CELEX: 62021CJ0207
Recurs
Anularea Deciziei de punere în aplicare (UE) 2017/1442
Articolul 16 alineatele (4) și (5) TUE
Articolul 3 alineatele (2) și (3) din Protocolul (nr. 36) privind dispozițiile tranzitorii
Aplicare ratione temporis
Reguli de vot ale Consiliului
Majoritate calificată

Prin prezentul recurs, Comisia Europeană solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 27 ianuarie 2021, Polonia/Comisia (T‑699/17, denumită în continuare „hotărârea atacată”,
EU:T:2021:44
), prin care Tribunalul a anulat Decizia de punere în aplicare (UE) 2017/1442 a Comisiei din 31 iulie 2017 de stabilire a concluziilor privind cele mai bune tehnici disponibile (BAT) pentru instalațiile de ardere de dimensiuni mari, în temeiul Directivei 2010/75/UE a Parlamentului European și a Consiliului (
JO 2017, L 212, p. 1
, denumită în continuare „decizia în litigiu”).
Cadrul juridic
Tratatul UE și Protocolul nr. 36
Articolul 16 alineatele (4) și (5) din TUE prevede:
„(4)   Începând cu 1 noiembrie 2014, majoritatea calificată se definește ca fiind egală cu cel puțin 55 % din membrii Consiliului [Uniunii Europene], cuprinzând cel puțin cincisprezece dintre aceștia și reprezentând state membre care întrunesc cel puțin 65 % din populația Uniunii [Europene].
Minoritatea de blocare trebuie să cuprindă cel puțin patru membri ai Consiliului, în caz contrar se consideră a fi întrunită majoritatea calificată.
Celelalte condiții privind votul cu majoritate calificată sunt stabilite la articolul 238 alineatul (2) [TFUE].
(5)   Dispozițiile tranzitorii privind definiția majorității calificate care se aplică până la 31 octombrie 2014, precum și cele care se vor aplica în perioada 1 noiembrie 2014-31 martie 2017 sunt prevăzute în Protocolul privind dispozițiile tranzitorii.”
Protocolul (nr. 36) privind dispozițiile tranzitorii (denumit în continuare „Protocolul nr. 36”) conține în titlul II, intitulat „Dispoziții privind majoritatea calificată”, un articol 3, care are următorul cuprins:
„(1)   În conformitate cu articolul 16 alineatul (4) [TUE], dispozițiile alineatului menționat și dispozițiile articolului 238 alineatul (2) [TFUE], referitoare la definiția majorității calificate în Consiliul European și în Consiliu, intră în vigoare la 1 noiembrie 2014.
(2)   Între 1 noiembrie 2014 și 31 martie 2017, în cazul în care trebuie adoptată o hotărâre cu majoritate calificată, un membru al Consiliului poate solicita ca această hotărâre să fie adoptată cu o majoritate calificată astfel cum este definită la alineatul (3). În acest caz, se aplică alineatele (3) și (4).
(3)   Până la 31 octombrie 2014, fără a aduce atingere articolului 235 alineatul (1) al doilea paragraf [TFUE], rămân în vigoare următoarele dispoziții:
Pentru deliberările Consiliului European și ale Consiliului, care necesită majoritate calificată, voturile membrilor sunt ponderate după cum urmează:
[…]”
Directiva 2010/75/UE
Articolul 13 din Directiva 2010/75/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 24 noiembrie 2010 privind emisiile industriale (prevenirea și controlul integrat al poluării) (
JO 2010, L 334, p. 17
), intitulat „Documente de referință BAT și schimbul de informații”, prevede la alineatele (1), (5) și (6):
„(1)   În scopul elaborării, al revizuirii și, acolo unde este necesar, al actualizării documentelor de referință BAT, Comisia organizează un schimb de informații între statele membre, industriile implicate, organizațiile neguvernamentale care promovează protecția mediului și Comisie.
[…]
(5)   Decizii privind concluziile [privind cele mai bune tehnici disponibile (BAT)] se adoptă în conformitate cu procedura de reglementare menționată la articolul 75 alineatul (2).
(6)   După adoptarea unei decizii în conformitate cu alineatul (5), Comisia pune la dispoziția publicului fără întârziere documentul de referință BAT și asigură disponibilitatea concluziilor privind BAT în toate limbile oficiale ale UE.”
Articolul 14 din această directivă, intitulat „Condițiile de autorizare”, prevede la alineatul (3):
„Concluziile BAT servesc drept referință pentru stabilirea condițiilor de autorizare.”
Articolul 75 din directiva menționată, intitulat „Procedura comitetului”, are următorul cuprins:
„(1)   Comisia este asistată de un comitet.
(2)   În cazul în care se face trimitere la prezentul alineat, se aplică articolele 5 și 7 din Decizia 1999/468/CE [a Consiliului din 28 iunie 1999 de stabilire a normelor privind exercitarea competențelor de executare conferite Comisiei (
JO 1999, L 184, p. 23
, Ediție specială, 01/vol. 2, p. 159)], având în vedere dispozițiile articolului 8 din respectiva decizie.
Perioada prevăzută la articolul 5 alineatul (6) din Decizia 1999/468/CE se stabilește la trei luni.”
Regulamentul (UE) nr. 182/2011
Articolul 5 din Regulamentul (UE) nr. 182/2011 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 februarie 2011 de stabilire a normelor și principiilor generale privind mecanismele de control de către statele membre al exercitării competențelor de executare de către Comisie (
JO 2011, L 55, p. 13
), intitulat „Procedura de examinare”, prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)   În cazul în care se aplică procedura de examinare, comitetul își dă avizul cu majoritatea prevăzută la articolul 16 alineatele (4) și (5) [TUE] și, după caz, la articolul 238 alineatul (3) [TFUE], pentru actele care urmează să fie adoptate pe baza unei propuneri din partea Comisiei. Voturile reprezentanților statelor membre în cadrul comitetului sunt ponderate conform articolelor respective.
