CELEX: 62020CJ0484
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Vartotojų apsauga
Direktyva (ES) 2015/2366
Mokėjimo paslaugos
62 straipsnio 4 dalis
Taikomi mokesčiai
107 straipsnio 1 dalis
Visiškas suderinimas
115 straipsnio 1 ir 2 dalys
Perkėlimas ir taikymas
Kabelinės televizijos abonementai ir interneto prieiga
Neterminuotos sutartys, sudarytos iki šios direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę dienos
Mokesčiai, taikomi po šios dienos ne tiesioginio debeto būdu įvykdytoms mokėjimo operacijoms

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2015 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2015/2366 dėl mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje, kuria iš dalies keičiamos direktyvos 2002/65/EB, 2009/110/EB ir 2013/36/ES bei Reglamentas (ES) Nr. 1093/2010 ir panaikinama Direktyva 2007/64/EB (
OL L 337, 2015, p. 35
; klaidų ištaisymas
OL L 102, 2018, p. 97
), 62 straipsnio 4 dalies išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
Vodafone Kabel Deutschland GmbH
(toliau –
Vodafone
) ir
Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände
–
Verbraucherzentrale Bundesverband e. V
. (Federalinė vartotojų centrų ir asociacijų sąjunga, Vokietija) (toliau – Federalinė sąjunga) ginčą dėl fiksuoto dydžio mokesčio taikymo už tam tikrų mokėjimo priemonių naudojimą, vykdant mokėjimo operacijas pagal
Vodafone
ir vartotojų sutartis.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyvos 2015/2366 6, 53 ir 66 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(6)
siekiant panaikinti reglamentavimo spragas reikėtų nustatyti naujas taisykles, o kartu numatyti daugiau teisinio aiškumo ir užtikrinti nuoseklų teisės aktų sistemos taikymą visoje Sąjungoje. Esamiems ir naujiems rinkos dalyviams reikėtų garantuoti lygiavertes veiklos sąlygas ir taip sudaryti sąlygas naujoms mokėjimo priemonėms patekti į didesnę rinką ir užtikrinti aukšto lygio vartotojų apsaugą naudojantis tomis mokėjimo paslaugomis visoje Sąjungoje. <…>
<…>
(53)
kadangi vartotojų ir įmonių padėtis nėra vienoda, nereikia ir vienodo jų apsaugos lygio. Nors svarbu užtikrinti vartotojų teises nuostatomis, nuo kurių negalima nukrypti sudarant sutartį, įmonėms ir organizacijoms, kai jos neturi reikalų su vartotojais, tikslinga leisti susitarti kitaip. <…> Bet kuriuo atveju tam tikros pagrindinės šios direktyvos nuostatos turėtų būti taikomos visada, neatsižvelgiant į vartotojo statusą;
<…>
(66)
dėl skirtingos mokesčių už naudojimąsi tam tikra mokėjimo priemone taikymo nacionalinės praktikos (toliau – pridėtinių mokesčių taikymas) Sąjungos mokėjimų rinka tapo be galo heterogeninė ir kelia painiavą vartotojams, visų pirma e. prekybos ir tarpvalstybinėmis aplinkybėmis. <…> Be to, tvirtas loginis pridėtinių mokesčių taikymo praktikos tikslinimo pagrindas grindžiamas tuo, kad [2015 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos] [r]eglamentu (ES) 2015/751 [dėl tarpbankinių mokesčių už kortele grindžiamas mokėjimo operacijas (
OL L 123, 2015, p. 1
)] nustatomos tarpbankinių mokesčių už kortele grindžiamus mokėjimus taisyklės. <…> Atitinkamai valstybės narės turėtų apsvarstyti galimybę neleisti gavėjams prašyti sumokėti mokesčių už naudojimąsi mokėjimo priemonėmis, kurių tarpbankiniai mokesčiai reglamentuojami Reglamento (ES) 2015/751 II skyriuje[.]“
Šios direktyvos 4 straipsnyje „Apibrėžtys“ numatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
<…>
5.
mokėjimo operacija – mokėtojo ar jo vardu arba gavėjo inicijuotas lėšų įmokėjimo, pervedimo arba išėmimo veiksmas, nesvarbu, kokie yra mokėtojo ir gavėjo vienas kitam prisiimti įsipareigojimai, susiję su operacija;
<…>
8.
