CELEX: 62018CJ0212
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Vide
Direktīva 2008/98/EK
Atkritumi
Ķīmiski apstrādātas izlietotas augu eļļas
6. panta 1. un 4. punkts
Atkritumu stadijas izbeigšanās
Direktīva 2009/28/EK
Atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšana
13. pants
Valsts noteikumi attiecībā uz atļauju izsniegšanas, sertificēšanas un licencēšanas procedūrām, kuras piemēro elektroenerģijas un apsildei un dzesēšanai izmantojamās elektroenerģijas ražošanai no atjaunojamajiem energoresursiem
Bioloģiskā šķidrā kurināmā izmantošana elektroenerģijas ražošanas iekārtas darbināšanai

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/98/EK (2008. gada 19. novembris) par atkritumiem un par dažu direktīvu atcelšanu (
OV 2008, L 312, 3. lpp.
) 6. pantu, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/28/EK (2009. gada 23. aprīlis) par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu un ar ko groza un sekojoši atceļ Direktīvas 2001/77/EK un 2003/30/EK (
OV 2009, L 140, 16. lpp.
), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2015/1513 (2015. gada 9. septembris) (
OV 2015, L 239, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2009/28”), 13. pantu, kā arī samērīguma, pārskatāmības un vienkāršošanas principus.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā, kurā
Prato Nevoso Termo Energy Srl
(turpmāk tekstā – “
Prato Nevoso
”) ir vērsusies pret
Provincia di Cuneo
(Kuneo province, Itālija) un pret
ARPA Piemonte
par noraidījumu apmierināt šīs uzņēmējsabiedrības lūgumu tās siltumenerģijas un elektroenerģijas ražošanas spēkstacijas darbināšanas vajadzībām metānu aizstāt ar bioloģisko šķidro kurināmo, kas iegūts no ķīmiski apstrādātām izlietotām augu eļļām.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2008/98
Direktīvas 2008/98 8. un 29. apsvērumā ir paredzēts:
“(8)
[..] ir vajadzīgs [..] pastiprinā[t] atkritumu rašanās novēršanas pasākumus, lai ieviestu pieeju, kas ņem vērā produktu un materiālu visu aprites ciklu, bet ne tikai to atkritumu stadiju, un lai samazinātu atkritumu rašanās un apsaimniekošanas ietekmi uz vidi, tādējādi nostiprinot atkritumu nozīmi tautsaimniecībā. Turklāt, lai saglabātu dabas resursus, būtu jāveicina atkritumu pārstrāde un pārstrādāto materiālu izmantošana. [..]
[..]
(29)
Dalībvalstīm atbilstīgi atkritumu hierarhijai un mērķim par pārstrādājošas sabiedrības izveidi būtu jāatbalsta otrreizējo izejvielu [..] izmantošana, un tās, kad vien iespējams, nedrīkstētu atbalstīt šādu otrreizējo izejvielu apglabāšanu vai sadedzināšanu.”
Atbilstoši minētās direktīvas 1. pantam “Priekšmets un darbības joma” šajā direktīvā ir paredzēti pasākumi, lai aizsargātu vidi un cilvēku veselību, novēršot vai samazinot atkritumu rašanās un apsaimniekošanas negatīvo ietekmi un palīdzot mazināt resursu izmantošanas vispārējo ietekmi un veicinot tādas izmantošanas efektivitāti.
Direktīvas 2008/98 3. panta “Definīcijas” redakcija ir šāda:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
1)
“atkritumi” ir jebkura viela vai priekšmets, no kā īpašnieks atbrīvojas, ir nodomājis atbrīvoties vai ir spiests atbrīvoties;
[..].”
Šīs pašas direktīvas 4. panta “Atkritumu apsaimniekošanas hierarhija” 1. punkts ir formulēts šādi:
“Atkritumu rašanās novēršanas un apsaimniekošanas tiesību aktos un politikā prioritārā kārtībā izmanto šādu atkritumu apsaimniekošanas hierarhiju:
a)
atkritumu rašanās novēršana;
b)
sagatavošana atkārtotai izmantošanai;
c)
pārstrāde;
cita tipa reģenerācija, piemēram, enerģijas reģenerācija; un
apglabāšana.”
Saskaņā ar minētās direktīvas 6. pantu “Atkritumu stadijas izbeigšanās”:
“1.   Daži konkrēti atkritumi vairs nav atkritumi 3. panta 1) punkta nozīmē, tiklīdz tos reģenerē, tostarp pārstrādā, tiem piemēro kādu darbību un tie atbilst konkrētiem kritērijiem, kas jāizstrādā saskaņā ar šādiem nosacījumiem:
a)
vielu vai priekšmetu parasti lieto konkrētiem nolūkiem;
b)
pastāv tirgus vai pieprasījums pēc šādas vielas vai priekšmeta;
c)
viela vai priekšmets atbilst konkrētajos nolūkos noteiktajām tehniskajām prasībām, kā arī pastāvošajiem tiesību aktiem un produktiem piemērojamajiem standartiem; un
d)
vielas vai priekšmeta lietošanai nav nelabvēlīgas ietekmes uz vidi un cilvēku veselību.