(2)   În cazul în care comitetul emite un aviz favorabil, Comisia adoptă proiectul de act de punere în aplicare.”
Potrivit articolului 12 primul paragraf din acest regulament, „Decizia 1999/468/CE se abrogă”.
Articolul 13 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede:
„Atunci când actele de bază adoptate înainte de intrarea în vigoare a prezentului regulament prevăd exercitarea competențelor de executare de către Comisie în conformitate cu Decizia 1999/468/CE, se aplică următoarele reguli:
[…]
(c)
în cazul în care actul de bază face trimitere la articolul 5 din Decizia 1999/468/CE, se aplică procedura de examinare menționată la articolul 5 din prezentul regulament […];
[…]
(e)
în cazul în care actul de bază face trimitere la articolele 7 și 8 din Decizia 1999/468/CE, se aplică articolele 10 și 11 din prezentul regulament.”
Istoricul litigiului
Istoricul litigiului este descris la punctele 8-15 din hotărârea atacată și poate fi rezumat după cum urmează.
La 9 martie 2017, Comisia, în calitatea sa de președinte al comitetului instituit la articolul 75 din Directiva 2010/75 (denumit în continuare „comitetul”), a prezentat acestuia un proiect de decizie de punere în aplicare de stabilire a concluziilor privind BAT, în temeiul acestei directive, pentru instalațiile de ardere de dimensiuni mari și a invitat, la 23 martie 2017, membrii comitetului la o reuniune care trebuia să aibă loc la 28 aprilie 2017, al cărei obiect era organizarea unui vot cu privire la avizul referitor la acest proiect de decizie de punere în aplicare.
La 30 martie 2017, Republica Polonă a solicitat comitetului să voteze cu privire la acest aviz potrivit regulilor de vot prevăzute la articolul 3 alineatul (3) din Protocolul nr. 36.
La 4 aprilie 2017, Serviciul juridic al Consiliului a adresat Comitetului Reprezentanților Permanenți ai statelor membre un aviz conform căruia, în esență, pentru ca un vot privind un proiect de act să fie emis potrivit regulilor aplicabile înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, trebuiau îndeplinite două condiții, și anume, pe de o parte, ca statul membru să prezinte o cerere în acest sens cel târziu la 31 martie 2017 și, pe de altă parte, ca votul, obiect al acestei cereri, să intervină de asemenea înaintea acestei date.
La 10 aprilie 2017, Direcția Generală Mediu a Comisiei a respins cererea Republicii Polone din 30 martie 2017, pentru motivul că votul asupra avizului era prevăzut pentru 28 aprilie 2017, respectiv după 31 martie 2017, data prevăzută la articolul 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36.
La 28 aprilie 2017, membrii comitetului au votat pentru adoptarea unui aviz cu privire la un proiect modificat de decizie de punere în aplicare. Votul a avut loc în temeiul regulilor de vot stabilite la articolul 16 alineatul (4) TUE, iar nu al celor stabilite la articolul 3 alineatul (3) din Protocolul nr. 36. Acesta a condus la un aviz favorabil al comitetului în privința acestui proiect în urma votului pozitiv al 20 de state membre reprezentând 65,14 % din populația Uniunii și 71,43 % din membrii comitetului menționat. 8 state membre, printre care Republica Polonă, au exprimat un vot negativ.
La 31 iulie 2017, Comisia a adoptat decizia în litigiu, care stabilește concluziile BAT pentru instalațiile de ardere de dimensiuni mari și impune printre altele nivelurile de emisii asociate acestor BAT în ceea ce privește emisiile de oxizi de azot (NOx), de mercur (Hg) și de clorură de hidrogen (HCl).
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 11 octombrie 2017, Republica Polonă a introdus o acțiune având ca obiect anularea deciziei în litigiu.
Prin înscrisurile depuse la grefa Tribunalului la 4 și 15 ianuarie 2018, Ungaria și Republica Bulgaria au formulat cereri de intervenție în susținerea concluziilor Republicii Polone. Prin înscrisurile depuse la grefa Tribunalului la 16 și 25 ianuarie 2018, Regatul Belgiei, Republica Franceză și Regatul Suediei au formulat cereri de intervenție în susținerea concluziilor Comisiei. Prin deciziile din 19 și 21 februarie 2018, președintele Camerei a treia a Tribunalului (vechea compunere) a admis aceste cereri.
În susținerea acțiunii formulate, Republica Polonă a invocat cinci motive.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a admis primul motiv, întemeiat pe o încălcare a dispozițiilor aplicabile în materie de majoritate calificată, și a anulat decizia în litigiu fără a examina celelalte motive invocate de Republica Polonă.
Mai precis, în cadrul analizei primului motiv, Tribunalul a examinat domeniul de aplicare al articolului 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36 și aspectul dacă, pentru a putea beneficia de aplicarea regulilor privind majoritatea calificată prevăzute la acest articol (3) alineatul (3), care corespund celor prevăzute de Tratatul de la Nisa, era suficient ca un stat membru să formuleze o cerere între 1 noiembrie 2014 și 31 martie 2017 sau dacă era necesar și ca decizia în cauză să fie adoptată în această perioadă.
În această privință, Tribunalul, în primul rând, la punctele 35 și 36 din hotărârea atacată, a examinat modul de redactare a articolului 3 alineatului (2) din Protocolul nr. 36 și a concluzionat că nicio versiune lingvistică a acestei dispoziții nu permitea înlăturarea îndoielii cu privire la domeniul de aplicare exact al acesteia.