mokėtojas – fizinis arba juridinis asmuo, kuris turi mokėjimo sąskaitą ir leidžia vykdyti mokėjimo nurodymą iš tos mokėjimo sąskaitos arba, nesant mokėjimo sąskaitos, fizinis arba juridinis asmuo, kuris pateikia mokėjimo nurodymą;
9.
gavėjas – fizinis arba juridinis asmuo, kuris yra numatytas lėšų, kurios buvo mokėjimo operacijos dalykas, gavėjas;
10.
mokėjimo paslaugų vartotojas – fizinis arba juridinis asmuo, kuris naudojasi mokėjimo paslauga kaip mokėtojas ir (arba) kaip gavėjas;
<…>
13.
mokėjimo nurodymas – mokėtojo arba gavėjo nurodymas savo mokėjimo paslaugų teikėjui įvykdyti mokėjimo operaciją;
14.
mokėjimo priemonė – personalizuota (‑os) priemonė (‑ės) ir (arba) procedūros, dėl kurių susitaria mokėjimo paslaugų vartotojas ir mokėjimo paslaugų teikėjas ir kurios naudojamos mokėjimo nurodymui inicijuoti;
<…>
20.
vartotojas – fizinis asmuo, kuris pagal mokėjimo paslaugų sutartis, kurioms taikoma ši direktyva, veikia siekdamas su prekyba, verslu ar profesija nesusijusių tikslų;
<…>“
Minėtos direktyvos 62 straipsnio „Taikomi mokesčiai“ 3–5 dalyse nustatyta:
„3.   Mokėjimo paslaugų teikėjas netrukdo gavėjui iš mokėtojo reikalauti mokesčio, jam siūlyti nuolaidą ar kitaip jį skatinti naudoti tam tikrą mokėjimo priemonę. Taikomi mokesčiai neturi viršyti gavėjo patiriamų tiesioginių sąnaudų, susijusių su konkrečios mokėjimo priemonės naudojimu.
4.   Bet kuriuo atveju valstybės narės užtikrina, kad gavėjas nereikalautų mokesčių už mokėjimo priemonių, kurių tarpbankiniai mokesčiai reglamentuojami pagal Reglamento (ES) 2015/751 II skyrių, naudojimą ir už tas mokėjimo paslaugas, kurioms taikomas [2012 m. kovo 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos] [r]eglamentas (ES) Nr. 260/2012[, kuriuo nustatomi kredito pervedimų ir tiesioginio debeto operacijų eurais techniniai ir komerciniai reikalavimai ir iš dalies keičiamas Reglamentas (EB) Nr. 924/2009 (
OL L 94, 2012, p. 22
)].
5.   Valstybės narės gali uždrausti arba apriboti gavėjo teisę reikalauti mokesčių, atsižvelgdamos į būtinybę skatinti konkurenciją ir naudojimąsi veiksmingomis mokėjimo priemonėmis.“
Tos pačios direktyvos 107 straipsnio „Visiškas suderinimas“ 1 dalyje nurodyta:
„Nedarant poveikio <…> 62 straipsnio 5 daliai, <…>, kai šioje direktyvoje numatytos suderintos nuostatos, valstybės narės negali toliau taikyti arba nustatyti kitų nuostatų, nei nustatytos šioje direktyvoje.“
Direktyvos 2015/2366 115 straipsnio „Perkėlimas į nacionalinę teisę“ 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.   Valstybės narės ne vėliau kaip 2018 m. sausio 13 d. priima ir paskelbia nuostatas, būtinas, kad būtų laikomasi šios direktyvos. <…>
2.   Tas nuostatas jos taiko nuo 2018 m. sausio 13 d.
<…>“
Vokietijos teisė
Nuo 2018 m. sausio 13 d. taikytinos redakcijos
Bürgerliches Gesetzbuch
(Civilinis kodeksas) (toliau – BGB) 270a straipsnyje numatyta:
„Susitarimas, kuriuo skolininkas įpareigojamas mokėti mokestį už naudojimąsi pagrindine SEPA [(bendra mokėjimų eurais erdvė)] tiesioginio debeto schema, verslo SEPA tiesioginio debeto schema, SEPA kredito pervedimu arba mokėjimo kortele, yra negaliojantis. Pirmasis sakinys naudojimuisi mokėjimo kortelėmis taikomas tik atliekant su vartotojais susijusias mokėjimo operacijas, jeigu joms taikomas [Reglamento 2015/751] II skyrius.“
Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuche
(Įvadinis Civilinio kodekso įstatymas, toliau – EGBGB) 229 straipsnio 45 paragrafe nustatyta:
„(1)   Prievoliniams santykiams, apimantiems mokėjimo operacijų vykdymą ir atsiradusiems po 2018 m. sausio 13 d., taikomas tik BGB ir [šio įstatymo] nuo 2018 m. sausio 13 d. galiojančios redakcijos 248 straipsnis.