Ja nepieciešams, kritērijos ietver piesārņotājvielu robežvērtības un ņem vērā visu iespējamo vielas vai priekšmeta negatīvo ietekmi uz vidi.
2.   Pasākumus, kas ir paredzēti, lai grozītu nebūtiskus šīs direktīvas elementus, to papildinot, [..] pieņem saskaņā ar 39. panta 2. punktā minēto regulatīvo kontroles procedūru. Atkritumu beigu stadijas īpašie kritēriji būtu jāapsver, cita starpā, vismaz attiecībā uz granulātiem, papīru, stiklu, metālu, riepām un tekstilmateriāliem.
[..]
4.   Ja Kopienas mērogā saskaņā ar 1. un 2. punktā izklāstīto procedūru nav izveidoti kritēriji, dalībvalstis var katrā atsevišķā gadījumā izlemt, vai konkrētie atkritumi vairs nav atkritumi, ņemot vērā atbilstīgo judikatūru. [..]”
Direktīva 2009/28
Direktīvas 2009/28 2. pants “Definīcijas” ir formulēts šādi:
“[..]
Piemēro [..] šādas definīcijas:
[..]
h)
“bioloģiskais šķidrais kurināmais” ir no biomasas iegūta šķidrā degviela, ko izmanto enerģijas, tostarp elektroenerģijas, ražošanai, siltumapgādei un dzesēšanai, bet ne transportam;
[..]
p)
“atkritumus” definē atbilstoši Direktīvas [2008/98] 3. panta 1. punktam; vielas, kas tīši modificētas vai piesārņotas, lai panāktu atbilstību minētajai definīcijai, šajā definīcijā neietilpst; [..].”
Direktīvas 2009/28 13. pantā “Administratīvās procedūras, noteikumi un kodeksi” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka visi valsts noteikumi attiecībā uz atļauju izsniegšanas, sertificēšanas un licencēšanas procedūrām, kuras piemēro elektroenerģijas, apsildei un dzesēšanai izmantojamās elektroenerģijas ražošanai no atjaunojamajiem energoresursiem, kā arī biomasas pārveidošanai par biodegvielu vai citiem enerģijas produktiem un attiecībā uz saistīto pārvades un sadales tīklu infrastruktūru, ir samērīgi un vajadzīgi.
Dalībvalstis jo īpaši veic piemērotus pasākumus, lai nodrošinātu, ka:
a)
ievērojot dalībvalstu atšķirības to pārvaldes struktūru un organizācijas ziņā, valstu, reģionālo un vietējo administratīvo iestāžu attiecīgie pienākumi, kuras atbild par atļauju izsniegšanas, sertificēšanas un licencēšanas procedūrām, ir skaidri saskaņoti un definēti, ietverot apkārtnes plānošanu, un tajos noteikti pārskatāmi laika grafiki plānošanas un būvniecības pieteikumu izsniegšanai;
[..]
c)
administratīvās procedūras vienkāršo un ievieš attiecīgajā administratīvajā mērogā;
d)
noteikumi par atļauju izsniegšanu, sertificēšanu un licencēšanu ir objektīvi, pārredzami, samērīgi, tie nediskriminē pieteikumu iesniedzējus, un tajos pilnībā ņem vērā atsevišķu atjaunojamos energoresursus izmantojošu tehnoloģiju īpatnības;
[..].”
Itālijas tiesības
2006. gada 3. aprīļa
decreto legislativo n. 152
–
Norme in materia ambientale
(Leģislatīvais dekrēts Nr. 152 par tiesību normām vides jomā) (
GURI
Nr. 88 parastais pielikums, 2006. gada 14. aprīlis), redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiskajiem apstākļiem (turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 152/2006), 184.
ter
pants “Atkritumu stadijas izbeigšanās” ir formulēts šādi:
“1.   Atkritumi vairs nav atkritumi, tiklīdz tos reģenerē, tostarp pārstrādā un sagatavo atkārtotai izmantošanai, un tie atbilst konkrētiem kritērijiem, kas jāizstrādā saskaņā ar šādiem nosacījumiem:
a)
vielu vai priekšmetu parasti lieto konkrētiem nolūkiem;
b)
pastāv tirgus vai pieprasījums pēc šādas vielas vai priekšmeta;
c)
viela vai priekšmets atbilst konkrētajos nolūkos noteiktajām tehniskajām prasībām, kā arī pastāvošajiem tiesību aktiem un produktiem piemērojamajiem standartiem;
d)
vielas vai priekšmeta lietošanai nav nelabvēlīgas ietekmes uz vidi un cilvēku veselību [..].”
Saskaņā ar šī dekrēta 268. pantu “Definīcijas”:
“Šajā sadaļā piemēro šādas definīcijas:
[..]
eee‑
bis
) “kurināmais” – jebkura cieta, šķidra vai gāzveida viela, kuru saskaņā ar piektās daļas X pielikumu ir paredzēts izmantot elektroenerģijas ražošanai dedzināšanas procesā, izņemot atkritumus;
[..].”