În al doilea rând, la punctul 37 din această hotărâre, Tribunalul a analizat istoricul acestui articol 3 alineatul (2), examinând dacă mandatul dat în Conferința Interguvernamentală, convocată cu scopul de a elabora un proiect de tratat de modificare a Tratatului UE și a Tratatului CE, furniza indicații care să permită clarificarea modului de redactare a acestei dispoziții. Acesta a concluzionat că formularea care figura în acest mandat era foarte apropiată de cea a dispoziției menționate, astfel încât nici ea nu permitea surmontarea ambiguității referitoare la domeniul de aplicare exact al acesteia din urmă.
În al treilea rând, la punctele 38-42 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat dacă o interpretare teleologică permitea determinarea acestui domeniu de aplicare. În această privință, Tribunalul a amintit mai întâi că obiectivul Protocolului nr. 36 era, potrivit considerentului său unic, „[de] a organiza tranziția de la dispozițiile instituționale ale tratatelor aplicabile înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona la cele prevăzute în tratatul menționat anterior”.
În continuare, Tribunalul, pe de o parte, a amintit de asemenea că articolul 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36 atribuia unui stat membru dreptul de a solicita, în perioada cuprinsă între 1 noiembrie 2014 și 31 martie 2017, aplicarea regulilor referitoare la definiția majorității calificate prevăzute la articolul 3 alineatul (3) din acest protocol, care corespund celor ale Tratatului de la Nisa. Pe de altă parte, Tribunalul a constatat că acest drept implica în mod necesar ca, în urma introducerii unei cereri, în sensul arătat, de către un stat membru, votul să fie organizat potrivit acelorași reguli, chiar și atunci când votul a avut loc după 31 martie 2017. Tribunalul a apreciat că numai o asemenea interpretare putea garanta că un stat membru poate exercita în mod util, pe toată această perioadă, până în ultima zi a termenului prevăzut, dreptul menționat.
În sfârșit, Tribunalul a concluzionat că orice interpretare contrară ar goli de efectul său util stabilirea expresă a unei perioade cuprinse între 1 noiembrie 2014 și 31 martie 2017 pentru exercitarea dreptului în cauză și ar reduce semnificativ termenul în care un vot potrivit regulilor Tratatului de la Nisa ar putea fi solicitat efectiv de un stat membru. Tribunalul a considerat că o astfel de interpretare ar avea drept rezultat că o cerere introdusă la sfârșitul acestei perioade ar fi, în practică, tardivă pentru a declanșa aplicarea regulilor respective. Prin urmare, statele membre ar fi obligate să introducă, dacă este cazul, cererea lor mult mai devreme, în funcție de data – care nu este previzibilă – a votului, privând astfel statele membre de posibilitatea de a solicita un vot în conformitate cu regulile menționate până în ultima zi a perioadei prevăzute la articolul 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36.
Prin urmare, Tribunalul a statuat că din interpretarea teleologică a acestui articol 3 alineatul (2) rezulta că dispozițiile prevăzute la articolul 3 alineatul (3) menționat puteau fi aplicate unui vot care avea loc chiar și după 31 martie 2017, cu condiția ca aplicarea acestora să fie solicitată de un stat membru înainte de această dată.
În al patrulea rând, Tribunalul a considerat, la punctele 43-52 din hotărârea atacată, că această interpretare era confirmată de o interpretare contextuală a articolului 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36. În această privință, Tribunalul a identificat, iar apoi a analizat cele trei perioade referitoare la intrarea în vigoare a regulilor privind definiția majorității calificate prevăzute la articolul 16 alineatul (4) TUE.
Mai întâi, Tribunalul a observat că, în perioada cuprinsă între 1 decembrie 2009 și 31 octombrie 2014, se aplicau regulile privind definiția majorității calificate prevăzute la articolul 3 alineatul (3) din Protocolul nr. 36, care corespundeau celor ale Tratatului de la Nisa. În continuare, acesta a arătat că, în perioada cuprinsă între 1 noiembrie 2014 și 31 martie 2017, un membru al Consiliului putea să solicite, în temeiul articolului 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36, ca o hotărâre să fie adoptată în conformitate cu regulile menționate ale Tratatului de la Nisa, în lipsa acestei solicitări aplicându‑se definiția majorității calificate prevăzută la articolul 16 alineatul (4) TUE. În sfârșit, Tribunalul a arătat că, în perioada începând de la 1 aprilie 2017, majoritatea calificată se definește astfel cum este prevăzut la articolul 16 alineatul (4) TUE, fără posibilitatea de a cere un mod de calcul al voturilor diferit.
Tribunalul a respins argumentul Comisiei potrivit căruia articolul 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36 constituia o excepție de la regula stabilită la articolul 16 alineatul (4) TUE. El a concluzionat că acest articol 3 alineatul (2) constituia o dispoziție tranzitorie, după cum confirma considerentul unic al Protocolului nr. 36, precum și modul de redactare a titlului acestuia din urmă și modul de redactare a articolului 16 alineatul (5) TUE. În această privință, Tribunalul a observat că interpretarea sa a articolului 3 alineatul (2) menționat, enunțată la punctul 27 din prezenta hotărâre, era, pe de o parte, conformă cu cerința, ce rezultă dintr‑o jurisprudență constantă, potrivit căreia o dispoziție tranzitorie este de strictă interpretare, și, pe de altă parte, indispensabilă pentru ca un stat membru să poată să își exercite dreptul vizat la punctul 25 din prezenta hotărâre în mod util și eficace până în ultima zi a termenului prevăzut la articolul 3 alineatul (2).