(2)   Prievoliniams santykiams, apimantiems mokėjimo operacijų vykdymą ir atsiradusiems iki 2018 m. sausio 13 d., taikomas BGB ir [šio įstatymo] iki 2018 m. sausio 13 d. galiojusios redakcijos 248 straipsnis, jei 3 ir 4 dalyse nenustatyta kitaip.
(3)   Jeigu, kiek tai susiję su 2 dalyje nurodyta prievole, mokėjimo operacija inicijuota tik nuo 2018 m. sausio 13 d., šiai mokėjimo operacijai taikomas tik BGB ir [šio įstatymo] nuo 2018 m. sausio 13 d. galiojančios redakcijos 248 straipsnis.
<…>
(5)   BGB 270a straipsnis taikomas visiems prievoliniams santykiams, atsiradusiems nuo 2018 m. sausio 13 d.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Vodafone
yra kabelinio tinklo operatorė ir interneto prieigos paslaugų teikėja, vykdanti savo veiklą Vokietijos teritorijoje. Nuo 2018 m. sausio 13 d., kai Direktyva 2015/2366 buvo perkelta į Vokietijos teisę,
Vodafone
savo telekomunikacijų ir kabelinio ryšio paslaugų sutartis skirsto į iki tos dienos ir po jos sudarytas sutartis. Pirmajai sutarčių kategorijai ši operatorė pagal bendrąją paslaugų teikimo sąlygą taiko 2,50 EUR fiksuoto dydžio mokestį, vadinamąjį „Selbstzahlerpauschale“ (fiksuotas mokestis už paties kliento atliktą mokėjimą), už kiekvieną mokėjimo operaciją klientams, kurie nesuteikia tiesioginio debeto teisės, o sąskaitas apmoka patys, atlikdami SEPA kredito pervedimą. Tačiau šios sąlygos nebėra tarifų lentelėje, kuri taikoma antrajai sutarčių kategorijai.
Vodafone
mano turinti teisę taikyti minėtą sąlygą mokėjimo operacijoms, inicijuotoms vykdant iki 2018 m. sausio 13 d. sudarytas sutartis, taigi, ir taikyti minėtą fiksuoto dydžio mokestį už šias operacijas net ir po tos dienos. Šios operatorės teigimu, BGB 270a straipsnyje numatytas draudimas reikalauti papildomų mokesčių taikomas tik neterminuotoms sutartims, sudarytoms nuo 2018 m. sausio 13 d. Kadangi EGBGB 229 straipsnio 45 paragrafo 5 dalyje daroma nuoroda į prievolės santykių atsiradimą nuo 2018 m. sausio 13 d., BGB 270a straipsnis negali būti taikomas atgaline data iki tos dienos sudarytoms sutartims, net jei šiomis sutartimis grindžiamos mokėjimo operacijos buvo inicijuotos tik nuo minėtos dienos.
Federalinė sąjunga teigia, kad BGB 270a straipsnyje numatytas draudimas nuo 2018 m. sausio 13 d. reikalauti papildomų mokesčių taip pat taikomas mokėjimo operacijoms, inicijuotoms po tos dienos, siekiant vykdyti iki tol sudarytas sutartis, nes Direktyvos 2015/2366 62 straipsnio 4 dalimi siekiama nuo 2018 m. sausio 13 d. mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje nustatyti tokias pačias sąlygas. Be to, EGBGB 229 straipsnio 45 paragrafe įtvirtinta pereinamojo laikotarpio nuostata, remiantis šio paragrafo 3 dalimi, turi būti aiškinama taip, kad nuo 2018 m. sausio 13 d. nauji teisės aktai taikomi visoms nuo tos dienos inicijuotoms mokėjimo operacijoms, įskaitant tas, kurios grindžiamos iki minėtos dienos sudarytomis sutartimis.