Minētā dekrēta 293. pantā “Atļautais kurināmais” 1. punktā ir paredzēts:
“Iekārtās, uz kurām attiecas piektās daļas I un II sadaļas regulējums, tostarp civilajās termoelektroiekārtās, kuru jauda ir mazāka par robežslieksni, var izmantot tikai tos kurināmos, kas minētajām iekārtu kategorijām paredzēti piektās daļas X pielikumā, ievērojot tajā paredzētos nosacījumus. Materiālus un vielas, kas ir uzskaitītas šī dekrēta piektās daļas X pielikumā, nevar izmantot kā kurināmo šīs sadaļas nozīmē, ja tie ir atkritumi šī dekrēta ceturtās daļas nozīmē. Uz tādu materiālu un vielu dedzināšanu, kas neatbilst šī dekrēta piektās daļas X pielikumam vai kas jebkurā gadījumā ir atkritumi šī dekrēta ceturtās daļas nozīmē, attiecas tiesiskais regulējums par atkritumiem. [..]”
Leģislatīvā dekrēta Nr. 152/2006 piektās daļas X pielikumu “Kurināmā regulējums” veido divas sadaļas. II sadaļa “Kurināmā komerciālās īpašības un mērīšanas metodes” ir sadalīta četrās iedaļās, un ceturtajā iedaļā, kurā ir regulētas biomasas kurināmā īpašības un ar to saistītie izmantošanas nosacījumi, ir precizēts:
“1. Veids un izcelsme
a)
augu izcelsmes materiāli, kas iegūti no kultūrām, kuras tiek audzētas speciāli enerģijas ražošanas nolūkos;
b)
augu izcelsmes materiāli, kas iegūti, tikai mehāniski apstrādājot, mazgājot ar ūdeni vai izžāvējot lauksaimniecības kultūras, kuras nav audzētas speciāli enerģijas ražošanas nolūkos;
[..]
e)
augu izcelsmes materiāli, kas iegūti, tikai mehāniski apstrādājot, mazgājot ar ūdeni vai izžāvējot lauksaimniecības produktus;
[..].”
Saskaņā ar šī dekrēta 281. panta 5. punktu grozījumus un papildinājumus šī dekrēta piektās daļas pielikumiem “pieņem ar vides, sauszemes un jūras aizsardzības ministra dekrētu, saskaņojot ar veselības ministru, ekonomikas attīstības ministru un, ciktāl tas ir attiecīgās ministrijas kompetencē, ar infrastruktūras un transporta ministru pēc Unificētās konferences [..] uzklausīšanas”.
2011. gada 3. marta
decreto legislativo n. 28
–
Attuazione della direttiva 2009/28/CE sulla promozione dell’uso dell’energia da fonti rinnovabili, recante modifica e successiva abrogazione delle direttive 2001/77/CE e 2003/30/CE
(Leģislatīvais dekrēts Nr. 28 par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu un ar ko groza un sekojoši atceļ Direktīvas 2001/77/EK un 2003/30/EK) (
GURI
Nr. 71 parastais pielikums, 2011. gada 28. marts; turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 28/2011”) 2. panta 1. punkta h) apakšpunktā jēdziens “bioloģiskais šķidrais kurināmais” ir definēts kā “no biomasas iegūta šķidrā degviela, ko izmanto enerģijas, tostarp elektroenerģijas, ražošanai, siltumapgādei un dzesēšanai, bet ne transportam”.
Dekrēta Nr. 28/2011 5. panta 1. punktā ir noteikts:
“Neskarot 6. un 7. pantā paredzētos noteikumus, lai izveidotu un ekspluatētu ar atjaunojamiem energoresursiem darbināmas elektroenerģijas ražošanas iekārtas, lai veiktu ar iekārtu būvi un ekspluatēšanu saistītos darbus un īstenotu nepieciešamās infrastruktūras, kā arī lai izdarītu būtiskas izmaiņas pašās iekārtās, ir jāsaņem atļauja, kas ir paredzēta 2003. gada 29. decembra Leģislatīvā dekrēta Nr. 387 12. pantā, kurā grozījumi ir izdarīti ar šo pantu, saskaņā ar procedūru un nosacījumiem, kas paredzēti 2003. gada Leģislatīvajā dekrētā Nr. 387 un pamatnostādnēs, kuras pieņemtas saskaņā ar tā paša 12. panta 10. punktu un saskaņā ar autonomo reģionu un provinču tiesību normām. [..]”
Visbeidzot saskaņā ar 2016. gada 13. oktobra
decreto n. 264
–
Regolamento recante criteri indicativi per agevolare la dimostrazione della sussistenza dei requisiti per la qualifica dei residui di produzione come sottoprodotti e non come rifiuti
(Dekrēts Nr. 264 par orientējošiem kritērijiem, ar ko atvieglo pierādīšanu, ka ir izpildīti nosacījumi, lai ražošanas atlikumi tiktu atzīti par blakusproduktiem, nevis par atkritumiem) (
GURI
Nr. 38, 2017. gada 15. februāris) I pielikuma 1. panta 2. sadaļas A daļas 2. punktu:
”Pamatojoties uz tiesisko regulējumu, kas bija piemērojams šī dekrēta spēkā stāšanās dienā, elektroenerģijas ražošanai dedzināšanas procesā var izmantot vienīgi [Leģislatīvā dekrēta Nr. 152/2006] X pielikuma piektajā daļā un 2008. gada 3. novembra Dekrētlikuma Nr. 171 2.a pantā minētos biomasas atlikumus, neskarot turpmākos noteikumus, kas tieši reglamentē biomasas atlikumu kā kurināmā izmantošanu. Gadījumā, kad [Leģislatīvā dekrēta Nr. 152/2006] 185. pantā paredzētie materiāli tiek izmantoti elektroenerģijas ražošanai dedzināšanas procesā, tiem jebkurā gadījumā atkritumus regulējošie tiesību akti tiek piemēroti tikai tad, ja tie nav norādīti šajā punktā minētajos noteikumos.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Prato Nevoso
pārvalda siltumenerģijas un elektroenerģijas ražošanas spēkstaciju.