În al cincilea și ultimul rând, Tribunalul, la punctele 53-56 din hotărârea atacată, a arătat că această interpretare era confirmată de principiul securității juridice și că cea preconizată de Comisie nu doar ar da naștere unei lipse de previzibilitate, întrucât ar determina, la sfârșitul perioadei tranzitorii, o incertitudine în ceea ce privește aplicarea în timp a majorității calificate potrivit definiției prevăzute la articolul 3 alineatul (3) din Protocolul nr. 36, ci de asemenea ar putea conduce la o eludare a articolului 3 alineatul (2) din acest protocol prin stabilirea datei votului la o dată ulterioară datei de 31 martie 2017.
Considerând că, cu ocazia votului, la 28 aprilie 2017, privind proiectul deciziei în litigiu ar fi trebuit aplicate regulile privind definiția majorității calificate prevăzute la articolul 3 alineatul (3) din Protocolul nr. 36 și că nerespectarea condițiilor de vot constituie o încălcare a unor norme fundamentale de procedură în sensul articolului 263 TFUE, Tribunalul a anulat decizia în litigiu. Pe de altă parte, pentru motive de securitate juridică și pentru evitarea unei discontinuități sau a unui regres în punerea în aplicare a unor politici desfășurate sau susținute de Uniune, Tribunalul a decis să mențină efectele deciziei în litigiu până la intrarea în vigoare, într‑un termen rezonabil care nu poate depăși 12 luni de la data pronunțării hotărârii atacate, a unui nou act destinat să înlocuiască această decizie și adoptat potrivit regulilor privind majoritatea calificată prevăzute la acest articol 3 alineatul (3).
Concluziile părților
Comisia solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate;
–
respingerea primului motiv al acțiunii vizate la punctul 17 din prezenta hotărâre;
–
trimiterea cauzei Tribunalului pentru a se pronunța asupra motivelor al doilea-al cincilea ale acestei acțiuni, care nu au fost examinate în primă instanță, și
–
soluționarea odată cu fondul a cererii privind cheltuielile de judecată efectuate în primă instanță și în recurs.
Republica Polonă solicită Curții:
–
respingerea recursului și
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată efectuate în recurs.
Cu titlu subsidiar, în cazul în care Curtea ar admite recursul și ar anula hotărârea atacată, Republica Polonă solicită Curții trimiterea cauzei Tribunalului pentru a se pronunța asupra motivelor al doilea-al cincilea ale acțiunii vizate la punctul 17 din prezenta hotărâre.
Procedura în fața Curții
Prin înscris separat depus la grefa Curții în momentul depunerii recursului, Comisia a solicitat judecarea prezentei cauze potrivit procedurii accelerate prevăzute la articolele 133-136 din Regulamentul de procedură al Curții, aplicabile recursurilor în temeiul articolului 190 alineatul (1) din acest regulament.
În susținerea acestei cereri, Comisia a observat că, în urma deciziei Tribunalului de a menține efectele deciziei în litigiu până la intrarea în vigoare a unui nou act într‑un termen care nu poate depăși 12 luni de la data pronunțării hotărârii atacate, BAT definite de decizia în litigiu nu se puteau aplica decât până la 27 ianuarie 2022. Având în vedere insecuritatea juridică astfel creată în ceea ce privește condițiile de exploatare a instalațiilor de ardere de dimensiuni mari și ținând seama de numărul de operatori vizați și de sumele investite, potrivit Comisiei, era necesar să se cunoască rapid soluția prezentului recurs și să se știe, așadar, dacă era efectiv necesar să se adopte un nou act înainte de 27 ianuarie 2022. Astfel, în cazul în care Curtea ar admite recursul, nu ar fi necesar să se adopte o nouă decizie de punere în aplicare privind BAT pentru aceste instalații.
Rezultă din articolul 133 din Regulamentul de procedură că, la cererea reclamantului sau a pârâtului, președintele Curții poate, după ascultarea celeilalte părți, a judecătorului raportor și a avocatului general, să decidă judecarea unei cauze potrivit procedurii accelerate prevăzute de acest regulament, atunci când natura cauzei impune examinarea acesteia în termen scurt.
Or, rezultă mai întâi dintr‑o jurisprudență constantă că nici insecuritatea juridică care însoțește legalitatea sau interpretarea unui act, nici numărul important de persoane sau de situații juridice potențial vizate nu pot constitui ca atare împrejurări excepționale de natură să justifice ca o cauză să facă obiectul acestei proceduri (Ordonanța președintelui Curții din 7 aprilie 2016, Consiliul/Front Polisario,
C‑104/16 P
, nepublicată,
EU:C:2016:232
, punctul
și jurisprudența citată).
În ceea ce privește, în continuare, faptul că necesitatea adoptării unui nou act depinde de soluționarea procedurii de recurs, trebuie amintit că simplul interes al justițiabililor, desigur legitim, de a stabili cât mai rapid posibil întinderea drepturilor conferite de dreptul Uniunii nu este nicidecum de natură să stabilească existența unei împrejurări excepționale care să justifice ca o cauză să facă obiectul procedurii menționate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 aprilie 2022, Caruter,
C‑642/20
,
EU:C:2022:308
, punctul
și jurisprudența citată).
În sfârșit, potrivit unei jurisprudențe constante, interese economice, oricât de importante și legitime ar fi, nu sunt de natură să justifice, singure, recurgerea la aceeași procedură (Ordonanța președintelui Curții din 16 martie 2017, Abanca Corporación Bancaria,
C‑70/17
, nepublicată,
EU:C:2017:227
, punctul
și jurisprudența citată).
În aceste condiții, la 7 iulie 2021, președintele Curții a decis, după ascultarea judecătorului raportor și a avocatului general, să nu admită cererea de judecare a cauzei potrivit procedurii accelerate.
Cu privire la recurs
În susținerea recursului formulat, Comisia invocă un motiv unic, divizat în două aspecte, întemeiate, primul, pe o încălcare a articolului 16 alineatul (5) TUE, iar al doilea, pe o încălcare a acestui articol 16 alineatul (4).