Šiomis aplinkybėmis Federalinė sąjunga pareiškė ieškinį, siekdama, kad
Vodafone
nustotų visoms mokėjimo operacijoms, inicijuotoms nuo 2018 m. sausio 13 d., taikyti fiksuoto dydžio mokestį už paties kliento įvykdytą mokėjimą, ir bylą laimėjo.
Oberlandesgericht München
(Miuncheno aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija), kuriame
Vodafone
pateikė apeliacinį skundą, yra linkęs manyti, kad BGB 270a straipsnis, kuriuo į Vokietijos teisę perkelta Direktyvos 2015/2366 62 straipsnio 4 dalis, taikomas ir tuomet, kai atitinkami su mokėjimo operacijomis susiję sutartiniai prievolės santykiai atsirado iki 2018 m. sausio 13 d., tačiau šios operacijos, kurias reikia vykdyti periodiškai (paprastai kas mėnesį), inicijuojamos tik po minėtos dienos.
To teismo teigimu, nuo 2018 m. sausio 13 d., neatsižvelgiant į neterminuotų sutarčių sudarymo datą, Sąjungoje sukuriama vienoda mokesčių sistema mokėjimo priemonių rinkoje, todėl šioje nuostatoje numatytas draudimas reikalauti papildomų mokesčių taikomas ir neterminuotoms sutartims, sudarytoms iki 2018 m. sausio 13 d.
Tas teismas taip pat pažymi, kad EGBGB 229 straipsnio 45 paragrafo 5 dalyje, kurioje kalbama tik apie sutartinės prievolės atsiradimą, nors Direktyva 2015/2366 jai netaikoma, kvestionuojamas visiškas draudimo reikalauti papildomų mokesčių už mokėjimo operacijas, inicijuotas nuo 2018 m. sausio 13 d., taikymas, kai su šiomis operacijomis susiję sutartiniai prievolės santykiai atsirado iki tos dienos.
Šiomis aplinkybėmis
Oberlandesgericht München
(Miuncheno aukštesnysis apygardos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [Direktyvos 2015/2366] 62 straipsnio 4 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiami nacionalinės teisės aktai ar praktika, kuriais, kaip pereinamojo laikotarpio priemonėmis, esant neterminuotoms sutartims su vartotojais, taikyti mokesčius už mokėjimo priemonių naudojimą ir už mokėjimo paslaugas pagal atitinkamus nacionalinius įgyvendinimo teisės aktus draudžiama tik tada, kai atitinkami prievolės santykiai atsirado nuo 2018 m. sausio 13 d., bet ne tada, kai jie atsirado iki 2018 m. sausio 13 d., tačiau (kitos) mokėjimo operacijos pradedamos vykdyti tik nuo 2018 m. sausio 13 d.?“
Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2015/2366 62 straipsnio 4 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos ar praktika, pagal kurias, vykdant neterminuotas sutartis su vartotojais, draudimas reikalauti mokesčių už šioje nuostatoje numatytų mokėjimo priemonių naudojimą ir už mokėjimo paslaugas taikomas tik mokėjimo operacijoms, inicijuotoms vykdant po 2018 m. sausio 13 d. sudarytas sutartis, dėl ko šie mokesčiai ir toliau taikomi po tos dienos inicijuotoms mokėjimo operacijoms, vykdant iki tol sudarytas neterminuotas sutartis.
Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į kontekstą bei teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (2016 m. spalio 13 d. Sprendimo Mikołajczyk,
C‑294/15
,
EU:C:2016:772
,
punktas ir 2021 m. sausio 26 d. Sprendimo Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie,
C‑16/19
,
EU:C:2021:64
,
punktas).
Pagal Direktyvos 2015/2366 62 straipsnio 4 dalį valstybės narės užtikrina, kad gavėjas, kaip jis suprantamas pagal šios direktyvos 4 straipsnio 9 punktą, negalėtų reikalauti mokesčių už mokėjimo priemonių, kurių tarpbankiniai mokesčiai reglamentuojami pagal Reglamento 2015/751 II skyrių, naudojimą ir už mokėjimo paslaugas, kurioms taikomas Reglamentas Nr. 260/2012. Šioje nuostatoje nėra jokio paaiškinimo dėl šio draudimo taikymo
ratione temporis
.
Šiomis aplinkybėmis reikia atsižvelgti į draudimo reikalauti sumokėti mokesčius už mokėjimo priemonių naudojimą ir už mokėjimo paslaugas, kurios nurodytos Direktyvos 2015/2366 62 straipsnio 4 dalyje, kontekstą ir šia direktyva siekiamus tikslus.