2016. gada 8. novembrī
Prato Nevoso
lūdza Kuneo provincei, lai tā, pamatojoties uz Leģislatīvā dekrēta Nr. 28/2011 5. panta 1. punktu, izsniegtu atļauju šīs uzņēmējsabiedrības spēkstacijas darbināšanā aizstāt metānu ar bioloģisko šķidro kurināmo, proti, ar
ALSO Srl
ražotu augu eļļu, kas tiek iegūta, savācot un ķīmiski apstrādājot cepšanā izlietotās eļļas, augu eļļu rafinēšanas atlikumus un to glabāšanas tvertņu mazgāšanas atlikumus.
ALSO
ir atļauja laist tirdzniecībā šo eļļu kā produktu, uz ko attiecas “atkritumu stadijas izbeigšanās” Leģislatīvā dekrēta Nr. 152/2006 184.
ter
panta nozīmē, izmantošanai, kas ir saistīta ar biodīzeļdegvielas ražošanu, ar nosacījumu, ka eļļai ir noteiktas šajā atļaujā norādītās fiziskās un ķīmiskās īpašības un ka tirdzniecības dokumentos tā tiek marķēta ar norādi “atkritumu reģenerācijas produkts; izmantojams saistībā ar biodīzeļdegvielas ražošanu”.
Ar 2017. gada 25. maija lēmumu
Prato Nevoso
pieprasītā atļauja tika atteikta, jo minētās augu eļļas neietilpst Leģislatīvā dekrēta Nr. 152/2006 piektās daļas X pielikuma II sadaļas 4. iedaļā minētajā sarakstā, kurā ir uzskaitītas biomasas kurināmā kategorijas, kuras var tikt izmantotas iekārtā, kas ražo emisijas gaisā, un uz kurām netiek attiecināti noteikumi par atkritumu reģenerāciju enerģijā (turpmāk tekstā – “atļauto kurināmo saraksts”). Vienīgās augu eļļas, kas ir iekļautas šajās kategorijās, ir tās, kas iegūtas no kultūrām, kuras tiek audzētas speciāli enerģijas ražošanas nolūkos, vai kas ir ražotas, izmantojot tikai mehāniskus procesus. Kuneo province līdz ar to secināja, ka saskaņā ar šī leģislatīvā dekrēta 293. panta 1. punktu šī augu eļļa esot jāuzskata par atkritumiem.
Prato Nevoso
pārsūdzēja šo lēmumu iesniedzējtiesā, tostarp apgalvodama, ka minētās valsts tiesību normas esot pretrunā Direktīvas 2008/98 6. pantam un Direktīvas 2009/28 13. pantam.
Iesniedzējtiesa norāda, ka atļauto kurināmo saraksts var tikt grozīts tikai ar ministrijas dekrētu, kura pieņemšanas procedūra netiekot koordinēta ar administratīvo procedūru attiecībā uz atļauju izmantot kādu no biomasas iegūtu vielu par kurināmo, un līdz ar to šādā procedūrā tas nevarot būt strīda priekšmets.
Iesniedzējtiesa piebilst, ka
Prato Nevoso
pieteikums tika noraidīts, lai gan pamatlietā aplūkotā augu eļļa atbilstot
UNI
tehniskajam standartam, kas tiek piemērots šķidrajiem biokurināmajiem, ka tai kā kurināmajam esot savs tirgus un ka atļaujas izsniegšanas procedūras ietvaros
Prato Nevoso
esot iesniegusi tehnisko ziņojumu, kurā ir atspoguļots, ka konkrētajā gadījumā metāna aizstāšana ar augu eļļu radītu kopumā pozitīvu ietekmi uz vidi.
Šajos apstākļos
Tribunale amministrativo regionale per il Piemonte
(Pjemontas Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas [2008/98] 6. pantam un katrā ziņā samērīguma principam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā Leģislatīvā dekrēta Nr. 152/2006 293. pantā un 268. panta eee‑
bis
) punktā noteiktais, kas – arī procedūrā saistībā ar atļauju, kas pieprasīta ar biomasu darbināmai spēkstacijai, – liek uzskatīt par atkritumiem bioloģisko šķidro kurināmo, kurš atbilst attiecīgajām tehniskajām prasībām un ir ražošanas nolūkos pieprasīts kā degviela, ja un kamēr minētais bioloģiskais šķidrais kurināmais nav iekļauts 2006. gada 3. aprīļa Leģislatīvā dekrēta [Nr. 152/2006] piektās daļas X pielikuma II sadaļas 4. iedaļas 1. punktā, neatkarīgi no izvērtējumiem par negatīvu ietekmi uz vidi vai no jebkura iebilduma par produkta tehniskajām īpašībām, kas izvirzīts atļaujas pieprasīšanas procedūras ietvaros?