Cu privire la primul aspect al motivului unic
Argumentația părților
Comisia susține că interpretarea articolului 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36 reținută de Tribunal la punctele 42, 56 și 57 din hotărârea atacată încalcă articolul 16 alineatul (5) TUE.
În această privință, Comisia susține că, în mod contrar celor constatate de Tribunal la punctul 49 din hotărârea atacată, modul de redactare a articolului 16 alineatul (5) TUE nu ridică nicio îndoială cu privire la interpretarea sa. Ea susține că această dispoziție nu prevede nicio perioadă tranzitorie după 31 martie 2017, astfel încât, după această dată, nu mai este posibil să se aplice dispozițiile Protocolului nr. 36 referitoare la definiția majorității calificate. Or, interpretarea reținută de Tribunal ar obliga‑o să aplice aceste dispoziții după data menționată.
Comisia susține că, independent de faptul că atât dispozițiile articolului 16 TUE, cât și cele ale Protocolului nr. 36 constituie dispoziții ale dreptului primar al Uniunii, articolul 16 TUE are un caracter fundamental, întrucât definește obiectul regulilor enunțate în acest protocol și perioada sa de aplicare. Ea consideră că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept întrucât nu a reținut o interpretare a articolului 3 alineatul (2) a protocolului menționat care să permită asigurarea coerenței acestei ultime dispoziții cu articolul 16 alineatul (5) TUE.
În plus, Comisia apreciază că o interpretare strictă a dispozițiilor tranzitorii și principiul general al securității juridice confirmă că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept. În această privință, ea amintește că normele de procedură sunt aplicabile la data la care intră în vigoare și că situația este diferită numai dacă norma nouă este însoțită de dispoziții specifice care determină în mod special condițiile sale de aplicare în timp. Astfel, perioada de aplicare a dispozițiilor tranzitorii ar trebui interpretată în mod strict pentru a reduce întârzierea în aplicarea noilor dispoziții.
Comisia consideră că problema majorității calificate care se aplică unui vot nu poate fi disociată în mod artificial de data acestui vot, întrucât modul de calcul al acestei majorități constituie unul dintre elementele condițiilor de vot. Potrivit acesteia, Tribunalul s‑a limitat să analizeze, la punctul 48 din hotărârea atacată, articolul 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36 bazându‑se numai pe faptul că statul membru în cauză prezentase o cerere în temeiul acestei dispoziții înainte de 31 martie 2017. Totuși, Tribunalul a omis, potrivit Comisiei, să țină seama de efectele acestei cereri, și anume o aplicare a articolului 3 alineatul (3) a acestui protocol după 31 martie 2017, respectiv după data prevăzută în mod expres la articolul 16 alineatul (5) TUE. Prin urmare, Comisia consideră că Tribunalul a adoptat o interpretare extensivă a unei dispoziții tranzitorii, în speță articolul 3 alineatul (2) din acest protocol, și a perioadei de validitate a articolului 3 alineatul (3) din același protocol, la care face trimitere această dispoziție tranzitorie.
În ceea ce privește principiul general al securității juridice, Comisia susține că Tribunalul nu a ținut seama de punctul de vedere al tuturor persoanelor interesate atunci când a interpretat articolul 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36. Pe lângă toate statele membre care participă la un vot al comitetului, Comisia, care este autorul proiectului de act supus la vot, ar face parte de asemenea dintre părțile interesate, ale căror drepturi și obligații rezultă dintr‑o definiție corectă a majorității calificate la acest vot. Comisia amintește, pe de o parte, că exercită președinția comitetului și, în acest temei, este responsabilă de organizarea și desfășurarea unui astfel de vot și, pe de altă parte, că este destinatara avizului comitetului, de care depinde adoptarea unui proiect de act de punere în aplicare sau a celorlalte măsuri prevăzute la articolul 5 din Regulamentul nr. 182/2011.
Or, potrivit Comisiei, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a ținut seama, la punctele 53-55 din hotărârea atacată, numai de interesele unui stat membru care prezintă o cerere în temeiul articolului 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36. În această privință, ea susține că, la punctul 55 din hotărârea atacată, Tribunalul a omis să țină seama de interesul Comisiei și al celorlalte state membre care au luat parte la votul în discuție de a se putea baza pe un calendar clar definit în ceea ce privește aplicarea dispozițiilor tranzitorii. Comisia concluzionează că disconfortul ce rezultă din necesitatea ca un stat membru să ia măsuri concrete în timp util pentru a garanta efectul util al unei cereri prezentate în temeiul acestei dispoziții nu ar trebui să prevaleze asupra intereselor celorlalte părți la procedura comitetului și ale celorlalți justițiabili.
Comisia consideră că interpretarea reținută de Tribunal aduce atingere principiului general al securității juridice întrucât implică faptul că, de la adoptarea Tratatului de la Lisabona și a Protocolului nr. 36, justițiabilii nu au fost în măsură să prevadă perioada de aplicare a majorității calificate definite potrivit regulilor Tratatului de la Nisa. Or, în opinia sa, contrar acestei interpretări, cea potrivit căreia ultimul vot cu această majoritate calificată putea avea loc la 31 martie 2017, se bazează pe o dată precisă, menționată la articolul 16 alineatul (5) TUE, și răspunde cerinței de previzibilitate, permițând acestei instituții să elaboreze un proiect de act în vederea atingerii acestei majorități.
