin tasavalta, Ranskan tasavalta, Italian tasavalta, Unkari, Portugalin tasavalta sekä Slovakian tasavalta. Myös kolme muuta jäsenvaltiota eli Helleenien tasavalta, Espanjan kuningaskunta ja Romania allekirjoittivat sen mutta eivät kuitenkaan ratifioineet sitä. Unioni ei sitä vastoin kuulu sopimukseen, sillä ainoastaan valtiot voivat liittyä siihen.
Lissabonin sopimuksen 1 artiklan mukaan sopimusvaltiot muodostavat erityisliiton Pariisin yleissopimuksella perustetun teollisoikeuden suojelemista koskevan liiton puitteissa sekä sitoutuvat suojaamaan alueillaan tämän sopimuksen mukaisesti muiden erityisliiton maiden tunnustamia ja suojaamia tuotteiden alkuperänimityksiä, jos kyseiset nimitykset on rekisteröity Maailman henkisen omaisuuden järjestön (WIPO) kansainvälisessä toimistossa.
Mainitun sopimuksen 2 artiklan 1 kappaleen mukaan alkuperänimityksellä tarkoitetaan maan, seudun tai paikkakunnan maantieteellistä nimitystä, jota käytetään nimeämään tavaraa, joka on peräisin kyseisestä maasta tai kyseiseltä seudulta taikka paikkakunnalta ja jonka laatu tai ominaisuudet ovat yksinomaisesti tai olennaisesti maantieteellisen ympäristön, joka käsittää sen luonnon ja inhimilliset tekijät, ansiota.
Lissabonin sopimuksen 3–7 artiklassa määritetään tämän sopimuksen alaan kuuluvien alkuperänimitysten suojan sisältö ja edellytykset sekä WIPOn kansainvälisen toimiston suorittamaa rekisteröintiä koskevat menettelytavat. Saman sopimuksen 4 artiklassa täsmennetään muun muassa, että tämä suoja ei sulje pois suojaa, jota nämä alkuperänimitykset saavat jo kussakin erityisliiton valtiossa muun muassa Pariisin yleissopimuksen nojalla.
Mainitun sopimuksen 8 artiklassa määrätään, että alkuperänimitysten suojaamiseksi tarpeelliset kanteet tai syytteet voidaan kussakin erityisliiton maassa nostaa niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti.
Lissabonin sopimuksen 9–18 artiklaan sisältyy määräyksiä erityisliiton institutionaalisesta järjestelmästä ja hallinnollisesta toiminnasta sekä kyseistä sopimusta koskevia yleislausekkeita.
Unionin oikeus
Unioni on toteuttanut asteittain vuodesta 1970 alkaen toimia, joilla säännellään muun muassa tietynlaisten tuotteiden, joita suojaa alkuperänimitys tai maantieteellinen merkintä, määritelmiä, kuvausta, esittelyä ja merkintöjä sekä näiden nimitysten ja merkintöjen myöntämistä, suojaamista ja valvontaa koskevista edellytyksistä. Nämä toimet koskevat nykyisin viinejä, tislattuja alkoholijuomia, maustettuja viinejä sekä muita maataloustuotteita ja elintarvikkeita.
Asiaa koskeva unionin lainsäädäntö koostuu tätä nykyä tislattujen alkoholijuomien määritelmistä, kuvauksesta, esittelystä, merkinnöistä ja maantieteellisten merkintöjen suojaamisesta sekä neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1576/89 kumoamisesta 15.1.2008 annetusta Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksesta (EY) N:o 110/2008 (
EUVL 2008, L 39, s. 16
), maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden laatujärjestelmistä 21.11.2012 annetusta Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksesta (EU) N:o 1151/2012 (
EUVL 2012, L 343, s. 1
), maataloustuotteiden yhteisestä markkinajärjestelystä ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 992/72, (ETY) N:o 234/79, (EY) N:o 1037/2001 ja (EY) N:o 1234/2007 kumoamisesta 17.12.2013 annetusta Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksesta (EU) N:o 1308/2013 (
EUVL 2013, L 347, s. 671
) sekä maustettujen viinituotteiden määritelmästä, kuvauksesta, esittelystä, merkinnöistä ja maantieteellisten merkintöjen suojasta sekä neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1601/91 kumoamisesta 26.2.2014 annetusta Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksesta (EU) N:o 251/2014 (
EUVL 2014, L 84, s. 14
).
Asian tausta ja riidanalainen päätös
Lissabonin sopimuksen tarkistaminen
Lissabonin sopimuksella perustetun erityisliiton yleiskokous perusti syyskuussa 2008 työryhmän, jonka tehtävänä oli valmistella sopimuksen parantamiseen ja houkuttelevuuden lisäämiseen tähtäävää tarkistamista sen tavoitteita ja periaatteita kuitenkaan muuttamatta.
Työryhmä sopi tässä tarkoituksessa lokakuussa 2014 asiakirjaluonnoksesta (jäljempänä sopimuksen tarkistusluonnos), jossa toistetaan Lissabonin sopimukseen sisältyvät institutionaaliset, menettelylliset ja aineelliset määräykset mutta muutetaan osittain niiden sijoittelua ja tehdään niihin tiettyjä täydennyksiä tai täsmennyksiä. Viimeksi mainitut koskivat erityisesti sopimuksessa määrätyn suojan soveltamisalaa, joka ehdotettiin ulotettavaksi maantieteellisiin merkintöihin (2 ja 9 artikla), suojan aineellista ulottuvuutta ja menettelyllisiä keinoja sen toteuttamiseksi (4–8 ja 11–20 artikla) sekä hallitustenvälisille järjestöille annettavaa mahdollisuutta liittyä mainittuun sopimukseen (28 artikla).