Dėl Direktyvos 2015/2366 62 straipsnio 4 dalies konteksto pažymėtina, kad, pirma, nors pagal šios direktyvos 115 straipsnio 1 dalį ir 2 dalies pirmą pastraipą valstybės narės turi priimti ir paskelbti nuostatas, būtinas, kad iki 2018 m. sausio 13 d. būtų pradėta laikytis šios direktyvos, šios nuostatos tampa taikytinos tik nuo tos dienos.
Antra, kadangi Direktyvos 2015/2366 62 straipsnio 4 dalyje įtvirtintos suderintos nuostatos, pagal šios direktyvos 107 straipsnio 1 dalį valstybės narės nuo direktyvos 115 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje nurodytos dienos negali toliau taikyti arba nustatyti kitų nuostatų, nei nustatytos direktyvoje.
Trečia, kadangi draudimas reikalauti mokesčių už mokėjimo priemonių naudojimą ir už mokėjimo paslaugas, nurodytas Direktyvos 2015/2366 62 straipsnio 4 dalyje, taikomas mokėjimo operacijoms, kaip jos suprantamos pagal šios direktyvos 4 straipsnio 5 punktą, „nesvarbu, kokie yra mokėtojo ir gavėjo vienas kitam prisiimti įsipareigojimai, susiję su operacija“, diena, kuri svarbi taikant šį draudimą, yra ta, kurią mokėjimo operacija buvo inicijuota, o ne ta, nuo kurios atsirado su šia operacija susiję prievolės santykiai.
Taigi sistemiškai aiškinant Direktyvos 2015/2366 62 straipsnio 4 dalį matyti, kad draudimas reikalauti mokesčių už šioje nuostatoje numatytų mokėjimo priemonių naudojimą ir už mokėjimo paslaugas taikomas visoms mokėjimo operacijoms, inicijuotoms nuo 2018 m. sausio 13 d.
Kalbant apie Direktyvos 2015/2366 tikslus, svarbu pažymėti, kad, kaip matyti, be kita ko, iš šios direktyvos 6 ir 53 konstatuojamųjų dalių, ja siekiama skatinti tolesnę mokėjimo paslaugų vidaus rinkos integraciją, apsaugoti šių paslaugų vartotojus ir ypač užtikrinti aukšto lygio apsaugą tiems, kas turi vartotojų statusą (šiuo klausimu žr. 2020 m. lapkričio 11 d. Sprendimo DenizBank,
C‑287/19
,
EU:C:2020:897
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją), o vartotojų apsauga Europos Sąjungos politikos srityse, be to, įtvirtinta SESV 169 straipsnyje ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 38 straipsnyje (pagal analogiją žr. 2017 m. kovo 2 d. Sprendimo Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main,
C‑568/15
,
EU:C:2017:154
,
punktą).
Be to, kaip matyti iš Direktyvos 2015/2366 66 konstatuojamosios dalies, Sąjungos teisės aktų leidėjas, taikydamas šios direktyvos 62 straipsnio 4 dalyje numatytą draudimą, siekė įveikti nacionalinės praktikos susiskaidymą, kiek tai susiję su mokesčių už naudojimąsi tam tikromis mokėjimo priemonėmis taikymu, dėl ko Sąjungos mokėjimų rinka tapo be galo heterogeninė ir kelia painiavą vartotojams, visų pirma elektroninės prekybos ir tarpvalstybinėmis aplinkybėmis.
Bet koks diferencijuotas šio draudimo taikymas, atsižvelgiant į tai, ar prievolės santykiai, susiję su mokėjimo operacijomis, inicijuotomis nuo 2018 m. sausio 13 d., atsirado iki tos dienos, ar po jos, pakenktų suderinimo Sąjungos lygmeniu siekiui, nustatytam Direktyvos 2015/2366 62 straipsnio 4 dalyje, siejamoje su jos 107 straipsnio 1 dalimi, ir šios direktyvos tikslui užtikrinti vartotojų apsaugą mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje.