În plus, Comisia susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat, la punctul 54 din hotărârea atacată, că o interpretare a articolului 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36 care condiționează aplicarea acestei dispoziții de data cererii menționate în cea din urmă era limitată în timp, pentru motivul că deliberările care conduceau la vot puneau capăt acestei aplicări. Potrivit Comisiei, această interpretare aduce atingere securității juridice în măsura în care, limitându‑se să definească perioada de aplicare a dispoziției menționate, Tribunalul nu a ținut seama de validitatea prelungită pe o perioadă nedeterminată a articolului 3 alineatul (3) din acest protocol. Or, durata procedurii care precedă data votului definitiv ar depinde de numeroși factori externi și imprevizibili.
Comisia observă că, deși hotărârea atacată privește procedura de vot în cadrul comitetului, interpretarea reținută de Tribunal a articolului 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36 privește și procedura de vot în Consiliu în cadrul procedurii legislative. Or, această interpretare ar determina ca o cerere de vot cu majoritate calificată precum cea definită de Tratatul de la Nisa, de la deschiderea unei proceduri legislative de către Comisie, să fie obligatorie pentru Consiliu pentru ansamblul voturilor privind proiectul relevant din această procedură, independent de numărul efectiv de voturi în Consiliu în temeiul articolului 294 TFUE și de durata efectivă a procedurii menționate, care uneori se întinde pe mai mulți ani.
Comisia consideră că o astfel de interpretare ridică de asemenea probleme practice, pentru motivul că retragerea Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord din Uniune influențează calculul majorității calificate astfel cum este definită la articolul 3 alineatul (3) din Protocolul nr. 36.
Ea adaugă că raționamentul Tribunalului, care figurează la punctul 55 din hotărârea atacată, potrivit căruia interpretarea susținută de Comisie ar putea conduce la o eludare a articolului 3 alineatul (2) din acest protocol prin stabilirea datei unui vot după 31 martie 2017, este pur speculativ.
Republica Polonă contestă argumentația Comisiei.
Aprecierea Curții
Potrivit articolului 16 alineatul (5) TUE, dispozițiile tranzitorii privind definiția majorității calificate care se aplică până la 31 octombrie 2014, precum și cele care se vor aplica în perioada 1 noiembrie 2014-31 martie 2017 sunt prevăzute în Protocolul nr. 36. Articolul 3 alineatul (2) din acest protocol prevede că, între 1 noiembrie 2014 și 31 martie 2017, în cazul în care trebuie adoptată o hotărâre cu majoritate calificată, un membru al Consiliului poate solicita ca această hotărâre să fie adoptată cu majoritatea calificată definită la articolul 3 alineatul (3) din protocolul menționat, respectiv cea definită în Tratatul UE înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona.
În hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că articolul 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36 trebuia interpretat în sensul că, pentru ca un proiect de act să fie adoptat potrivit regulilor majorității calificate definite la articolul 3 alineatul (3) din acest protocol, era suficient ca aplicarea acestor reguli să fie solicitată de un stat membru între 1 noiembrie 2014 și 31 martie 2017, fără a fi necesar ca votul proiectului de act în discuție să intervină de asemenea între aceste date.
Astfel, interpretarea reținută de Tribunal nu a încălcat articolul 16 alineatul (5) TUE.
Această dispoziție face trimitere, în ceea ce privește, printre altele, definiția majorității calificate aplicabilă între 1 noiembrie 2014 și 31 martie 2017, la Protocolul nr. 36. Or, reiese din modul de redactare a articolului 3 alineatul (2) din acest protocol că orice membru al Consiliului putea, în toată acea perioadă, așadar, până la 31 martie 2017 inclusiv, să solicite aplicarea majorității calificate, astfel cum este definită la articolul 3 alineatul (3) din protocolul menționat.
Niciun element din modul de redactare a articolului 16 alineatul (5) TUE, nici din modul de redactare a articolului 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36 nu exclude ca un vot cu majoritate calificată, astfel cum este definită la acest articol 3 alineatul (3), să poată avea loc după 31 martie 2017, în măsura în care o cerere în sensul arătat a fost prezentată între 1 noiembrie 2014 și 31 martie 2017. În această privință, trebuie subliniat că stabilirea datei unui astfel de vot este exclusă, în foarte mare măsură, de la controlul membrilor Consiliului, luați în considerare în mod individual.
Desigur, după cum a observat Comisia, este necesar ca articolul 16 alineatul (5) TUE și protocolul la care acesta face trimitere să fie aplicate într‑un mod care respectă principiile generale ale dreptului Uniunii, printre care principiul securității juridice, și care asigură, printr‑o interpretare strictă a regimului tranzitoriu stabilit la articolul 3 alineatul (2) din acest protocol, că aplicabilitatea acestui regim nu este prelungită după perioada cuprinsă între 1 noiembrie 2014 și 31 martie 2017.
Totuși, contrar celor susținute de Comisie, domeniul de aplicare conferit de Tribunal acestor dispoziții este conform cu aceste cerințe.
În ceea ce privește, pe de o parte, principiul general al securității juridice, trebuie amintit că acesta impune ca normele de drept să fie clare și precise și ca aplicarea lor să fie previzibilă pentru justițiabili (Hotărârea din 16 februarie 2022, Ungaria/Parlamentul și Consiliul,
C‑156/21
,
EU:C:2022:97
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În această privință, trebuie să se constate că, astfel cum a considerat domnul avocat general la punctul 56 din concluzii, aprecierea Tribunalului privind domeniul de aplicare al articolului 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36 clarifică această dispoziție într‑un mod care asigură previzibilitatea condițiilor de vot aplicabile. Astfel, potrivit acestei aprecieri, atunci când era introdusă o cerere în temeiul acestui articol 3 alineatul (2) între 1 noiembrie 2014 și 31 martie 2017, toate părțile interesate erau în măsură să cunoască, de la prezentarea acestei cereri, condițiile de vot. În schimb, interpretarea susținută de Comisie ar conduce la golirea articolului 3 alineatul (2) menționat de o parte a efectului său util în măsura în care chiar o cerere prezentată în perioada vizată la această dispoziție nu ar garanta organizarea unui vot în cadrul comitetului în conformitate cu regulile Tratatului de la Nisa. În consecință, persoanele interesate nu ar fi în măsură să cunoască condițiile de vot aplicabile până la stabilirea unei date de vot de către președinția comitetului, ceea ce ar condiționa, cu încălcarea principiului securității juridice, aplicarea acestor reguli de voința discreționară a acestei președinții.