Geneveen kutsuttiin koolle diplomaattikokous 11.–21.5.2015 sopimuksen tarkistusluonnoksen käsittelyä ja hyväksyntää varten. Kokoukseen kutsuttiin valmistelukomitean hyväksymän työjärjestysluonnoksen mukaisesti Lissabonin sopimuksen 28 sopimusvaltion valtuuskunnat samoin kuin kaksi niin kutsuttua erityisvaltuuskuntaa, joista toinen oli unionin, sekä joukko niin kutsuttuja tarkkailuvaltuuskuntia.
Diplomaattikokous hyväksyi 20.5.2015 alkuperänimityksistä ja maantieteellisistä merkinnöistä tehtyä Lissabonin sopimusta koskevan Geneven asiakirjan, joka avattiin allekirjoitettavaksi 21.5.2015.
Komission suositus ja riidanalainen päätös
Komissio antoi diplomaattikokousta silmällä pitäen 30.3.2015 suosituksen neuvoston päätökseksi, jolla annettaisiin lupa neuvottelujen aloittamiselle alkuperänimityksiä ja maantieteellisiä merkintöjä koskevasta Lissabonin tarkistetusta sopimuksesta.
Komissio kehotti suosituksessaan neuvostoa ensinnäkin perustamaan päätöksensä SEUT 207 artiklaan ja SEUT 218 artiklan 3 ja 4 kohtaan yhtäältä unionille SEUT 3 artiklan 1 kohdassa yhteisen kauppapolitiikan alalla myönnetyn yksinomaisen toimivallan sekä toisaalta Lissabonin sopimuksen tavoitteen ja sisällön huomioon ottamiseksi.
Toiseksi komissio ehdotti, että neuvosto valtuuttaisi komission käymään neuvottelut unionin puolesta, laatisi neuvotteluohjeet ja nimeäisi tässä yhteydessä kuultavan erityiskomitean.
Neuvosto antoi 7.5.2015 riidanalaisen päätöksen. Komission suosituksesta poiketen tämä päätös perustuu SEUT 114 artiklaan sekä SEUT 218 artiklan 3 ja 4 kohtaan.
Mainitun päätöksen johdanto-osan toisessa ja kolmannessa perustelukappaleessa perustellaan oikeusperustan valintaa seuraavasti:
”(2)
Lissabonin sopimusta koskevaa kansainvälistä järjestelmää on aiheellista tarkistaa tarkoituksena parantaa sitä, jotta siihen liittyisi lisää jäseniä; siihen sisältyvät periaatteet ja päämäärät pysytetään kuitenkin muuttumattomina. – –
(3)
Sopimuksen tarkistusluonnoksessa sopimuspuolille luodaan alkuperänimitysten ja maantieteellisten merkintöjen suojajärjestelmä yhden ainoan rekisteröinnin avulla. Tämä asia on yhdenmukaistettu [unionin] sisäisen lainsäädännön puitteissa maatalousalan nimitysten ja merkintöjen osalta ja kuuluu siten unionin (maatalousalan nimitysten ja merkintöjen osalta) ja sen jäsenvaltioiden (muun kuin maatalousalan nimitysten ja merkintöjen sekä maksujen osalta) jaettuun toimivaltaan.”
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Komissio valtuutetaan osallistumaan yhdessä Lissabonin sopimukseen kuuluvien seitsemän jäsenvaltion kanssa diplomaattikokoukseen [sopimuksen tarkistusluonnoksen] hyväksymiseksi unionin toimivaltaan kuuluvissa kysymyksissä.”
Mainitun päätöksen 2 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Lissabonin sopimukseen kuuluvat seitsemän jäsenvaltiota käyttävät unionin edun nimissä äänioikeuttaan yhteisen kannan nojalla unionin toimivaltaan kuuluvissa kysymyksissä.”
Mainitun päätöksen 3 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Neuvotteluja käydään liitteeseen sisältyvien neuvotteluohjeiden mukaisesti.”
Saman päätöksen 4 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Diplomaattikokouksessa koordinoidaan tarkoituksenmukaisesti unionin toimivaltaan kuuluvia kysymyksiä. Kokouksen jälkeen neuvottelijat laativat viipymättä raportin teollis- ja tekijänoikeuksia käsittelevälle neuvoston työryhmälle.”
Komissio laati riidanalaisen päätöksen antamisen jälkeen julkilausuman, jossa se ilmaisi erimielisyytensä sekä oikeusperustoista, joihin neuvosto nojautui, että jäsenvaltioiden nimittämisestä neuvottelijoiksi unionin lukuun.
Asianosaisten vaatimukset ja oikeudenkäynti unionin tuomioistuimessa
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen
–
pysyttää voimassa päätöksen vaikutukset, kunnes neuvoston uusi päätös, joka sen on annettava kohtuullisessa ajassa unionin tuomioistuimen tuomion julistamispäivästä lukien, tulee voimaan
–
velvoittaa neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Neuvosto vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää kanteen
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Unionin tuomioistuimen presidentti hyväksyi 27.11.2015 tekemillään päätöksillä Tšekin tasavallan, Saksan liittotasavallan, Helleenien tasavallan, Espanjan kuningaskunnan, Ranskan tasavallan, Italian tasavallan, Unkarin, Alankomaiden kuningaskunnan, Itävallan tasavallan, Portugalin tasavallan ja Slovakian tasavallan hakemukset, joilla ne halusivat osallistua oikeusriitaan väliintulijoina neuvoston vaatimusten tukemiseksi.
