CELEX: 62019CJ0934
Fellebbezés
Gazdasági és monetáris unió
Bankunió
A hitelintézetek és befektetési vállalkozások helyreállítása és szanálása
A hitelintézetekre és bizonyos befektetési vállalkozásokra vonatkozó Egységes Szanálási Mechanizmus (ESZM)
Egységes Szanálási Testület (ESZT)
Valamely intézmény fizetésképtelensége vagy esetleges fizetésképtelenné válása esetén lefolytatandó szanálási eljárás
A Banco Popular Español AS szanálási programjának elfogadása
Vagyonértékesítési eszköz
Tőkeinstrumentumok leírása és átalakítása
806/2014/EU rendelet
20. cikk
A »végleges értékelés« fogalma
Következmények
Az utólagos végleges értékelés elvégzésének megtagadása vagy elmaradása
Jogorvoslati lehetőségek
Megsemmisítés iránti kereset

Fellebbezésükkel az Algebris (UK) Ltd és az Anchorage Capital Group LLC az Európai Unió Törvényszéke 2019. október 10‑iAlgebris (UK) és Anchorage Capital Group kontra ESZT (
T‑2/19
, nem tették közzé; a továbbiakban: megtámadott végzés,
EU:T:2019:741
) hatályon kívül helyezését kérik, amennyiben ezzel a végzésével a Törvényszék mint elfogadhatatlant elutasította az Egységes Szanálási Testület (ESZT) arra vonatkozó állítólagos megtagadásának megsemmisítésére irányuló kereseteiket, hogy elvégezze a Banco Popular Español, SA (a továbbiakban: Banco Popular) utólagos végleges értékelését, amely elutasításról a 2018. december 18‑i levélben értesítették.
Jogi háttér
A hitelintézeteknek és bizonyos befektetési vállalkozásoknak az Egységes Szanálási Mechanizmus keretében történő szanálására vonatkozó egységes szabályok és egységes eljárás kialakításáról, valamint az Egységes Szanálási Alap létrehozásáról és az 1093/2010/EU rendelet módosításáról szóló, 2014. július 15‑i 806/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2014. L 225., 1. o.
; helyesbítés:
HL 2014. L 372., 9. o.
) (64) preambulumbekezdése értelmében:
„Fontos, hogy a veszteségeket a szervezet csődbe jutásakor azonnal elszámolják. A csődhelyzetben lévő szervezetek eszközei és kötelezettségei értékelésének a szanálási eszközök alkalmazásának pillanatában fennálló méltányos, prudens és reális feltételezéseken kell alapulnia. A kötelezettségek értéke azonban nem módosulhat az értékelés során a szervezet pénzügyi helyzete tükrében. Sürgős esetben lehetővé kell tenni, hogy a Testület a csődhelyzetben lévő szervezet eszközeit, illetve kötelezettségeit gyors értékeléssel mérje fel. Ez az értékelés ideiglenes, a független értékelés elvégzéséig érvényes.”
A 806/2014 rendelet tartalmaz egy, „A szanálás céljaira történő értékelés” című 20. cikket, amelynek értelmében:
„(1)   A szanálási intézkedések meghozatalát vagy a releváns tőkeinstrumentumok leírására, illetve átalakítására vonatkozó hatáskör gyakorlását megelőzően a Testület gondoskodik arról, hogy a 2. cikkben említett valamely szervezet eszközeinek és kötelezettségeinek méltányos, prudens és reális értékelését minden állami hatóságtól – beleértve a Testületet, a nemzeti szanálási hatóságot és az érintett szervezetet is – [helyesen: minden állami hatóságtól – beleértve a Testületet és a nemzeti szanálási hatóságot is – és az érintett szervezettől] független személy végezze.
(2)   A (15) bekezdésre figyelemmel, amennyiben az (1) és a (4)–(9) bekezdésben megállapított összes követelmény teljesül, az értékelés véglegesnek tekintendő.
(3)   Amennyiben az (1) bekezdés szerinti független értékelésre nincs mód, az e cikk (10) bekezdésével összhangban a Testület végezheti el a 2. cikkben említett szervezet eszközeinek és kötelezettségeinek ideiglenes értékelését.
(4)   Az értékelés általános célja a 2. cikkben említett, a szanálás 16. és 18. cikkben foglalt feltételeinek megfelelő szervezet eszközei és kötelezettségei értékének a megállapítása.
(5)   Az értékelés a következő konkrét célokat szolgálja:
a)
információ nyújtása annak megállapításához, hogy teljesülnek‑e a szanálási feltételek, illetve a tőkeinstrumentumok leírására vagy átalakítására vonatkozó feltételek;
b)
ha a szanálási feltételek teljesülnek, információ nyújtása a 2. cikkben említett szervezet tekintetében alkalmazandó megfelelő szanálási intézkedésről szóló döntéshez;
c)
a releváns tőkeinstrumentumok leírására vagy átalakítására vonatkozó hatáskör alkalmazása esetén információ nyújtása az arra vonatkozó döntéshez, hogy milyen mértékben kerüljön sor a tulajdonviszonyt megtestesítő instrumentumok bevonására vagy hígítására, és milyen mértékben kerüljön sor a releváns tőkeinstrumentumok leírására vagy átalakítására;
[…]
g)
minden esetben annak biztosítása, hogy a 2. cikkben említett szervezet eszközeiben bekövetkezett esetleges veszteségeket a szanálási eszközök alkalmazásakor vagy a releváns tőkeinstrumentumok leírására vagy átalakítására vonatkozó hatáskör gyakorlásakor teljeskörűen elismerjék.