2)
Vai Direktīvas [2009/28] 13. pantam un katrā ziņā samērīguma, pārskatāmības un vienkāršošanas principiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā Leģislatīvā dekrēta Nr. 28/2011 5. pantā noteiktais, ciktāl gadījumā, ja pieteikuma iesniedzējs lūdz atļauju izmantot biomasu par kurināmo iekārtā, kas rada emisijas gaisā, tajā nav paredzēta nedz koordinācija ar procedūru, kurā ir pieprasīta attiecīgā kurināmā šādas izmantošanas atļauja, kas noteikta Leģislatīvā dekrēta Nr. 152/2006 piektās daļas X pielikumā, nedz iespēja konkrēti un ievērojot iepriekš noteiktas tehniskās specifikācijas izvērtēt vienotās atļaujas pieprasīšanas procedūrā piedāvāto risinājumu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Vispirms ir jānorāda, ka no prejudiciālo jautājumu formulējuma izriet, ka iesniedzējtiesa lūdz Tiesu interpretēt Direktīvas 2008/98 6. pantu, Direktīvas 2009/28 13. pantu, kā arī “katrā ziņā” samērīguma, pārskatāmības un vienkāršošanas principus.
Tomēr no iesniedzējtiesas izklāstītā pamatojuma izriet, ka faktiski tā jautā Tiesai, vai tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais ir saderīgs ar, pirmkārt, Direktīvas 2008/98 6. panta 1. un 4. punktu un, otrkārt, Direktīvas 2009/28 13. panta 1. punktu.
Turklāt lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nekas neliecina, ka šis jautājums varētu tikt aplūkots neatkarīgi no šiem noteikumiem, ņemot vērā tikai šā sprieduma 26. punktā minētos principus.
Tādējādi ar saviem jautājumiem, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2008/98 6. panta 1. un 4. punkts un Direktīvas 2009/28 13. panta 1. punkts, lasot tos savstarpējā kopsakarā, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru pieteikums saņemt atļauju, lai elektroenerģijas ražošanas iekārtas, kas rada emisijas gaisā, darbināšanā metāns tiktu aizstāts ar pamatlietā aplūkoto vielu, kas iegūta no ķīmiski apstrādātām izlietotām augu eļļām, ir jāatsaka tādēļ, ka šī viela nav tikusi iekļauta šādam nolūkam atļauto, no biomasas iegūtu kurināmo kategoriju sarakstā un ka šis saraksts var tikt grozīts tikai ar vispārpiemērojamu valsts tiesību aktu, kura pieņemšanas procedūra netiek koordinēta ar administratīvo procedūru attiecībā uz atļauju izmantot kādu no biomasas iegūtu vielu par kurināmo.
Jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2008/98 3. panta 1) punktu “atkritumi” ir definēti kā jebkura viela vai priekšmets, no kā īpašnieks atbrīvojas, ir nodomājis atbrīvoties vai ir spiests atbrīvoties.
Direktīvas 2008/98 6. panta 1. punkta pirmajā daļā ir izklāstīti nosacījumi, kādiem ir jāatbilst konkrētiem kritērijiem, kas ļauj noteikt, kādi atkritumi vairs nav atkritumi šīs direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē, tiklīdz tie ir reģenerēti vai pārstrādāti (spriedums, 2019. gada 28. marts, Tallinna Vesi,
C‑60/18
,
EU:C:2019:264
,
19.
punkts).
Saskaņā ar Direktīvas 2008/98 6. panta 2. punktu šī panta 1. punkta piemērošanas noteikumu izstrāde ir uzticēta Komisijai, lai tā pieņemtu konkrētus kritērijus, kas ļautu noteikt atkritumu stadijas izbeigšanos (spriedums, 2019. gada 28. marts, Tallinna Vesi,
C‑60/18
,
EU:C:2019:264
,
20.
punkts). Nav strīda, ka Eiropas Savienības līmenī šādi noteikumi attiecībā uz pamatlietā aplūkojamajām izlietotām augu eļļām nav pieņemti.
Tādos apstākļos, kā izriet no Direktīvas 2008/98 6. panta 4. punkta formulējuma, dalībvalstis var lemt katrā atsevišķā gadījumā, vai konkrēti atkritumi vairs nav atkritumi, vienlaikus ievērojot pienākumu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 98/34 (1998. gada 22. jūnijs), ar ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu jomā (
OV 1998, L 204, 37. lpp.
), kas ir grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 98/48/EK (1998. gada 20. jūlijs) (
OV 1998, L 217, 18. lpp.
), prasītajos gadījumos informēt Komisiju par šajā saistībā pieņemtajiem noteikumiem un tehniskajiem standartiem (spriedums, 2019. gada 28. marts, Tallinna Vesi,
C‑60/18
,
EU:C:2019:264
,
21.
punkts).