Unionin tuomioistuimen presidentti hyväksyi samana päivänä tekemällään päätöksellä Euroopan parlamentin hakemuksen siitä, että se saisi osallistua oikeusriitaan väliintulijana komission vaatimusten tukemiseksi.
Unionin tuomioistuimen presidentti hyväksyi 12.1.2016 tekemällään päätöksellä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan hakemuksen siitä, että se saisi osallistua oikeusriitaan väliintulijana tukeakseen neuvoston vaatimuksia mahdollisessa suullisessa käsittelyssä.
Kanne
Komissio vetoaa kanteensa tueksi parlamentin tukemana kahteen kanneperusteeseen. Niistä ensimmäinen koskee sitä, että neuvosto on tehnyt riidanalaisen päätöksen SEUT 3 artiklan vastaisesti, koska tässä päätöksessä tarkoitetut neuvottelut liittyvät sopimusta koskevaan luonnokseen, joka kuuluu unionin yksinomaiseen toimivaltaan. Toinen kanneperuste koskee sitä, että neuvosto on rikkonut SEUT 207 artiklan 3 kohtaa sekä SEUT 218 artiklan 3, 4 ja 8 kohtaa, kun se on nimennyt jäsenvaltiot neuvottelijoiksi unionin toimivaltaan kuuluvalla alalla ja kun se ei ole tehnyt riidanalaista päätöstä sovellettavien enemmistösääntöjen mukaisesti.
Ensimmäiseen kanneperusteeseen sisältyy kaksi osaa. Ensimmäinen, pääasiallisesti esitetty kanneperuste koskee sitä, että riidanalaisessa päätöksessä jätetään huomiotta unionille SEUT 3 artiklan 1 kohdassa yhteisen kauppapolitiikan alalla myönnetty yksinomainen toimivalta. Toinen, toissijaisesti esitetty kanneperuste koskee SEUT 3 artiklan 2 kohdan rikkomista. Ensin on tutkittava tämän kanneperusteen ensimmäinen osa.
Asianosaisten lausumat
Komissio ja parlamentti korostavat aluksi, että unionille SEUT 3 artiklan 1 kohdassa yhteisen kauppapolitiikan alalla myönnetty yksinomainen toimivalta sisältää SEUT 207 artiklan 1 kohdan nojalla teollis- ja tekijänoikeuksien kaupalliset näkökohdat. Yksistään unioni on tällä perusteella toimivaltainen neuvottelemaan teollis- ja tekijänoikeuksia koskevista kansainvälisistä sopimuksista ja tekemään tällaiset sopimukset, kun sopimusten tavoitteen ja sisällön valossa on todettu, että niillä on erityinen yhteys kansainväliseen kauppaan esimerkiksi sillä tavoin, että tätä kauppaa edistetään lainsäädäntöä yhtenäistämällä. Yksinomainen toimivalta, joka ei millään tavoin rajoitu Maailman kauppajärjestön (WTO) puitteissa neuvoteltujen teollis- ja tekijänoikeuksien suojan yhdenmukaistamista koskeviin sopimuksiin, kattaa erityisesti sellaiset muut sopimukset, joiden ensisijaisena tarkoituksena on niiden tapauskohtaisen tarkastelun perusteella se, että suositaan vastavuoroisesti tavaroiden tai palvelujen kauppaa kolmansien valtioiden kanssa varmistamalla näille tavaroille tai palveluille sama suojan taso kuin se, joka niillä on jo sisämarkkinoilla.
Tämän jälkeen komissio ja parlamentti väittävät, että nyt käsiteltävässä asiassa sopimuksen tarkistusluonnoksella on erityinen yhteys kansainväliseen kauppaan samoin kuin Lissabonin sopimuksellakin. Siinä ei tosin ole johdanto-osaa, jossa esitettäisiin nimenomaisesti sen päämäärä. Tarkistusluonnoksen määräysten ja asiayhteyden tarkastelu kuitenkin osoittaa, että sen tavoitteena ja vaikutuksena on, että kunkin sopimuspuolen alkuperänimitykset ja maantieteelliset merkinnät voivat hyötyä kansainvälisestä rekisteröintijärjestelmästä, jolla varmistetaan niiden oikeudellinen suoja kaikkien muiden sopimuspuolten alueella estämällä mahdollisuuksia luvattomasta käytöstä tai hyödyntämisestä, jotka saattavat loukata niiden koskemattomuutta tai mainetta ja vahingoittaa siten niillä varustettujen tuotteiden markkinointia ulkomailla. Tarkistusluonnoksella parannetaan täten näiden unionista peräisin olevien tuotteiden kolmansiin valtioihin suuntautuvan viennin suojaa, joka muussa tapauksessa olisi riippuvainen maakohtaisesta rekisteröinnistä ja siten vaihtuvista oikeudellisista takeista. Tällainen luonnos kuuluu näin ollen kokonaisuudessaan unionin yksinomaiseen toimivaltaan yhteisen kauppapolitiikan alalla, vaikka siinä käyttöön otettavaksi kaavailtu suojajärjestelmä on tarkoitus panna täytäntöön jäsenvaltioiden viranomaisten toimesta SEUT 291 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Sitä paitsi unioni on jo aiemmin itse tehnyt SEUT 207 nojalla joitakin alkuperänimitysten ja maantieteellisten merkintöjen suojaa koskevia kansainvälisiä sopimuksia, ja neuvosto, joka ei kiistä tällaista käytäntöä, ei ole esittänyt syitä, jotka saivat sen poikkeamaan tästä käytännöstä nyt käsiteltävässä asiassa.