(6)   Az állami támogatások [európai] uniós keretrendszerének sérelme nélkül az értékelésnek, amennyiben lehetséges, prudens feltételezéseken kell alapulnia, többek között a nemteljesítési arányok és a veszteségek súlyossága tekintetében. Az értékeléskor nem tételezhető fel, hogy a 2. cikkben említett szervezet a jövőben esetlegesen rendkívüli állami pénzügyi támogatásban, központi banki sürgősségi likviditási támogatásban vagy bármilyen, nem standard biztosítékkal, időtartamra és kamatozási feltételekkel nyújtott központi banki likviditási támogatásban részesül attól az időponttól kezdve, amikor a szanálási intézkedés történik, illetve amikor a releváns tőkeinstrumentumok leírására vagy átalakítására vonatkozó hatáskör gyakorlására sor kerül. […]
[…]
(7)   Az értékelést a 2. cikkben említett szervezet számviteli könyveiben és nyilvántartásaiban szereplő következő információkkal kell kiegészíteni:
a)
naprakész mérleg, valamint a 2. cikkben említett szervezet pénzügyi helyzetéről szóló jelentés;
b)
az eszközök elemzése és számviteli értékük becslése;
c)
a 2. cikkben említett szervezet könyveiben és nyilvántartásaiban kimutatott, mérleg szerinti és mérlegen kívüli fennálló kötelezettségek, megjelölve az érintett hiteleket és a követeléseknek a 17. cikkben említett rangsorát.
[…]
(9)   Az értékelésnek tartalmaznia kell a hitelezőknek a követelések 17. cikkben említett rangsora alapján történő osztályokba sorolását, valamint az arra az elbánásra vonatkozó becslést, amelyben az egyes részvényesi és hitelezői osztályok a felszámolási eljárás során várhatóan részesültek volna, ha a 2. cikkben említett szervezet rendes fizetésképtelenségi eljárás keretében került volna felszámolásra. E becslés nem befolyásolja a 15. cikk (1) bekezdésének g) pontjában említett, »egy hitelező sem kerülhet rosszabb helyzetbe« elv alkalmazását.
(10)   Amennyiben az ügy körülményei miatti sürgősségre tekintettel vagy nincs mód a (7) és a (9) bekezdésben meghatározott követelmények teljesítésére, vagy a (3) bekezdés alkalmazandó, úgy ideiglenes értékelést kell végezni. Az ideiglenes értékeléskor be kell tartani a (4) bekezdésben meghatározott követelményeket, és amennyiben az az adott körülmények között észszerűen megvalósítható, az (1), a (7) és a (9) bekezdésben meghatározott követelményeket is. Az első albekezdésben említett ideiglenes értékelés keretében – megfelelő indokolással – értékelni kell a veszteségekre képzett tartalékot is.
(11)   Az olyan értékelést, amely nem felel meg az (1) és a (4)–(9) bekezdésben foglalt összes követelménynek, mindaddig ideiglenesnek kell tekinteni, ameddig egy, az (1) bekezdésben említett független személy olyan értékelést nem végez, amely maradéktalanul teljesíti az e bekezdésekben meghatározott összes követelményt. Ezt az utólagos, végleges értékelést a lehető leghamarabb el kell végezni. Végezheti a (16), (17) és (18) bekezdés szerinti értékelést végző független személy, és az végezhető a (16), (17) és (18) bekezdésben említett értékeléstől függetlenül vagy azzal párhuzamosan is, de mindenképp attól elkülönülten kell kezelni.
Az utólagos, végleges értékelés céljai a következők:
a)
annak biztosítása, hogy a 2. cikkben említett szervezet eszközeire vonatkozó bármely veszteséget a szervezet számviteli könyveiben teljes mértékig nyilvántartsák;
b)
információ nyújtása az arra vonatkozó döntéshez, hogy az e cikk (12) bekezdésével összhangban sor kerüljön‑e a hitelezők követeléseinek visszaírására vagy a kifizetett ellentételezés értékének növelésére.
(12)   Abban az esetben, ha a 2. cikkben említett szervezet nettó eszközértékének az utólagos, végleges értékelés szerinti becslése magasabb értéket eredményez, mint a szervezet nettó eszközértékének az ideiglenes értékelés szerinti becslése, a Testület felkérheti a nemzeti szanálási hatóságot, hogy:
a)
gyakorolja a hitelezői feltőkésítési eszköz keretében leírt, a hitelezők vagy a releváns tőkeinstrumentumok tulajdonosai részéről fennálló követelések értékének növelésére vonatkozó hatáskörét;
b)
utasítson egy áthidaló intézményt vagy egy vagyonkezelő szervezetet, hogy fizessen további ellentételezést a szanálás alá vont intézménynek az eszközökre, jogokra, illetve kötelezettségekre vonatkozóan, illetve megfelelő esetben a tulajdonviszonyt megtestesítő instrumentumok tulajdonosainak az adott tulajdonviszonyt megtestesítő instrumentumokra vonatkozóan.
(13)   Az (1) bekezdés ellenére az (10) és az (5a) bekezdéssel [helyesen: a (10) és a (11) bekezdéssel] összhangban végzett ideiglenes értékelés érvényes alapnak minősül a Testület számára ahhoz, hogy döntést hozzon a szanálási intézkedésekről – ideértve a nemzeti szanálási hatóságok felszólítását a fizetésképtelen intézmény ellenőrzés alá vonására – vagy a releváns tőkeinstrumentumok leírására vagy átalakítására vonatkozó hatáskör gyakorlásáról.
(14)   A Testületnek eljárásokat kell kidolgoznia és működtetnie annak biztosítására, hogy a hitelezői feltőkésítési eszköz 27. cikk szerinti alkalmazására vonatkozó összegmegállapítás és az e cikk (1)–(15) bekezdésében említett értékelés a szanálás alatt álló intézmény eszközeire és kötelezettségeire vonatkozó, az észszerűség határain belül a lehető legfrissebb információkon alapuljon.