Pe de altă parte, astfel cum a arătat domnul avocat general la punctul 54 din concluzii, aprecierea Tribunalului nu are ca efect să prelungească în mod nelimitat perioada tranzitorie cuprinsă între 1 noiembrie 2014 și 31 martie 2017, prevăzută la articolul 16 alineatul (5) TUE și la articolul 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36. Astfel, potrivit acestei aprecieri, numai cererile prezentate cel târziu la 31 martie 2017 și care priveau un proiect de act al Uniunii deja propus, dar care nu era încă aprobat, puteau declanșa aplicarea regulilor de vot definite la articolul 3 alineatul (3) din acest protocol. Posibilitatea ca votul cu privire la un astfel de proiect de act să poată avea loc după 31 martie 2017 este inerentă regimului tranzitoriu prevăzut la articolul 3 alineatul (2) din protocolul menționat, care se bazează pe data de introducere a cererii de aplicare a acestor reguli de vot, iar nu pe data la care a avut loc acest vot. Reiese astfel că Tribunalul a urmat o interpretare strictă a acestui regim tranzitoriu, respectând o lectură fidelă modului de redactare a Protocolului nr. 36, la care se referă articolul 16 alineatul (5) TUE. Prin urmare, nu se poate reproșa Tribunalului că a prelungit durata regimului menționat dincolo de ceea ce rezultă în mod intrinsec din dispozițiile care au fost enunțate în acest protocol de autorii Tratatului de la Lisabona.
Astfel cum a subliniat domnul avocat general la punctele 58 și 59 din concluzii, aceste considerații nu pot fi repuse în discuție de argumentul Comisiei referitor la consecințele retragerii Regatului Unit din Uniune. În această privință, este suficient să se constate că nici un eveniment ulterior atât adoptării și intrării în vigoare a Protocolului nr. 36, cât și votului care a condus la adoptarea deciziei în litigiu, nici consecințele practice ale acestei retrageri nu constituie împrejurări relevante în scopul interpretării dispozițiilor acestui protocol.
Rezultă din ceea ce precedă că interpretarea articolului 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36 reținută de Tribunal la punctele 42, 56 și 57 din hotărârea atacată nu încalcă articolul 16 alineatul (5) TUE.
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că primul aspect al motivului unic trebuie respins ca nefondat.
Cu privire la al doilea aspect al motivului unic
Argumentația părților
Comisia susține că interpretarea articolului 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36 reținută de Tribunal la punctele 42, 56 și 57 din hotărârea atacată aduce atingere articolului 16 alineatul (4) TUE.
În această privință, Comisia amintește că dispoziția menționată stabilește o regulă generală, și anume definiția majorității calificate aplicabile de la 1 noiembrie 2014, și că numai în cazurile vizate la acest articol 16 alineatul (4) al treilea paragraf se aplică, prin derogare de la această regulă generală, de la acea dată, „celelalte condiții” prevăzute la articolul 238 alineatul (2) TFUE. Potrivit Comisiei, dispozițiile tranzitorii ale Protocolului nr. 36 sunt aplicabile până la 31 martie 2017. În caz contrar, articolul 16 alineatul (4) menționat ar fi inclus în mod explicit aceste dispoziții tranzitorii la „celelalte condiții”.
În plus, Comisia susține că, în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) din Protocolul nr. 36, articolul 16 alineatul (4) TUE a intrat în vigoare la 1 noiembrie 2014. Pe de altă parte, ea arată că articolul 3 alineatul (3) din acest protocol prevede că majoritatea calificată definită de Tratatul de la Nisa se aplică până la 31 octombrie 2014, fără a aduce atingere articolului 235 alineatul (1) al doilea paragraf TFUE, care face trimitere la articolul 16 alineatul (4) TUE. Prin urmare, potrivit Comisiei, rezultă din modul de redactare a articolului 3 alineatele (1) și (3) din protocolul menționat că neaplicarea majorității calificate definite la articolul 16 alineatul (4) TUE după 1 noiembrie 2014, în temeiul articolului 3 alineatul (2) din același protocol, nu poate aduce atingere efectului util al acestui articol 16 alineatul (4). Or, Comisia apreciază că interpretarea acestui articol 3 alineatul (2) reținută de Tribunal aduce atingere articolului 16 alineatul (4) TUE, întrucât are ca efect să extindă aplicabilitatea articolului 3 alineatul (3) din Protocolul nr. 36 chiar după 31 martie 2017.
Comisia susține că o interpretare a articolului 3 alineatele (2) și (3) din Protocolul nr. 36 care să permită aplicarea majorității calificate definite de Tratatul de la Nisa după 31 martie 2017 aduce de asemenea atingere efectului util al articolului 16 alineatul (4) TUE, întrucât este contrară obiectivelor acestei din urmă dispoziții.
În această privință, Comisia susține că finalitatea articolului 16 alineatul (4) TUE era de a pune în aplicare un nou regim de vot cu majoritate calificată în Consiliu, care impune obținerea majorității statelor membre și a populației Uniunii. Astfel, ea apreciază că sistemul majorității calificate prevăzută de Tratatul de la Nisa era mult mai complex și mai puțin democratic, astfel încât, introducând un criteriu care ținea seama direct de populația statelor membre, noua definiție a majorității calificate enunțată la articolul 16 alineatul (4) TUE a avut ca efect să crească legitimitatea democratică a deciziilor luate de Consiliu. Comisia susține că această nouă definiție a permis îndeplinirea obiectivului Uniunii care consta în a întemeia funcționarea acesteia pe democrația reprezentativă.