Komissio ja parlamentti väittävät lopuksi, että neuvosto on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että sopimuksen tarkistusluonnos kuului SEUT 114 artiklassa tarkoitettuun lainsäädännön lähentämiseen sisämarkkinoiden alalla ja siten unionin ja sen jäsenvaltioiden jaettuun toimivaltaan. Niiden mukaan neuvosto on virheellisesti rinnastanut toisiinsa unionin ulkoisen ja sisäisen toimivallan. Unionin toimivalta neuvotella sopimuksen tarkistusluonnoksesta voi näet perustua yhteiseen kauppapolitiikkaan, vaikka alkuperänimitysten ja maantieteellisten merkintöjen suojaa koskevat unionin yhteiset säännöt puolestaan perustuvat yhteiseen maatalouspolitiikkaan ja jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämiseen ja vaikka unionin toimivaltaa on tähän asti käytetty yksinomaan maataloustuotteiden alkuperänimityksissä ja maantieteellisissä merkinnöissä eikä muiden kuin maataloustuotteiden alkuperänimityksissä ja maantieteellisissä merkinnöissä.
Neuvosto puolestaan katsoo kaikkien väliintulijoina olevien jäsenvaltioiden tukemana, ettei sopimuksen tarkistusluonnos kuulu yhteisen kauppapolitiikan alaan ja ettei unionilla siten ole yksinomaista toimivaltaa neuvotella siitä.
Ne väittävät tässä yhteydessä pääasiallisesti, että jotta kansainvälisen sopimuksen, josta on tarkoitus neuvotella muussa kuin WTO:n yhteydessä ja joka koskee muita teollis- ja tekijänoikeuskysymyksiä kuin niitä, joista on kyse teollis- ja tekijänoikeuksien kauppaan liittyvistä näkökohdista tehdyssä sopimuksessa – joka on Marrakechissa 15.4.1994 allekirjoitetun WTO:n perustamissopimuksen, joka hyväksyttiin Uruguayn kierroksen monenvälisissä kauppaneuvotteluissa (1986–1994) laadittujen sopimusten tekemisestä Euroopan yhteisön puolesta yhteisön toimivaltaan kuuluvissa asioissa 22.12.1994 tehdyllä neuvoston päätöksellä 94/800/EY (
EYVL 1994, L 336, s. 1
), liitteenä 1 C –, voidaan katsoa koskevan SEUT 207 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja teollis- ja tekijänoikeuksien kaupallisia näkökohtia, sillä on oltava erityinen yhteys kansainväliseen kauppaan.
Neuvoston mukaan nyt käsiteltävässä asiassa sopimuksen tarkistusluonnos ei kuulu sellaisiin puitteisiin, joiden perusteella voitaisiin katsoa, että sillä on tällainen erityinen yhteys. Sitä näet hallinnoi WIPO, ja WIPOn perustamissopimuksesta ilmenee, että järjestön ensisijaisena tavoitteena on edistää toimenpiteitä, joilla pyritään parantamaan teollis- ja tekijänoikeuksien suojaamista sekä yhdenmukaistamaan asiaa koskevia kansallisia säännöstöjä. Lisäksi sopimuksen tarkistusluonnoksen tavoitteena ei ole kaupankäynnin helpottaminen ulottamalla unionin lainsäädäntö kolmansiin valtioihin vaan unionin SEUT 114 artiklan perusteella alkuperänimitysten ja maantieteellisten merkintöjen osalta hyväksymien yhteisten sääntöjen tavoin ottaa käyttöön perinteisen tuotannon suojelua ja kuluttajatiedotusta koskeva mekanismi, jota sovellettaisiin kaikkiin sopimuspuoliin, myös unioniin, jos se liittyisi tähän mekanismiin. Luonnoksen sisällön tarkastelu vahvistaa lisäksi, että luonnos kuuluu SEUT 114 artiklassa tarkoitetun toimivallan alaan, koska sen tarkoituksena on luoda alkuperänimitysten ja maantieteellisten merkintöjen suojaa koskevat yhtenäiset menettelylliset puitteet ja koska näiden menettelyllisten puitteiden käyttöönotto on omiaan vaikuttamaan alkuperänimityksillä ja maantieteellisillä merkinnöillä suojattujen tavaroiden kauppaan vain toissijaisesti ja välillisesti.
Neuvosto väittää joka tapauksessa, että jos unionin tuomioistuin katsoisi, että SEUT 207 artikla on SEUT 114 artiklan sijasta riidanalaisen päätöksen tarkoituksenmukainen aineellinen oikeusperusta, virheellistä viittausta tähän jälkimmäiseen artiklaan olisi pidettävä sellaisena muotovirheenä, joka ei voi johtaa päätöksen kumoamiseen. Neuvosto väittää näet, että se on kummassakin tapauksessa perustellusti pitänyt SEUT 218 artiklaa mainitun päätöksen menettelyllisenä oikeusperustana ja noudattanut vastaavia menettelyllisiä vaatimuksia tehdessään päätöksen määräenemmistöllä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Komission, jota parlamentti tukee, ja neuvoston, jota väliintulijoina olevat jäsenvaltiot tukevat, välisen erimielisyyden osalta on selvitettävä, kuuluuko sopimuksen tarkistusluonnos yhteisen kauppapolitiikan alaan.