(15)   Az értékelésnek a szanálási eszköz alkalmazására vagy a szanálási hatáskör gyakorlására vonatkozó döntés, illetve a tőkeinstrumentumok leírására vagy átalakítására vonatkozó hatáskör gyakorlására irányuló döntés szerves részét kell képeznie. Az értékelés maga nem képezheti külön jogorvoslati kérelem tárgyát a Testület határozatával együtt azonban jogorvoslati kérelem tárgyát képezheti.
(16)   Annak felmérésére, hogy a részvényesek és a hitelezők jobb elbánásban részesültek volna‑e, ha a szanálás alá vont intézményt rendes fizetésképtelenségi eljárás hatálya alá vonják, a Testület gondoskodik arról, hogy a szanálási intézkedés vagy intézkedések végrehajtását követően a lehető leghamarabb sor kerüljön egy, az (1) bekezdésben említett független személy által elvégzett értékelésre. Ennek az értékelésnek el kell különülnie az (1)–(15) bekezdés szerint végrehajtott értékeléstől.
(17)   A (16) bekezdésben említett értékelésben meg kell határozni:
a)
azt az elbánást, amelyben a részvényesek és hitelezők, vagy a releváns betétbiztosítási rendszerek részesültek volna, ha a szanálás alatt álló intézmény, amellyel összefüggésben a szanálási intézkedés vagy intézkedések végrehajtására sor került, a szanálási intézkedésre vonatkozó határozat meghozatalának időpontjában rendes fizetésképtelenségi eljárás hatálya alá kerül;
b)
a tényleges elbánást, amelyben a részvényesek és hitelezők a szanálás alá vont intézmény szanálása során részesültek; továbbá
c)
hogy van‑e eltérés az e bekezdés a) pontjában említett elbánás és az e bekezdés b) pontjában említett elbánás között.
[…]”
A jogvita előzményei
A jogvita előzményei, amelyeket a megtámadott végzés 1–20. pontja ismertet, a jelen eljárás szempontjából a következőképpen foglalhatók össze.
A fellebbezők, az Algebris (UK) és az Anchorage Capital Group befektetési alapkezelők, akik a Banco Popular tőkeinstrumentumainak különböző típusaival rendelkeztek akkor, amikor ez utóbbival szemben a 806/2014 rendelet alapján szanálási programot fogadtak el.
A szanálási határozat elfogadása céljából a 806/2014 rendelet 20. cikke alapján elvégezték a Banco Popular értékelését. Ennek érdekében először két jelentés készült.
A 2017. június 5‑én kelt első jelentést (a továbbiakban: első értékelési jelentés) az ESZT e rendelet 20. cikke (5) bekezdésének a) pontja alapján készítette, és annak célja az volt, hogy feltárja azokat az elemeket, amelyek lehetővé teszik annak meghatározását, hogy teljesülnek‑e a szanálási eljárás megindításának az említett rendelet 18. cikkének (1) bekezdésében meghatározott feltételei.
A 2017. június 6‑án kelt második jelentést (a továbbiakban: második értékelési értékelés) független szakértő készítette az említett rendelet 20. cikkének (10) bekezdése alapján. Ezen értékelés célja az volt, hogy felbecsülje a Banco Popular eszközeinek és kötelezettségeinek értékét, felmérje, hogy a részvényesek és a hitelezők milyen elbánásban részesültek volna, ha a Banco Populart rendes fizetésképtelenségi eljárás alá vonták volna, valamint hogy feltárja azokat az elemeket, amelyek lehetővé teszik az átruházandó részvényekre és tulajdonviszonyt megtestesítő értékpapírokra vonatkozó döntés meghozatalát, és amelyek lehetővé teszik az ESZT számára annak meghatározását, hogy mi minősül kereskedelmi feltételeknek a vagyonértékesítési eszköz tekintetében.
2017. június 7‑én az ESZT elfogadta a Banco Popular szanálási programjára vonatkozó SRB/EES/2017/08 határozatot (a továbbiakban: szanálási határozat). Ugyanezen a napon az Európai Bizottság elfogadta a Banco Popular Español S. A. szanálási programjának jóváhagyásáról szóló (EU) 2017/1246 határozatot (
HL 2017. L 178., 15. o.
; helyesbítés:
HL 2017. L 320., 31. o.
). Szintén ugyanezen a napon a Fondo de Reestructuración Ordenada Bancaria (rendezett banki szerkezetátalakítási alap, a továbbiakban: FROB) elfogadta a szanálási határozat végrehajtásához szükséges intézkedéseket.
A szanálási határozat 5. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A Banco Popular esetében alkalmazott szanálási eszköz a 806/2014 rendelet 24. cikke értelmében vett vagyonértékesítési eszközből áll, amelynek keretében a részvényeket egy vevőre ruházzák át. A tőkeinstrumentumok leírását vagy átalakítását közvetlenül a vagyonértékesítési eszköz alkalmazását megelőzően kell végrehajtani.”
A szanálási határozatnak a tőkeinstrumentumok leírására és a vagyonértékesítési eszközre vonatkozó 6. cikke tartalmaz egy (1) bekezdést, amely szerint az ESZT lényegében határoz:
a)
először is, a Banco Popular alaptőkéjének névértékét 2098429046 euróval csökkenti, ami a Banco Popular részvényei 100%‑ának bevonásához vezet;
b)
ezt követően a Banco Popular által kibocsátott és a szanálási határozat meghozatalának időpontjában forgalomban lévő, kiegészítő alapvető tőkeinstrumentumok teljes összegét a Banco Popular újonnan kibocsátott részvényeivé, az „I új részvényekké” alakítja át;
c)
ezt követően az „I új részvények” névértékét nullára csökkenti, ami ezen „I új részvények” 100%‑ának bevonásához vezet;
d)
végül a Banco Popular által kibocsátott és a szanálási határozat meghozatalának időpontjában forgalomban lévő járulékos tőkeinstrumentumok teljes összegét a Banco Popular újonnan kibocsátott részvényeire, a „II új részvényekké” alakítja át.