Jāprecizē, ka, tā kā uz Direktīvas 2008/98 6. panta 4. punkta pamata veiktie pasākumi, tāpat kā uz šī panta 2. punkta pamata pieņemtais Savienības tiesiskais regulējums, nozīmē atkritumu stadijas izbeigšanos un tādējādi vides un cilvēku veselības aizsardzības, ko garantē atkritumu apsaimniekošanu reglamentējošie tiesību akti, izbeigšanos, ar tiem ir jānodrošina, ka tiek ievēroti minētā panta 1. punkta a)–d) apakšpunktā noteiktie kritēriji, un tajos it īpaši ir jābūt ievērotai jebkādai varbūtējai attiecīgās vielas vai priekšmeta kaitīgai ietekmei uz vidi un cilvēku veselību (spriedums, 2019. gada 28. marts, Tallinna Vesi,
C‑60/18
,
EU:C:2019:264
,
23.
punkts).
Kā Tiesa ir nospriedusi 2019. gada 28. marta sprieduma Tallinna Vesi (
C‑60/18
,
EU:C:2019:264
) 24.–27. punktā, ja konkrētam atkritumu veidam Savienības mērogā nav paredzēti atkritumu stadijas izbeigšanās kritēriji, dalībvalsts var uzskatīt, ka, lai gan atkritumu stadijas izbeigšanās nosacījumu izpilde automātiski netiek izslēgta, to ievērošana var tikt garantēta vienīgi ar vispārpiemērojamā iekšējā tiesību aktā noteiktiem kritērijiem. Turklāt, ņemot vērā visus būtiskos apstākļus un jaunākās zinātnes un tehnikas atziņas, dalībvalsts var nolemt attiecībā uz dažiem atkritumu veidiem neparedzēt nedz kritērijus, nedz arī iespēju pieņemt individuālu lēmumu, ar ko tiek konstatēta atkritumu stadijas izbeigšanās.
Kā to ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 46.–55. punktā, dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība, pirmkārt, noteikt atbilstošus procesuālos noteikumus un, otrkārt, izskatīt pēc būtības jautājumu, vai ir ievēroti atkritumu stadijas izbeigšanās nosacījumi, kas kompetentajām valsts iestādēm nozīmē veikt sarežģītus tehniskus un zinātniskus novērtējumus.
Turklāt ir jāatgādina, ka Direktīvas 2008/98 6. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi, kādiem ir jāatbilst konkrētiem kritērijiem, kas ļauj noteikt, kādi atkritumi vairs nav atkritumi šīs direktīvas 3. panta 1) punkta izpratnē, tiklīdz tos reģenerē vai pārstrādā, paši par sevi neļauj tieši noteikt, ka daži atkritumi vai dažas atkritumu kategorijas vairs nav jāuzskata par atkritumiem (spriedums, 2019. gada 28. marts, Tallinna Vesi,
C‑60/18
,
EU:C:2019:264
,
29.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to ir jāuzskata, ka ar Direktīvas 2008/98 6. panta 4. punktu atkritumu turētājam būtībā netiek piešķirtas tiesības prasīt, lai dalībvalsts kompetentā iestāde vai šīs dalībvalsts tiesa konstatētu atkritumu stadijas izbeigšanos (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 28. marts, Tallinna Vesi,
C‑60/18
,
EU:C:2019:264
,
30.
punkts).
Atbilstoši iepriekš minētajam ar Savienības tiesībām principā netiek izslēgts, ka valsts tiesiskajam regulējumam par atkritumu reģenerāciju enerģijā tiek pakļauta no atkritumiem atvasinātas vielas kā kurināmā izmantošana iekārtā, kas rada emisijas gaisā, pamatojoties uz to, ka šī viela neietilpst nevienā no kategorijām, kas ir iekļautas atļauto kurināmo sarakstā, vienlaikus paredzot, ka šo sarakstu var grozīt tikai ar vispārpiemērojamu valsts tiesību aktu, piemēram, ar ministrijas dekrētu.
Šo konstatējumu nevar atspēkot ar Direktīvas 2009/28 13. panta 1. punktu, kurā ir noteikts dalībvalstu pienākums nodrošināt, lai valsts tiesību normas, kas attiecas uz atļauju izsniegšanas, sertificēšanas un licencēšanas administratīvajām procedūrām, kuras ir piemērojamas pamatlietā aplūkotajām iekārtām, būtu samērīgas, nepieciešamas, saskaņotas un noteiktas, jo, kā to ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 93. punktā, šī tiesību norma neattiecas uz Direktīvas 2008/98 6. panta 4. punktā noteiktajām procedūrām par atkritumu stadijas izbeigšanās kritēriju pieņemšanu.
Tādējādi šajā gadījumā saskaņā ar pamatlietā aplūkotajiem tiesību aktiem, ņemot vērā, ka pamatlietā aplūkotās eļļas nav iekļautas atļauto kurināmo sarakstā, šī viela ir jāuzskata nevis par kurināmo, bet par atkritumiem.
Ir jānodrošina, lai pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums nebūtu šķērslis tādu Direktīvas 2008/98 mērķu sasniegšanai kā pamudinājums ievērot šīs direktīvas 4. pantā paredzēto atkritumu apsaimniekošanas hierarhiju vai, kā izriet no tās 8. un 29. apsvēruma, atkritumu pārstrāde un pārstrādāto materiālu izmantošana, lai saglabātu dabas resursus un būtu iespējams ieviest aprites ekonomiku (spriedums, 2019. gada 28. marts, Tallinna Vesi,
C‑60/18
,
EU:C:2019:264
,
27.
punkts).