SEUT 3 artiklan 1 kohdassa myönnetään unionille yksinomainen toimivalta tällä alalla.
SEUT 207 artiklan 1 kohdan mukaan yhteinen kauppapolitiikka perustuu yhtenäisiin periaatteisiin etenkin teollis- ja tekijänoikeuksien kaupallisten näkökohtien alalla, ja sitä harjoitetaan unionin ulkoista toimintaa koskevien periaatteiden ja tavoitteiden mukaisesti.
Tästä määräyksestä, jonka mukaan yhteinen kauppapolitiikka on osa unionin ulkoista toimintaa, seuraa erityisesti, että mainittu politiikka koskee kauppaa kolmansien valtioiden kanssa eikä kauppaa sisämarkkinoilla (tuomio 18.7.2013, Daiichi Sankyo ja Sanofi-Aventis Deutschland,
C‑414/11
,
EU:C:2013:520
,
kohta ja lausunto
2/15
(vapaakauppasopimus Singaporen kanssa), 16.5.2017,
EU:C:2017:376
,
kohta).
Hyvin vakiintuneessa oikeuskäytännössä on todettu tässä yhteydessä, että unionin teollis- ja tekijänoikeuksia koskevissa asioissa tekemät kansainväliset sitoumukset kuuluvat yhteisen kauppapolitiikan alaan, kun niillä on erityinen yhteys kansainväliseen kauppaan siksi, että niiden ensisijainen tarkoitus on edistää, helpottaa tai säännellä tätä kauppaa, ja kun ne vaikuttavat suoraan ja välittömästi tähän kauppaan (lausunto
2/15
(vapaakauppasopimus Singaporen kanssa), 16.5.2017,
EU:C:2017:376
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Yhteisen kauppapolitiikan alaan voivat kuulua erityisesti kansainväliset sopimukset, joiden tavoitteena on taata ja järjestää teollis- ja tekijänoikeuksien suoja sopimuspuolten alueella, mikäli ne täyttävät nyt annettavan tuomion edellisessä kohdassa muistutetut kaksi edellytystä (ks. vastaavasti tuomio 18.7.2013, Daiichi Sankyo ja Sanofi-Aventis Deutschland,
C‑414/11
,
EU:C:2013:520
,
–
kohta ja lausunto
2/15
(vapaakauppasopimus Singaporen kanssa), 16.5.2017,
EU:C:2017:376
,
,
,
,
ja
kohta).
Koska nyt käsiteltävässä asiassa riidanalaisen päätöksen tarkoituksena on, kuten sen nimestä käy ilmi, antaa lupa neuvottelujen aloittamiselle sopimuksen tarkistusluonnoksesta, on selvitettävä, onko tämän luonnoksen ensisijaisena tarkoituksena edistää, helpottaa tai säännellä unionin ja kolmansien maiden välistä kauppaa, ja mikäli näin on, vaikuttaako se suoraan ja välittömästi tähän kauppaan.
Ensinnäkin sopimuksen tarkistusluonnoksen tarkoituksesta on todettava heti aluksi, että sitä ei mainita nimenomaisesti luonnoksen johdanto-osassa tai varsinaiseen tekstiosaan sisältyvässä määräyksessä.
Tällaisen nimenomaisen maininnan puuttuessa tarkoitusta on tutkittava sen sopimusyhteyden valossa, johon kyseinen sopimusluonnos liittyy.
Tässä yhteydessä on todettava yhtäältä, että – kuten riidanalaisen päätöksen johdanto-osan toisesta perustelukappaleesta käy ilmi – sopimuksen tarkistusluonnoksella on tarkoitus muuttaa Lissabonin sopimusta. Toisaalta Lissabonin sopimus perustuu Pariisin yleissopimuksen 19 artiklaan, ja kuten sen 1 ja 4 artiklasta käy ilmi, sillä täydennetään Pariisin yleissopimusta.
Näissä olosuhteissa sopimuksen tarkistusluonnoksen tarkoitusta on tutkittava ottamalla huomioon ensinnäkin Pariisin yleissopimus, josta sopimuskokonaisuus, jonka viimeisin osa mainitusta luonnoksesta tulee, on saanut alkunsa ja johon se perustuu.
Kuten Pariisin yleissopimuksen 1 ja 2 artiklasta käy ilmi, tämän yleissopimuksen tarkoituksena on perustaa teollisoikeuden suojelemisliitto ja varmistaa liittoon kuuluvien maiden kansalaisten erityyppisten teollisoikeuksien, mukaan luettuna alkuperää osoittavat merkinnät ja alkuperänimitykset, suojelu siten, että heille taataan vastavuoroisesti samanlainen kohtelu kuin maan omille kansalaisille.
Lisäksi Pariisin yleissopimuksen ensisijaisena tarkoituksena on edistää ja helpottaa kansainvälistä kaupankäyntiä. Mainitun yleissopimuksen johdanto-osasta käy näet ilmi, että sillä on tarkoitus suojella teollisuutta ja kauppaa sekä edistää rehellistä kaupankäyntiä sen sopimuspuolina olevien valtioiden välillä. Tässä yleissopimuksessa sopimuspuolina olevien valtioiden kansalaisille myönnetyn teollisoikeuksien vastavuoroisen ja yhtenäisen suojan tarkoituksena on siten lopulta mahdollistaa näiden kansalaisten yhdenvertainen osallistuminen kansainväliseen kauppaan.