Šiomis aplinkybėmis taip pat reikia atmesti
Vodafone
rašytinėse pastabose pateiktą argumentą, kad, pripažinus tokį Direktyvos 2015/2366 62 straipsnio 4 dalies taikymą
ratione temporis
, būtų pažeisti įstatymo negaliojimo atgal ir teisėtų lūkesčių apsaugos principai.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad nauja teisės norma iš principo taikoma nuo akto, kuriame ji įtvirtinta, įsigaliojimo ir, nors netaikoma teisinėms situacijoms, kurių atsirado ir kurios galutinai susidarė iki šio įsigaliojimo, tokia nauja teisės norma nedelsiant taikoma situacijos, kuri susiklostė galiojant ankstesniam įstatymui, būsimoms pasekmėms ir naujoms teisinėms situacijoms, nebent iš šios teisės normos formuluotės, bendros sistemos ar tikslų aiškiai matyti, kad ji turi būti taikoma atgaline data. Taip yra, be kita ko, tuo atveju, kai nauja teisės norma buvo priimta kartu su specialiomis nuostatomis, kuriomis nustatytos konkrečios jos taikymo
ratione temporis
sąlygos, priskiriant jai tokį poveikį (šiuo klausimu žr. 2020 m. gegužės 14 d. Sprendimo Azienda Municipale Ambiente,
C‑15/19
,
EU:C:2020:371
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Kadangi nagrinėjamu atveju Direktyvos 2015/2366 62 straipsnio 4 dalis, kaip matyti iš šio sprendimo 25 punkto, netaikoma iki 2018 m. sausio 13 d. įvykdytoms mokėjimo operacijoms, ši nuostata netaikoma iki tos dienos galutinai susidariusioms teisinėms situacijoms, todėl negalioja atgaline data. Be to, kiek tai susiję su mokėjimo operacijomis, inicijuotomis nuo 2018 m. sausio 13 d. ir vykdomomis pagal iki tos dienos sudarytas neterminuotas sutartis, Direktyvos 2015/2366 62 straipsnio 4 dalis yra tik naujos teisės normos taikymo būsimoms situacijos, atsiradusios galiojant ankstesnei normai, pasekmėms atvejis.
Galiausiai, kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, jog EGBGB 229 straipsnio 45 paragrafo 5 dalis nekvestionuoja visiško draudimo reikalauti papildomų mokesčių už mokėjimo operacijas, inicijuotas nuo 2018 m. sausio 13 d., taikymo, kai šios operacijos vykdomos pagal iki tos dienos atsiradusią sutartinę prievolę, pagal suformuotą jurisprudenciją šis teismas turi patikrinti, ar ši nuostata gali būti aiškinama taip, kad atitiktų Direktyvos 2015/2366 62 straipsnio 4 dalį, kaip jis išaiškintas šio sprendimo 25 punkte, kad, sprendžiant jo nagrinėjamą bylą, būtų užtikrintas visiškas Sąjungos teisės veiksmingumas (šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 15 d. Sprendimo Association française des usagers de banques,
C‑778/18
,
EU:C:2020:831
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2015/2366 62 straipsnio 4 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos ar praktika, pagal kurias, vykdant neterminuotas sutartis su vartotojais, draudimas reikalauti mokesčių už šio 62 straipsnio 4 dalyje numatytų mokėjimo priemonių naudojimą ir už mokėjimo paslaugas taikomas tik mokėjimo operacijoms, inicijuotoms vykdant po 2018 m. sausio 13 d. sudarytas sutartis, dėl ko šie mokesčiai ir toliau taikomi po tos dienos inicijuotoms mokėjimo operacijoms, vykdant iki tol sudarytas neterminuotas sutartis.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (devintoji kolegija) nusprendžia:

Direktyvos 2015 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2015/2366 dėl mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje, kuria iš dalies keičiamos direktyvos 2002/65/EB, 2009/110/EB ir 2013/36/ES bei Reglamentas (ES) Nr. 1093/2010 ir panaikinama Direktyva 2007/64/EB, 62 straipsnio 4 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos ar praktika, pagal kurias, vykdant neterminuotas sutartis su vartotojais, draudimas reikalauti mokesčių už šio 62 straipsnio 4 dalyje numatytų mokėjimo priemonių naudojimą ir už mokėjimo paslaugas taikomas tik mokėjimo operacijoms, inicijuotoms vykdant po 2018 m. sausio 13 d. sudarytas sutartis, dėl ko šie mokesčiai ir toliau taikomi po tos dienos inicijuotoms mokėjimo operacijoms, vykdant iki tol sudarytas neterminuotas sutartis.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.