Šajā ziņā, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 57. un 61. punktā, ir jāpārbauda, vai pamatlietā aplūkotajā situācijā nav pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā tādēļ, ka nav tikuši ievēroti Direktīvas 2008/98 6. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi. Šajā gadījumā ir jāpārbauda, vai, nepieļaujot šādu kļūdu, dalībvalsts ir varējusi secināt, ka nav pierādīts, ka pamatlietā aplūkotās augu eļļas izmantošana šādos apstākļos ļauj uzskatīt, ka šajā tiesību normā paredzētie nosacījumi ir tikuši izpildīti, un it īpaši – ka šai izmantošanai nav nekādas varbūtēji kaitīgas ietekmes uz vidi un cilvēku veselību.
Valsts tiesai, kurai vienīgajai ir kompetence konstatēt un novērtēt faktus, ir jānosaka, vai tā tas ir pamatlietā, un it īpaši tai ir jāpārbauda, vai apstāklis, ka minētās augu eļļas nav iekļautas atļauto kurināmo sarakstā, ir pamatots ar piesardzības principa piemērošanu.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Tiesa tomēr var sniegt šai tiesai jebkādu lietderīgu norādi, lai atrisinātu tai izskatīšanā nodoto strīdu (spriedums, 2017. gada 26. oktobris, BB construct,
C‑534/16
,
EU:C:2017:820
,
25.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi, ņemot vērā šā sprieduma 42. punktā atgādināto, ir jānodrošina, lai atļauto kurināmo saraksta atjaunināšana tiktu veikta tā, ka netiek apdraudēts no Direktīvas 2008/98 1. panta izrietošais vides aizsardzības mērķis, proti, aizsargāt vidi un cilvēku veselību, novēršot vai samazinot atkritumu rašanās un apsaimniekošanas kaitīgo ietekmi un palīdzot mazināt resursu izmantošanas vispārējo ietekmi un veicinot tādas izmantošanas efektivitāti.
No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, pirmkārt, ka
ALSO
izsniegtajā atļaujā ir paredzēti tehniskie, fizikāli ķīmiskie un energoefektivitātes rādītāji, kuriem ir jāizpildās, lai vielas, kas iegūtas šīs uzņēmējsabiedrības darbības rezultātā, zaudētu atkritumu statusu, vienlaikus precizējot, ka šīs iezīmes ir cieši saistītas ar biodīzeļdegvielas ražošanu, kurai saskaņā ar šo atļauju šīs vielas ir paredzētas.
Itālijas valdība turklāt norāda, ka apstāklis, ka saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu pamatlietā aplūkoto bioloģisko šķidro kurināmo, kas iegūts no ķīmiski apstrādātām izlietotām augu eļļām, var izmantot kā elementu biodīzeļdegvielas ražošanā, nevis kā kurināmo biomasas iekārtās, esot pamatojams ar to, ka pirmajā gadījumā bioloģiskais šķidrais kurināmais netiekot tieši izmantots kā kurināmais, kā tas gluži pretēji esot gadījumā, kad šis šķidrums tiek izmantots iekārtās, kas rada emisijas gaisā.
Kuneo province un Itālijas valdība šajā ziņā atsaucas uz piesardzības principa ievērošanu. Tās uzskata, ka ar pietiekamu zinātniskās noteiktības pakāpi nevarot izslēgt, ka augu eļļas kā kurināmā izmantošana koģenerācijas iekārtā nerada kopumā nelabvēlīgu ietekmi uz vidi vai cilvēku veselību.
Kā to ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 63. punktā, apstāklis, ka atbilstoši kompetentās valsts iestādes konstatējumam konkrēta veida atkritumi, izpildoties noteiktiem kritērijiem, vairs netiek uzskatīti par atkritumiem, nenozīmē, ka šie atkritumi pārstāj par tādiem būt arī tad, ja tie tiek izmantoti citiem mērķiem. Nav izslēgts, ka Direktīvas 2008/98 1. pantā, 6. panta 1. punktā un 13. pantā paredzēto nosacījumu ievērošana ir atkarīga no konkrētas apstrādes un izmantošanas veida, kas nozīmē, ka šī ievērošana ir jāpārbauda atsevišķi attiecībā uz katru no šiem izmantošanas veidiem.
Otrkārt, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka kompetentās valsts iestādes ir atzinušas, ka kurināmā maiņas ietekme uz vidi esot pozitīva, jo šo izmaiņu rezultātā tiek samazinātas ar metāna sadedzināšanu saistītās emisijas.
Tomēr ir jānorāda, ka apstāklis, ka augu eļļas izmantošana samazinātu ar metāna sadedzināšanu saistītās emisijas, nepierāda, ka šī eļļa var tikt izmantota, neapdraudot cilvēku veselību un neradot kaitējumu videi.
Tas pats attiecas uz apstākli, ka augu eļļa atbilst
UNI
tehniskajam standartam, ko piemēro šķidrajiem biokurināmajiem.