Nyt annettavan tuomion 54 kohdassa mainitun sopimusyhteyden mukaisesti on tämän jälkeen otettava huomioon Lissabonin sopimus, jossa perustetaan erityisliitto, jolla on tarkoitus täydentää Pariisin yleissopimusta alkuperänimitysten erityisellä alalla.
Lissabonin sopimuksen tarkoituksena on erityisesti ottaa käyttöön Pariisin yleissopimuksessa taatun yleisen suojan lisäksi erityinen järjestelmä, jonka avulla jossakin tietyssä erityisliittoon kuuluvassa valtiossa suojatut alkuperänimitykset voivat hyötyä kansainvälisestä rekisteröinnistä, jolla varmistetaan niiden kaikkiin erityisliiton maihin ulottuva suoja väärinkäytöksiä tai jäljittelyä vastaan.
Lissabonin sopimuksen tavoitteesta on todettava, kuten julkisasiamies on katsonut ratkaisuehdotuksensa 79 kohdassa, että mainitussa sopimuksessa määrätty alkuperänimitysten erityinen suoja ei ole tavoite sinänsä vaan keino, jolla on tarkoitus kehittää reilulla tavalla sopimuspuolten välistä kaupankäyntiä. Tällä sopimuksella perustetun, kaikkien sopimuspuolina olevien valtioiden alueella olevan yhtenäisen suojan tason tavoitteena on edistää kyseisten taloudellisten toimijoiden osallistumista yhdenvertaisesti mainittujen valtioiden väliseen kauppaan.
Kuten nyt annettavan tuomion 17 ja 18 kohdassa todetaan, Lissabonin sopimuksen tarkistusluonnoksen erityisenä tarkoituksena on säilyttää Lissabonin sopimuksen tavoitteet ja periaatteet muuttumattomina ja tehdä siihen tiettyjä lisäyksiä, joilla pyritään parantamaan sitä ja lisäämään sen houkuttelevuutta. Tässä tarkoituksessa tarkistusluonnoksessa todetaan erityisesti, että tarkoituksena on ulottaa mainitun sopimuksen aineellinen soveltamisala maantieteellisiin merkintöihin, täsmentää sopimuksessa näille merkinnöille ja alkuperänimityksille taatun suojelun aineellisia ja menettelyllisiä näkökohtia sekä antaa unionille mahdollisuus liittyä sopimukseen.
Siltä osin kuin sopimuksen tarkistusluonnoksen pääasiallisena tavoitteena on siten vahvistaa Lissabonin sopimuksella luotua järjestelmää ja ulottaa mainitulla sopimuksella erityisliitossa käyttöön otettu erityinen suoja maantieteellisiin merkintöihin ja näin täydentää Pariisin yleissopimuksessa taattua erityyppisten teollisoikeuksien suojaa, on katsottava, että se kuuluu sillä sopimuskokonaisuudella, jonka osa se on, tavoitellun päämäärän piiriin, kuten nyt annettavan tuomion 57 ja 60 kohdassa täsmennetään, ja erityisesti, että unionin näkökannalta sen tarkoituksena on helpottaa ja säännellä kansainvälistä kauppaa unionin ja mainittuun sopimukseen kuuluvien kolmansien valtioiden välillä.
Neuvoston väite, jonka mukaan WIPO hallinnoi sopimuksen tarkistusluonnosta sen voimaantulosta lukien, samoin kuin jo Lissabonin sopimuksen osalta, ei ole omiaan asettamaan tätä toteamusta kyseenalaiseksi.
On totta, että tarkistusluonnoksessa annetaan kansainvälisen sopimuksen, jota tarkistusluonnos edeltää, yhden osan eli siinä käyttöön otetun alkuperänimitysten ja maantieteellisten merkintöjen kansainvälisen rekisteröinnin hallinnointi WIPO:n kansainväliselle toimistolle. Samoin on totta, että mainitun järjestön on tarkoitus hallinnoida kyseistä kansainvälistä sopimusta myös yleisemmin. Menettelytapoja, joista kansainvälisessä sopimuksessa määrätään sen tulevan täytäntöönpanon ja hallinnoinnin takaamiseksi, on kuitenkin arvioitava niiden tavoitteiden valossa, jotka saivat sopimuspuolet tekemään tämän sopimuksen, eikä toisin päin.
Toiseksi sopimuksen tarkistusluonnoksen vaikutuksista on todettava, että vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu, ettei pelkästään se, että unionin toimella, kuten sen tekemällä kansainvälisellä sopimuksella, voi olla tiettyjä vaikutuksia kansainväliseen kauppaan, riitä sen toteamiseksi, että kyseinen toimi on luokiteltava yhteisen kauppapolitiikan alaan kuuluvien toimien luokkaan. Nyt annettavan tuomion 52–64 kohdassa tarkastellun edellytyksen, jonka mukaan tällaisella toimella on pyrittävä olennaisesti kaupan edistämiseen, helpottamiseen tai sääntelyyn, lisäksi sillä on myös oltava suoria ja välittömiä vaikutuksia kauppaan (tuomio 18.7.2013, Daiichi Sankyo ja Sanofi-Aventis Deutschland,
C‑414/11
,
EU:C:2013:520
,
kohta ja tuomio 22.10.2013, komissio v. neuvosto,
C‑137/12
,
EU:C:2013:675
,
kohta ja lausunto
3/15
(Marrakeshin sopimus teosten saatavuuden helpottamisesta), 14.2.2017,
EU:C:2017:114
,
kohta).