Comisia consideră că limitarea efectului util al articolului 16 alineatul (4) TUE determină o limitare a principiului democrației, care, potrivit unei jurisprudențe constante, figurează printre valorile fundamentale pe care se întemeiază Uniunea. Or, potrivit Comisiei, Tribunalul a opus acestui obiectiv interesul special al unui singur stat membru de a beneficia, după 31 martie 2017, în urma unei cereri formulate la 30 martie 2017, de o majoritate calificată care îi este mai favorabilă, întemeiată pe voturi ponderate care nu reflectă reprezentarea democratică a cetățenilor Uniunii.
În plus, Comisia susține că finalitatea specifică a dispozițiilor coroborate ale articolului 16 alineatul (5) TUE și ale articolului 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36 era nu de a menține regulile referitoare la definiția majorității calificate aplicabile înaintea intrării în vigoare a Tratatului de la Lisabona pe o perioadă practic nedeterminată, ci de a întârzia, până la 31 martie 2017, aplicarea integrală a celor referitoare la noua definiție a acestei majorități, enunțate la articolul 16 alineatul (4) TUE, pentru a proteja interesul statelor membre a căror pondere la vot a fost redusă prin regulile Tratatului de la Lisabona.
Comisia apreciază că cele trei perioade vizate la punctul 45 din hotărârea atacată se înscriu de asemenea într‑o astfel de logică de aplicare amânată a acestor reguli referitoare la noua definiție generală a majorității calificate care figurează la articolul 16 alineatul (4) TUE, prima perioadă fiind caracterizată de o inaplicabilitate totală a acestor reguli, a doua perioadă de o aplicabilitate a acestora sub rezerva posibilității de a deroga de la ele în cazul unei solicitări prealabile a unui stat membru și a treia perioadă, care, spre deosebire de primele două perioade, nu poate fi calificată drept „tranzitorie”, printr‑o aplicabilitate automată, sistematică și fără excepție a regulilor menționate.
Prin urmare, Comisia consideră că interpretarea articolului 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36 reținută de Tribunal la punctele 42, 56 și 57 din hotărârea atacată perturbă aceste trei perioade, introducând
de facto
, după 31 martie 2017, o a treia perioadă tranzitorie cu o durată nedeterminată. Această instituție concluzionează că, ținând seama de obiectivul articolului 16 alineatul (4) TUE, care consta în a stabili o definiție a majorității calificate ca regulă generală, orice interpretare restrictivă a domeniului de aplicare în timp al acestei reguli, astfel cum a fost reținută de Tribunal la punctele 40 și 41 din hotărârea atacată, trebuie considerată ca reprezentând o limitare a efectului său deplin.
Republica Polonă contestă argumentația Comisiei.
Aprecierea Curții
Cu titlu introductiv, este necesar să se înlăture argumentația Comisiei potrivit căreia interpretarea articolului 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36 reținută de Tribunal aduce atingere efectului util al articolului 16 alineatul (4) TUE, în măsura în care această argumentație se bazează pe teza, respinsă în cadrul examinării primului aspect al motivului unic al Comisiei, potrivit căreia această interpretare are ca efect să prelungească aplicabilitatea articolului 3 alineatul (3) din Protocolul nr. 36 după 31 martie 2017.
În ceea ce privește argumentația Comisiei referitoare la principiul democrației, este adevărat că, potrivit articolului 10 alineatul (1) TUE, funcționarea Uniunii se întemeiază pe principiul democrației reprezentative, care concretizează valoarea democrației menționată la articolul 2 TUE (Hotărârea din 19 decembrie 2019, Junqueras Vies,
C‑502/19
,
EU:C:2019:1115
, punctul
și jurisprudența citată).
Totuși, astfel cum a arătat domnul avocat general la punctele 63 și 64 din concluzii, argumentația Comisiei referitoare la importanța articolului 16 alineatul (4) TUE pentru legitimitatea democratică a actelor Uniunii nu are în sine nicio relevanță în scopul interpretării articolului 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36. Adoptarea acestui protocol reflectă intenția clar exprimată de autorii Tratatului de la Lisabona de a asigura o tranziție flexibilă către regulile referitoare la definiția majorității calificate prevăzute la acest articol 16 alineatul (4). Nu se poate reproșa Tribunalului că a încălcat, în aprecierea domeniului de aplicare al acestui articol 3 alineatul (2), principiul democrației reprezentative, în timp ce, prin această apreciere, Tribunalul a asigurat, printr‑o interpretare strictă a regulilor tranzitorii și în conformitate cu principiul securității juridice, că orice membru al Consiliului avea dreptul să introducă, în toată perioada cuprinsă între 1 noiembrie 2014 și 31 martie 2017, cererea prevăzută la articolul 3 alineatul (2) menționat.
Rezultă din ceea ce precedă că interpretarea articolului 3 alineatul (2) din Protocolul nr. 36 reținută de Tribunal la punctele 42, 56 și 57 din hotărârea atacată nu încalcă articolul 16 alineatul (4) TUE.
Rezultă că al doilea aspect al motivului unic trebuie respins ca nefondat.
Întrucât cele două aspecte ale motivului unic au fost înlăturate ca nefondate, se impune respingerea recursului în totalitate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Conform articolului 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din regulamentul menționat, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
În speță, întrucât Republica Polonă a solicitat obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta din urmă a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de acest stat membru.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:

1)
Respinge recursul.

2)
Comisia Europeană suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de Republica Polonă.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: polona.