A szanálási határozat 6. cikkének (3) bekezdése szerint e leírási és átalakítási intézkedések a második értékelési jelentésen alapulnak, amelyet megerősítenek az FROB által lefolytatott átlátható és nyílt értékesítési eljárás eredményei.
Az ESZT a szanálási határozat 6. cikkének (5) bekezdésében azt is elrendelte, hogy a „II új részvényeket” 1 euró vételár megfizetése ellenében tehermentesen és harmadik személy bármely jogától mentesen ruházzák át a Banco Santander, SA‑ra, és pontosította, hogy a vevő már hozzájárult az átruházáshoz.
2017. augusztus 17‑én a fellebbezők a szanálási határozat megsemmisítése iránt keresetet indítottak a Törvényszéknél, amely keresetet a T‑570/17. számon vettek nyilvántartásba. Ugyanezen a napon a 2017/1246 határozat megsemmisítése iránt is keresetet indítottak, amelyet T‑575/17. számon vettek nyilvántartásba.
2018. június 14‑én az ESZT megkapta a független szakértő 806/2014 rendelet 20. cikkének (16) és (17) bekezdésében említett végleges értékelési jelentését, amely annak meghatározására irányult, hogy a Banco Popular szanálási programjával érintett részvényesek és hitelezők jobb elbánásban részesültek volna‑e, ha az intézményt rendes fizetésképtelenségi eljárás alá vonták volna (a továbbiakban: harmadik értékelési jelentés).
2018. augusztus 2‑án az ESZT levelet küldött a független szakértőnek, amely a következőképpen szólt:
„A jogi háttér figyelmes vizsgálatát követően az ESZT a Banco Popular szanálásának körülményeire tekintettel úgy véli, hogy nem szükséges készíteni egy, a 806/2014 rendelet 20. cikkének (11) bekezdésében említett utólagos végleges értékelési jelentést, különösen mivel az ilyen értékelés elvégzése nem befolyásolhatja a Banco Popularnak a Banco Santander részére történő átruházását, amely a Banco Popular mint szervezet piaci árát nyílt, igazságos és átlátható eljárás keretében meghatározta.”
2018. augusztus 7‑én az ESZT közzétett egy bejelentést a „[…] 2018. augusztus 2‑i, a [Banco Popularra] vonatkozó szanálási intézkedések által érintett részvényeseknek és hitelezőknek fizetendő kártérítés megítéléséről szóló előzetes határozatáról, illetve a meghallgatáshoz való joghoz fűződő eljárás elindításáról szóló értesítésével kapcsolatban (SRB/EES/2018/132)” (
HL 2018. C 277
I., 1. o.), és ehhez csatolta a harmadik értékelési jelentést. Ebben a következőket írta:
„A [harmadik] értékelési jelentésből az következik, hogy a tényleges elbánás, amelyben az érintett részvényesek és hitelezők részesültek, nem különbözik attól, amelyben abban az esetben részesültek volna, ha a szanálás időpontjában az intézményt rendes fizetésképtelenségi eljárás alá vonják. A fentiek alapján az ESZT az értesítésben előzetesen úgy határozott, hogy nem szükséges […] kártérítést fizetni az érintett részvényesek és hitelezők számára.
Annak érdekében, hogy az ESZT végleges határozatot hozhasson a kártérítés szükségességéről, az értesítés útján az ESZT a konzultációs eljárás betartásával […] az ESZT fenti előzetes döntéséhez kapcsolódó meghallgatáshoz való jog gyakorlására irányuló szándék kifejezésére való felhívást tesz közzé az érintett részvényesek és hitelezők számára.”
2018. szeptember 28‑án beolvadással történő egyesülést követően a Banco Santander egyetemes jogutódlással a Banco Popular helyébe lépett. Ennek keretében a FROB hozzájárult ahhoz, hogy a Banco Popularnak a járulékos tőkeinstrumentumok átalakításából eredő új részvényeit a Banco Santanderre ruházzák át.
Az ESZT‑nek címzett 2018. október 3‑i levelükben a fellebbezők jelezték, hogy az első és a második értékelési jelentés ideiglenes, és emlékeztettek arra, hogy a 806/2014 rendelet 20. cikkének (11) bekezdése szerint „az utólagos, végleges értékelést a lehető leghamarabb el kell végezni”. Megjegyezték, hogy az ESZT nem jelentette be, hogy mikor állnak rendelkezésre e jelentések végleges változatai, és hogy a spanyol sajtóból tudomást szereztek egy olyan levélről, amelyet az ESZT küldött a Törvényszéknek, és amely szerint nem kerül sor a Banco Popular utólagos végleges értékelésére. A fellebbezők először is azt kérték az ESZT‑től, hogy erősítse meg ezt az információt, másodszor, hogy tegye közzé vagy küldje meg részükre e levél másolatát, harmadszor pedig, hogy jelölje meg azon döntés indokait, hogy nem végez utólagos végleges értékelést.
2018. október 16‑án az ESZT az internetes oldalán közzétette a jelen ítélet 16. pontjában említett, 2018. augusztus 2‑i levelet.