Šie apstākļi neskar iespējamo vides ietekmi, kas rodas pamatlietā aplūkoto augu eļļu sadedzināšanas rezultātā attiecībā uz varbūtēju citu piesārņojošu vielu emisijām, ko rada atkritumu dedzināšana.
Līdz ar to atbilstoši Direktīvas 2008/98 6. panta 1. punkta d) apakšpunktam ir jākonstatē, vai vielas izmantošanas, nepiemērojot atkritumiem piemērojamo regulējumu, radītā kaitīgā ietekme uz vidi un veselību nav lielāka par to, kādu rada šīs vielas izmantošana saskaņā ar šo regulējumu.
Itālijas valdība arī apgalvo – ja šīs eļļas tiek dedzinātas šāda veida iekārtās, eļļu sastāvā esošie ķīmiskie reaģenti gaisā nonākot daudz lielākās proporcijās nekā tad, ja tie tiek izmantoti kā biodīzeļdegvielas sastāvdaļas. Pieejamie zinātniskie pētījumi neizslēdzot, ka pastāv vides vai cilvēku veselību apdraudoši riski, kas saistīti ar ķīmiski apstrādātu izlietotu augu eļļu sadedzināšanu un kā kurināmā izmantošanu iekārtā, kas rada emisijas gaisā. Šie riski esot potenciāli lielāki par tiem, kas ir saistīti ar šādu eļļu izmantošanu biodīzeļdegvielas ražošanai.
Ir jāuzskata, ka tas, ka nav zinātniski pierādītas pārliecības attiecībā uz vides riskiem, kas saistīti ar tādu vielu kā pamatlietā aplūkotās eļļas atkritumu stadijas izbeigšanos, var likt dalībvalstij, ņemot vērā piesardzības principu, nolemt šo vielu neiekļaut atļauto kurināmo sarakstā.
Ir jāuzsver, ka saskaņā ar LESD 191. panta 2. punktā nostiprināto piesardzības principu, ja, izvērtējot pēc iespējas labākus pieejamos zinātniskos datus, pastāv šaubas, vai minētos apstākļos no atkritumu reģenerācijas iegūtas vielas izmantošanai nav nekādas iespējami kaitīgas ietekmes uz vidi un cilvēku veselību, dalībvalstij ir jāatturas paredzēt kritērijus par šīs vielas atkritumu stadijas izbeigšanos vai iespēju pieņemt individuālu lēmumu, ar ko tiek konstatēta šīs stadijas izbeigšanās.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2008/98 6. panta 1. un 4. punkts un Direktīvas 2009/28 13. panta 1. punkts, lasot tos savstarpējā kopsakarā, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek aizliegts tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru pieteikums saņemt atļauju, lai elektroenerģijas ražošanas iekārtas, kas rada emisijas gaisā, darbināšanā metāns tiktu aizstāts ar vielu, kas iegūta no ķīmiski apstrādātām izlietotām augu eļļām, ir jāatsaka tādēļ, ka šī viela nav tikusi iekļauta šādam nolūkam atļauto, no biomasas iegūtu kurināmo kategoriju sarakstā un ka šis saraksts var tikt grozīts tikai ar ministrijas dekrētu, kura pieņemšanas procedūra netiek koordinēta ar administratīvo procedūru attiecībā uz atļauju izmantot šādu vielu kā kurināmo, ja vien dalībvalsts, nepieļaujot acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ir varējusi secināt, ka nav pierādīts, ka minētās augu eļļas izmantošana šādos apstākļos ļauj uzskatīt, ka Direktīvas 2008/98 6. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi ir tikuši izpildīti, un it īpaši – ka šai izmantošanai nav nekādas varbūtēji kaitīgas ietekmes uz vidi un cilvēku veselību. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai pamatlietā tā tas ir.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/98/EK (2008. gada 19. novembris) par atkritumiem un par dažu direktīvu atcelšanu 6. panta 1. un 4. punkts, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/28/EK (2009. gada 23. aprīlis) par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu un ar ko groza un sekojoši atceļ Direktīvas 2001/77/EK un 2003/30/EK, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2015/1513 (2015. gada 9. septembris), 13. panta 1. punkts, lasot tos savstarpējā kopsakarā, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek aizliegts tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru pieteikums saņemt atļauju, lai elektroenerģijas ražošanas iekārtas, kas rada emisijas gaisā, darbināšanā metāns tiktu aizstāts ar vielu, kas iegūta no ķīmiski apstrādātām izlietotām augu eļļām, ir jāatsaka tādēļ, ka šī viela nav tikusi iekļauta šādam nolūkam atļauto, no biomasas iegūtu kurināmo kategoriju sarakstā un ka šis saraksts var tikt grozīts tikai ar ministrijas dekrētu, kura pieņemšanas procedūra netiek koordinēta ar administratīvo procedūru attiecībā uz atļauju izmantot šādu vielu kā kurināmo, ja vien dalībvalsts, nepieļaujot acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ir varējusi secināt, ka nav pierādīts, ka minētās augu eļļas izmantošana šādos apstākļos ļauj uzskatīt, ka Direktīvas 2008/98 6. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi ir tikuši izpildīti, un it īpaši – ka šai izmantošanai nav nekādas varbūtēji kaitīgas ietekmes uz vidi un cilvēku veselību. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai pamatlietā tā tas ir.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.