Tässä yhteydessä on todettava, että sopimuksen tarkistusluonnoksen kohteena oleva alkuperänimitysten ja maantieteellisten merkintöjen vastavuoroista suojaa koskeva järjestelmä perustuu pääasiallisesti kolmentyyppisiin määräyksiin.
Ensinnäkin kunkin sopimuspuolen on otettava käyttöön sarja aineellisen oikeuden sääntöjä, joilla estetään se, että alkuperänimityksiä ja maantieteellisiä merkintöjä, jotka saavat jo suojaa jonkin muun sopimuspuolen alueella, voitaisiin joko käyttää tavalla, joka voisi haitata suojattujen nimitysten tai merkintöjen haltijoiden etuja tai vahingoittaa näiden tavaroiden tunnettuutta (11 artikla) tai tehdä nimityksistä tai merkinnöistä yleisnimiä (12 artikla).
Lisäksi kullekin sopimuspuolelle on asetettu velvollisuus antaa oikeusjärjestyksessään menettelysääntöjä, joiden avulla kaikki luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt, joita asia koskee, voivat vaatia toimivaltaisissa hallintoviranomaisissa ja tuomioistuimissa sopimuksen tarkistusluonnoksessa näille alkuperänimityksille ja maantieteellisille merkinnöille taatun suojan kunnioittamista sekä nostaa kanteita tai vaatia syytteiden nostamista tätä suojaa rikkoneita henkilöitä vastaan (14 artikla).
Lopuksi sopimuksen tarkistusluonnoksessa mahdollistetaan se, että kyseisten alkuperänimitysten ja maantieteellisten merkintöjen haltijat voivat saada osakseen nyt annettavan tuomion kahdessa edellisessä kohdassa mainituissa eri määräyksissä taattua suojaa yhden ainoan rekisteröinnin avulla, joka on voimassa Lissabonin sopimuksella perustetussa koko erityisliitossa (5–8 artikla).
Mainittu yhden ainoan rekisteröinnin mekanismi huomioon ottaen on katsottava, että kansainvälisen sopimuksen, jota sopimuksen tarkistusluonnos edeltää, suorana ja välittömänä vaikutuksena olisi, että edellytykset, joissa kaupankäynti unionin ja tämän kansainvälisen sopimuksen muiden sopimuspuolten välillä on järjestetty, muuttuvat siten, että kauppaa käyvät tuottajat vapautuvat niille nykyisin kuuluvasta velvoitteesta, joka muodostuu siitä, että niiden on jätettävä käyttämiensä alkuperänimitysten ja maantieteellisten merkintöjen rekisteröintiä koskeva hakemus kunkin sopimuspuolen toimivaltaisille viranomaisille voidakseen vastata tällaiseen kauppaan liittyviin oikeudellisiin ja taloudellisiin riskeihin.
Lisäksi nyt annettavan tuomion 67 ja 68 kohdassa selostetuilla määräyksillä on suoria ja välittömiä vaikutuksia unionin ja kyseisten kolmansien maiden väliseen kauppaan, koska niissä annetaan kaikkien näiden tuottajien samoin kuin kaikkien muiden luonnollisten henkilöiden ja oikeushenkilöiden, joita asia koskee, käyttöön tarvittavat keinot voidakseen vaatia yhtenäisin aineellisin ja menettelyllisin edellytyksin, että sopimuksen tarkistusluonnoksessa taattua heidän teollisoikeuksiensa suojaa kunnioitetaan tehokkaasti, jos alkuperänimityksiä tai maantieteellisiä merkintöjä käytetään haitallisesti tai vilpillisesti ulkomailla.
Tätä näkemystä sopimuksen tarkistusluonnoksen vaikutuksista tukee unionin tuomioistuimen arviointi, jonka perusteella se katsoi, että kun otetaan huomioon keskeinen asema, joka teollis- ja tekijänoikeuksien suojaamisella on yleisesti tavara- ja palvelukaupassa ja erityisesti lainvastaisen kaupan torjumisessa, kansainvälistä sopimusta koskeva luonnos, jossa määrätään nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisten, sopimuspuolten maantieteellisten merkintöjen rekisteröintiä koskevan järjestelmän ja vastavuoroisen suojajärjestelmän perustamisesta vilpillistä kilpailua vastaan, oli omiaan vaikuttamaan suoraan ja välittömästi kansainväliseen kauppaan (lausunto
2/15
(vapaakauppasopimus Singaporen kanssa), 16.5.2017,
EU:C:2017:376
,
kohta).
Näissä olosuhteissa sopimuksen tarkistusluonnoksen vaikutukset unionin ja tarkistusluonnokseen liittyvien kolmansien maiden väliseen kauppaan vastaavat nyt annettavan tuomion 65 kohdassa viitatussa oikeuskäytännössä asetettuja vaatimuksia.
Sopimuksen tarkistusluonnoksen tutkimisen perusteella käy siis ilmi yhtäältä, että sen ensisijaisena tarkoituksena on helpottaa ja säännellä unionin ja kolmansien maiden välistä kauppaa, ja toisaalta, että se on omiaan vaikuttamaan suoraan ja välittömästi tähän kauppaan, joten sitä koskevat neuvottelut kuuluvat unionille SEUT 207 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun yhteisen kauppapolitiikan alalla SEUT 3 artiklan 1 kohdassa annetun yksinomaisen toimivallan piiriin.
Näin ollen neuvosto on virheellisesti katsonut, että riidanalainen päätös kuului lainsäädännön lähentämiseen sisämarkkinoiden alalla ja siten unionin ja sen jäsenvaltioiden jaettuun toimivaltaan, ja neuvosto on siis virheellisesti perustanut mainitun päätöksen SEUT 114 artiklaan ja SEUT 218 artiklan 3 ja 4 kohtaan.