Az ESZT a 2018. október 25‑i levélben válaszolt a fellebbezők 2018. október 3‑i levelére. Először is jelezte, hogy nem áll módjában kommentálni, közzétenni vagy felfedni a Törvényszéknek valamely folyamatban lévő eljárás keretében továbbított dokumentumban szereplő információt. Másodszor, ami a fellebbezők arra irányuló kérelmét illeti, hogy ismertesse velük azokat az indokokat, amelyek miatt az ESZT úgy döntött, hogy nem végez utólagos végleges értékelést, ez utóbbi tájékoztatta őket arról, hogy az internetes oldalán közzétette a független szakértőnek címzett, 2018. augusztus 2‑i levelet.
Az ESZT‑hez intézett 2018. november 16‑i levelükben a fellebbezők emlékeztettek a 2018. október 3‑i levelük tartalmára. A fellebbezők az ESZT nekik címzett 2018. október 25‑i válaszának tartalmát is vitatták, többek között annyiban, amennyiben a Törvényszékhez továbbított levél vagy annak tartalma közlésének a megtagadása érdekében folyamatban lévő eljárásra hivatkozott, megsértve ezzel az indokolási kötelezettséget, továbbá azt vitatták, hogy az ESZT a 2018. augusztus 2‑i levél tartalmára hivatkozott. A fellebbezők jelezték, hogy noha az ESZT megtagadta azon döntésének megerősítését vagy kifejezett tagadását, hogy nem készíti el az első és második értékelési jelentés utólagos végleges változatát, ezen augusztus 2‑i levelet annak további megerősítésének tekintik, hogy úgy döntött, azt nem készíti el. Hozzátették, hogy ha ez lenne a helyzet, az a 806/2014 rendelet 20. cikke (11) bekezdése megsértésének minősülne. Pontosították továbbá, hogy az említett levelet nem lehet úgy tekinteni, mint amelyet az ESZT internetes oldalán „közzétettek”, mivel ahhoz csak a „Deloitte” keresőkifejezés használatával férhettek hozzá. Arra a következtetésre jutottak, hogy e levél nem felel meg az indokolási kötelezettségnek. A fellebbezők ily módon azt kérték az ESZT‑től, hogy kifejezetten erősítse meg, hogy olyan határozatot fogadott el, amelynek értelmében nem készíti el ezen értékelések utólagos végleges változatát, és ebben az esetben küldje meg számukra e határozat másolatát.
Az ESZT a 2018. december 18‑i levélben válaszolt a fellebbezők 2018. november 16‑i levelére. Emlékeztetett a 2018. október 3‑i kérelmeikre és a 2018. október 25‑i levelében szereplő válaszra. Rámutatott, hogy a 2018. november 16‑i levelükben a fellebbezők megismételték az arra irányuló kérelmüket, hogy erősítse meg, hogy olyan határozatot fogadott el, amelynek értelmében nem készíti el az első és második értékelési jelentés utólagos végleges változatát. Emlékeztetett arra, hogy a 2018. október 25‑i levele egyértelműen tartalmazza az ezzel kapcsolatos álláspontját, és utalt a független szakértőnek küldött azon levélre, amelyben kifejtette azokat az indokokat, amelyek miatt nem kerül sor utólagos végleges értékelés elkészítésére.
Az ESZT jelezte, hogy a 2018. október 25‑i levelében eleget tett az EUMSZ 296. cikk szerinti indokolási kötelezettségének, mivel hivatkozott az e szakértőhöz intézett levélre, amely maga tartalmazta azon határozatának indokait, hogy nem végzi el az utólagos végleges értékelést. Megjegyezte, hogy lehet, hogy a fellebbezők nem értenek egyet ezen indokokkal, de ez nem jelenti azt, hogy a levelét nem indokolta. Végül vitatta a fellebbezők azon állításait, amelyek szerint a független szakértőnek címzett levelet nem tették közzé az internetes oldalán.
A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott végzés
A Törvényszék Hivatalához 2019. január 4‑én benyújtott keresetlevelükkel a fellebbezők keresetet indítottak „az ESZT által hozott, a Banco Popular utólagos végleges értékelésének mellőzéséről szóló, 2018. december 18‑i első levélben közölt határozat” megsemmisítése iránt.
A megtámadott végzésben a Törvényszék a keresetet mint elfogadhatatlant azzal az indokkal utasította el, hogy a fellebbezők nem rendelkeznek kereshetőségi joggal, mivel nem érintette őket közvetlenül az ESZT azon határozata, hogy nem végzi el a Banco Popular utólagos végleges értékelését, mivel e határozat nem váltott ki olyan joghatásokat, amelyek érinthették volna jogi helyzetüket.
E tekintetben a Törvényszék előzetesen úgy ítélte meg, hogy figyelembe véve az ESZT által felhozott, a fellebbezők kereshetőségi jogának hiányára alapított elfogadhatatlansági kifogást, mindenekelőtt azt kell megvizsgálni, hogy ez utóbbiak jogi helyzetét érintette‑e a Banco Popular utólagos végleges értékelésének mellőzéséről szóló határozat és az ebből eredő esetleges kompenzáció.
A 806/2014 rendelet 20. cikke (11) és (12) bekezdése tartalmának ismertetését követően a Törvényszék megjegyezte, hogy az utólagos végleges értékelésnek két célja van. Rámutatott arra, hogy a fellebbezők nem állították, hogy a jelen ügyben alkalmazandó a 806/2014 rendelet 20. cikke (11) bekezdésének a) pontjában említett első célkitűzés, amely annak biztosítására irányul, hogy az e rendelet 2. cikkében említett szervezet eszközeire vonatkozó bármely veszteséget az érintett szervezet számviteli könyveiben teljes mértékig nyilvántartsák.
Pontosította, hogy a szanálási határozat értelmében a Banco Popular tőkeinstrumentumainak leírására és átalakítására vonatkozó jogkör gyakorlását követően vagyonértékesítési eszköz alkalmazásával a Banco Popular valamennyi részvényét átruházták a Banco Santanderre. Ebből azt a következtetést vonta le, hogy a Banco Santander feladata volt megbizonyosodni arról, hogy a Banco Popular eszközeinek és kötelezettségeinek konszolidációja során bármely esetleges veszteséget nyilvántartsanak a számviteli könyvekben.
A 806/2014 rendelet 20. cikke (11) bekezdésének b) pontjában említett azon második célt illetően, amely a hitelezők követeléseinek visszaírására vagy a kifizetett ellentételezés értékének növelésére vonatkozó döntéshez szükséges információk szolgáltatásában áll, a Törvényszék hangsúlyozta, hogy e rendelkezést e rendelet 20. cikkének (12) bekezdésével összhangban kell értelmezni, amely utóbbi szerint abban az esetben, ha az utólagos végleges értékelés szerinti becslés magasabb értéket eredményez, mint az ideiglenes értékelés szerinti becslés, az ESZT felkérheti a nemzeti szanálási hatóságot, hogy vagy növelje a hitelezői feltőkésítési eszköz keretében leírt, a hitelezők vagy a releváns tőkeinstrumentumok tulajdonosai részéről fennálló követelések értékét, vagy utasítson egy áthidaló intézményt vagy egy vagyonkezelő szervezetet, hogy fizessen további ellentételezést a szanálás alá vont intézménynek.
Mivel ez utóbbi rendelkezés kifejezetten megjelölte azokat az eseteket, amikor a követelések értékének növelésével vagy további ellentételezés fizetésével kompenzáció nyújtható az utólagos végleges értékelés eredményeként, vagyis kizárólag akkor, ha a szervezetre alkalmazott szanálási program vagy a 806/2014 rendelet 27. cikkében előírt hitelezői feltőkésítési eszköz, vagy az e rendelet 25. cikkében említett áthidaló intézményi eszköz, vagy az említett rendelet 26. cikkében említett eszközelkülönítési eszköz, a Törvényszék megállapította, hogy e szanálási eszközöket azért nem alkalmazták a jelen ügyben, mivel a Banco Popular tekintetében elfogadott szanálási eszköz a 806/2014 rendelet 24. cikkében előírt vagyonértékesítési eszköz volt, és hogy ezen eszköz alkalmazása ahhoz vezetett, hogy a Banco Populart teljes egészében eladták a Banco Santandernek.
A Törvényszék tehát megállapította, hogy a Banco Popular esetében alkalmazott vagyonértékesítési eszköz nem tartozik a 806/2014 rendelet 20. cikkének (12) bekezdésében említett azon esetek közé, amelyekben kompenzáció nyújtható az utólagos végleges értékelést követően, továbbá hogy e rendelkezés nem teszi lehetővé az olyan szervezet korábbi részvényeseinek és hitelezőinek kártérítés nyújtását, amelynek a tőkeinstrumentumait teljes egészében átalakították, leírták és harmadik személyre ruházták át.
A Törvényszék ezt követően elutasította a fellebbezők azon érvét, amely szerint az utólagos értékelés hiánya érintheti a fellebbezők által képviselt alapok helyzetét, mivel ennek az a következménye, hogy kizárt a kiegészítő alapvető tőkeinstrumentumaik és a járulékos tőkeinstrumentumaik értéke visszaírásának vagy a Banco Santander által fizetett ellentételezés növelésének vizsgálata.
A Törvényszék úgy ítélte meg, hogy ezzel az érvvel a fellebbezők lényegében azt állítják, hogy ha a Banco Popular utólagos végleges értékelését elvégeznék, akkor igényt tarthatnának követeléseik visszaírására vagy a Banco Santander által fizetett ellentételezés értékének növelésére, és jelezte, hogy ennek az érvnek nem lehet helyt adni, mivel a Banco Popular szanálása keretében a kiegészítő alapvető tőkeinstrumentumokat részvényekké alakították át, teljes egészében leírták, és megszüntették, valamint a járulékos tőkeinstrumentumokat átalakították, leírták és teljes egészében átruházták a Banco Santanderre. Ebből arra a következtetésre jutott, hogy a Banco Popular korábbi részvényesei a szanálási határozat elfogadása miatt elveszítették részvényesi minőségüket.
A Törvényszék tehát úgy ítélte meg, hogy a Banco Popular tőkeinstrumentumainak leírására és átváltására vonatkozó jogkör gyakorlását, majd a részvények összességének e jogkörgyakorlásból eredően a Banco Santanderre való átruházását követően a fellebbezők többé nem voltak olyan tőkeinstrumentumoknak a tulajdonosai, amelyek a 806/2014 rendelet 20. cikkének (12) bekezdése alapján kompenzáció tárgyát képezhetik, és hogy a fellebbezők tehát nem hivatkozhatnak arra, hogy közvetlenül érinti őket az ESZT azon határozata, hogy nem végzi el a Banco Popular utólagos végleges értékelését, mivel e rendelkezés alapján semmiféle kompenzációban nem részesülhetnek. Ebből azt a következtetést vonta le, hogy az ESZT azon döntése, hogy nem végzi el a Banco Popular utólagos végleges értékelését, nem vált ki olyan kötelező joghatásokat, amelyek érinthetnék a fellebbezők jogi helyzetét.
A fellebbezők érvelésének elutasítása céljából a Törvényszék pontosította, hogy különbséget kell tenni a 806/2014 rendelet 20. cikkének (16) bekezdésében előírt harmadik értékelési jelentés és az e rendelet 20. cikkének (11) bekezdésében említett utólagos végleges értékelés között, mivel a harmadik értékelési jelentés célja annak meghatározása volt, hogy a részvényesek és a hitelezők kedvezőbb elbánásban részesültek volna‑e, ha a szanálási eljárás alatt álló intézményt rendes fizetésképtelenségi eljárás alá vonták volna, és esetlegesen kártérítésben részesültek volna. A Törvényszék megállapította, hogy míg a fellebbezők a harmadik értékelési jelentés alapján esetlegesen jogosultak a kompenzációra, arra az utólagos végleges értékelés alapján nem tarthatnak igényt.