Toisin kuin neuvosto väittää, tämän virheen ei voida katsoa olevan pelkkä muotovirhe. Tämä virhe on erityisesti saanut aikaan sen, että neuvosto on jättänyt noudattamatta SEUT 207 artiklan 3 kohdassa määrättyjä, yhteisen kauppapolitiikan alaan kuuluvien kansainvälisten sopimusten neuvottelua koskevia erityisiä menettelymääräyksiä ja erityisesti komission neuvottelujen käymistä koskevia menettelymääräyksiä, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 86 ja 89 kohdassa.
Tästä seuraa, että kanne on hyväksyttävä ja riidanalainen päätös kumottava eikä ole tarpeen tutkia komission kanteensa tueksi esittämää ensimmäisen kanneperusteen toista osaa ja toista kanneperustetta.
Vaatimus riidanalaisen päätöksen vaikutusten pysyttämisestä
SEUT 264 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että jos kanne on aiheellinen, unionin tuomioistuin kumoaa riidanalaisen toimen.
SEUT 266 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan toimielimen, jonka toimi on kumottu, on toteutettava unionin tuomioistuimen tuomion täytäntöön panemiseksi tarvittavat toimenpiteet.
SEUT 264 artiklan toisen kohdan mukaan unionin tuomioistuin voi tarpeellisiksi katsomissaan tapauksissa todeta, miltä osin kumotun toimen vaikutuksia kuitenkin on pidettävä pysyvinä.
Tätä mahdollisuutta voidaan käyttää oikeusvarmuutta koskevista syistä muun muassa, kun neuvoston SEUT 218 artiklassa tarkoitetun, kansainvälisten sopimusten neuvottelua ja tekemistä koskevan menettelyn yhteydessä tekemän päätöksen kumoaminen asettaisi unionin osallistumisen kyseiseen kansainväliseen sopimukseen tai sen täytäntöönpanoon kyseenalaiseksi, vaikka unionin tätä koskevasta toimivallasta ei ole mitään epäilystä (ks. kansainvälisten sopimusten allekirjoittamista koskevien päätösten osalta tuomio 22.10.2013, komissio v. neuvosto,
C‑137/12
,
EU:C:2013:675
,
ja
kohta; tuomio 24.6.2014, parlamentti v. neuvosto,
C‑658/11
,
EU:C:2014:2025
,
kohta ja tuomio 28.4.2015, komissio v. neuvosto,
C‑28/12
,
EU:C:2015:282
,
ja
kohta).
Komissio vaatii nyt käsiteltävässä asiassa, että mikäli riidanalainen päätös kumotaan, unionin tuomioistuin pysyttää mainitun päätöksen vaikutukset, jotta neuvottelujen, joita varten päätös tehtiin, tulosta ei asetettaisi kyseenalaiseksi, kunnes SEUT 207 ja SEUT 218 artiklaan perustuva neuvoston päätös on tullut voimaan kohtuullisessa ajassa unionin tuomioistuimen tuomion julistamisesta.
Koska nämä neuvottelut saatettiin päätökseen mainitun päätöksen voimaantulon jälkeen hyväksymällä alkuperänimityksistä ja maantieteellisistä merkinnöistä tehtyä Lissabonin sopimusta koskeva Geneven asiakirja ja koska unionin toimivallasta osallistua tällaiseen hyväksymiseen ei ole epäilystä, komission vaatimus on hyväksyttävä.
Näin ollen riidanalaisen päätöksen vaikutukset on pysytettävä, kunnes SEUT 207 ja SEUT 218 artiklaan perustuva neuvoston päätös on tullut voimaan kohtuullisessa ajassa ja viimeistään kuusi kuukautta nyt annettavan tuomion julistamisesta.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut nyt käsiteltävässä asiassa neuvoston velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska neuvosto on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut.
Kyseisen työjärjestyksen 140 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltiot ja toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoita, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Nyt käsiteltävässä asiassa Tšekin tasavalta, Saksan liittotasavalta, Helleenien tasavalta, Espanjan kuningaskunta, Ranskan tasavalta, Italian tasavalta, Unkari, Alankomaiden kuningaskunta, Itävallan tasavalta, Portugalin tasavalta, Slovakian tasavalta, Yhdistynyt kuningaskunta ja Euroopan parlamentti vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kumotaan 7.5.2015 annettu neuvoston päätös 8512/15, jolla annetaan lupa neuvottelujen aloittamiselle alkuperänimityksiä ja maantieteellisiä merkintöjä koskevasta tarkistetusta Lissabonin sopimuksesta Euroopan unionin toimivaltaan kuuluvissa kysymyksissä.

2)
Päätöksen 8512/15 vaikutukset on pysytettävä, kunnes SEUT 207 ja SEUT 218 artiklaan perustuva Euroopan unionin neuvoston päätös on tullut voimaan kohtuullisessa ajassa ja viimeistään kuusi kuukautta nyt annettavan tuomion julistamisesta.

3)
Euroopan unionin neuvosto velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

4)
Tšekin tasavalta, Saksan liittotasavalta, Helleenien tasavalta, Espanjan kuningaskunta, Ranskan tasavalta, Italian tasavalta, Unkari, Alankomaiden kuningaskunta, Itävallan tasavalta, Portugalin tasavalta, Slovakian tasavalta, Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta ja Euroopan parlamentti vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.