A Törvényszék tehát megállapította, hogy a fellebbezőket nem érintette közvetlenül az ESZT azon határozata, hogy nem végzi el a Banco Popular utólagos végleges értékelését, mivel e határozat nem váltott ki olyan joghatásokat, amelyek érinthették volna jogi helyzetüket.
A felek kérelmei
A fellebbezők azt kérik, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott végzés rendelkező részét;
–
az ESZT‑t kötelezze a költségek viselésére, ideértve az elsőfokú eljárásban részéről felmerült költségeiket is, és
–
ismerje el az elsőfokú eljárásban való kereshetőségi jogukat.
Az ESZT azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést mint elfogadhatatlant, és mindenesetre mint megalapozatlant;
–
másodlagosan az ügyet utalja vissza a Törvényszék elé;
–
harmadlagosan saját hatáskörbe vonás esetén utasítsa el az elsőfokú eljárásban előterjesztett keresetet, és
–
kötelezze a fellebbezőket a jelen eljárás és a Törvényszék előtti eljárás költségeinek viselésére, másodlagosan pedig a fellebbezés költségeiről jelenleg ne határozzon.
A fellebbezésről
Fellebbezésük alátámasztása érdekében a fellebbezők két jogalapra hivatkoznak. Az első jogalapban azzal érvelnek, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor elmulasztotta figyelembe venni a 806/2014 rendelet 20. cikke (11) bekezdése első két mondatának következményeit, valamint a tulajdonhoz való jog megsértésére hivatkoznak. A második jogalapban azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte e rendelet 20. cikke (12) bekezdésének a) pontját, és megsértette a hátrányos megkülönböztetés tilalmának az elvét.
A fellebbezés elfogadhatóságáról
Az ESZT szerint a fellebbezés a Bíróság eljárási szabályzata 170. cikkének (1) bekezdésére tekintettel elfogadhatatlan, mivel új jogalapokon alapul. Az ESZT továbbá kétségeit fejezi ki a fellebbezők azon lehetőségét illetően is, hogy eljárjanak azon alapok nevében, amelyeket véleményük szerint képviselnek.
Ezen érvelésnek nem lehet helyt adni.
Először is emlékeztetni kell arra, hogy az Európai Unió Bírósága alapokmányának 58. cikkéből kitűnik, hogy a fellebbezési jogalapoknak a Törvényszék előtti eljárásra alapított érveken kell alapulniuk. Ezenkívül az eljárási szabályzat 170. cikkének (1) bekezdése szerint a Törvényszék előtti jogvita tárgyát a fellebbezésben nem lehet megváltoztatni. A Bíróság hatásköre a fellebbezés keretében tehát az első fokon tárgyalt jogalapokkal és érvekkel kapcsolatos jogi megoldás értékelésére korlátozódik (2020. július 21‑iAbaco Energy és társai kontra Bizottság végzés,
C‑436/19 P
, nem tették közzé,
EU:C:2020:606
,
37.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig az ESZT állításával ellentétben, a fellebbezők a két jogalapjukban az uniós jognak a Törvényszék általi értelmezését vagy alkalmazását vitatják annyiban, amennyiben véleményük szerint az utólagos végleges értékelés kötelező volt, és hogy annak az ESZT általi megtagadása olyan joghatásokat váltott ki, amelyek megváltoztatták a fellebbezőknek mint a Banco Popular kötvényeivel rendelkező alapkezelőknek a jogi helyzetét.
E tekintetben pontosítani kell, hogy egyrészt a tulajdonhoz való jog állítólagos megsértésére, másrészt pedig az egyenlő bánásmód elvének feltételezett megsértésére vonatkozó kérdés csupán a Törvényszék értelmezésével kapcsolatos kifogás, és így e két jogalap következménye. Ennélfogva az említett jogalapok nem új jogalapok (lásd ebben az értelemben: 2016. július 28‑iTomana és társai kontra Tanács és Bizottság ítélet,
C‑330/15 P
, nem tették közzé,
EU:C:2016:601
,
35.
pont).
Másodszor, az ESZT által felvetett azon kérdés, hogy a fellebbezők érvényesen járnak‑e el az alapok nevében, nem tartalmaz olyan konkrét elemeket, amelyek kétségbe vonhatnák az utóbbiak által előadott kereshetőségi jogot.
A fellebbezés tehát elfogadható.
A fellebbezési jogalapokról
A két fellebbezési jogalapot együttesen kell megvizsgálni, mivel a fellebbezők arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor elmulasztotta figyelembe venni a 806/2014 rendelet 20. cikke (11) bekezdése első két mondatának következményeit, és félreértelmezte e rendelet 20. cikke (12) bekezdésének a) pontját. A megtámadott végzésben ugyanis a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy e rendelkezések szorosan összefüggnek. Ezt követően adott esetben az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 17. cikkének és az egyenlő bánásmód elvének az állítólagos megsértésére vonatkozó kérdést kell megvizsgálni.
A felek érvei
Az első jogalap keretében a fellebbezők előadják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, mivel nem vizsgálta meg a 806/2014 rendelet 20. cikke (11) bekezdésének alapvető következményeit. Noha e rendelkezés egészét idézte, a Törvényszék ezt követően elmulasztotta megemlíteni annak első két mondatát, és kizárólag az annak a) és b) pontjában szereplő elemek jelentését vizsgálta meg. Márpedig ezek egyértelműen és kifejezetten kimondják, hogy minden ideiglenes értékelést „a lehető leghamarabb” végleges utólagos értékelésnek kell követnie. Abszolút jogi kötelezettségről van szó, amely nem függ olyan különleges körülmények megállapításától, mint például adott szanálási eszközök használata, vagy az a) és b) pontban említett célok. Így az említett rendelkezés egyértelműen azt jelenti, hogy minden olyan körülmény között, amikor az ESZT a helyzet sürgőssége miatt ideiglenesen elvégzett értékelésre támaszkodik, szükség van egy utólagos végleges értékelésre.
E kötelezettség logikus, figyelemmel az ideiglenes értékelések keretében előírt fontos kivételekre, valamint a 806/2014 rendelet által az ESZT‑re ruházott rendkívül szigorú és széles körű kisajátítási jogkörökre. Az ESZT így e rendelet 20. cikkének (10) bekezdése szerint sürgős esetekben mentesülhet az említett rendelet 20. cikkének (7) és (9) bekezdésében foglalt követelmények betartása alól, és csak abban az esetben nem kell tiszteletben tartania az e cikk (1) bekezdésében foglalt feltételeket, amely cikk előírja azt a kötelezettséget, hogy egy bármely állami hatóságtól független személynek méltányos, prudens és reális értékelést kell végeznie, ha ez a körülményekre figyelemmel észszerűen lehetséges.
Ugyanezen rendelet 20. cikkének (7) bekezdése szintén nagyon fontos az értékeléseket illetően, mivel előírja, hogy az értékelést naprakész mérleggel és az érintett szervezet pénzügyi helyzetéről szóló jelentéssel, az eszközök elemzésével és számviteli értékük becslésével, valamint az e szervezet könyveiben és nyilvántartásaiban kimutatott, mérleg szerinti és mérlegen kívüli fennálló kötelezettségekkel kell kiegészíteni, megjelölve az érintett hiteleket és a követelések rangsorát. Ráadásul, mivel az ideiglenes értékelés keretében a 806/2014 rendelet 20. cikke (10) bekezdése második albekezdésének megfelelően a veszteségekre képzett tartalékot is értékelni kell, az ideiglenes értékelés mindenképpen különbözik a végleges értékeléstől, és valószínűleg alacsonyabb annál.
A második értékelési jelentésben maga a független szakértő hívta fel az ESZT‑t arra, hogy tanúsítson óvatosságot annak alkalmazása során, és egyértelműen megjelölte abban a hiányosságokat, mivel e jelentés az eredeti, megegyezés szerinti hat hét helyett csupán két hét alatt készült el, anélkül hogy hozzáfértek volna bizonyos alapvető információkhoz, és lehetőség lett volna arra, hogy az említett jelentés következtetéseit megvitassák az igazgatósággal, a könyvvizsgálókkal, a felügyelőkkel és a Banco Populart jól ismerő egyéb személyekkel.
Márpedig a 806/2014 rendelet 20. cikkének (1)–(9) bekezdésében előírt feltételeket annak érdekében írták elő az ESZT számára, hogy biztosítsa, hogy az elvégzett értékelések kellően biztosak legyenek, és hogy a tulajdonhoz való jogot tiszteletben tartsák. Ez az oka annak, hogy az e feltételek tiszteletben tartásától való eltérések csak sürgős helyzetekben engedhetők meg. Amennyiben az értékelési jelentéseket a lehető leghamarabb nem követi utólagos végleges értékelés, azok ideiglenesek maradnak, és ezek a feltételek, így különösen a méltányos, prudens és reális értékelés független személy általi elvégzésének feltétele, csupán kívánalmak maradnak.
A Törvényszék azon érvelése, miszerint a 806/2014 rendelet 20. cikkének (11) bekezdését úgy kell tekinteni, mintha azt az e rendelet 20. cikke (11) bekezdésének a) és b) pontjában és 20. cikkének (12) bekezdésében szereplő elemeire tekintettel kellene értelmezni, nemcsak arra a kérdésre gyakorol hatást, hogy mely időpontban kell kompenzációt nyújtani, hanem arra is, hogy mely időpontban kell utólagos végleges értékelést végezni.
A Törvényszék ebből lényegében azt a következtetést vonja le, hogy a fellebbezőkhöz hasonlóan a kisajátítással érintett felek csak akkor jogosultak az utólagos értékelés hiányának vitatására, ha részesülhetnek az említett rendelet 20. cikke (11) bekezdésének b) pontja szerinti kompenzációban, és hogy e rendelkezés alapján kompenzációra csak akkor kerül sor, ha az alkalmazott szanálási eszköz a 806/2014 rendelet 27. cikkében előírt hitelezői feltőkésítési eszközből, az e rendelet 25. cikkében említett áthidaló intézményi eszközből, vagy az említett rendelet 26. cikkében említett eszközelkülönítési eszközből állt.
Ebből következik, hogy a részvényesek és a hitelezők nem rendelkeznek kereshetőségi joggal, és olyan körülmények között, mint amelyekről a jelen ügyben szó van, nehéz elképzelni, hogy a kisajátított részvényeseken és hitelezőkön kívül más felek is jogosultak lennének az utólagos végleges értékelés hiányának vitatására. A Törvényszék értelmezése tehát lehetővé teszi az ESZT számára, hogy az első és a második értékelésre támaszkodjon, amelyek ideiglenesek, nagyon hiányosak és rendkívül megbízhatatlanok.
A fellebbezők azt az érvelést is vitatják, amely szerint a kisajátított hitelezők kártérítésben részesülhetnek a hibás szanálási határozattal szembeni megsemmisítés vagy kártérítés iránti kereset indításával azon az alapon, hogy az első és a második értékelési jelentés hiányos. Az uniós jogalkotó e tekintetben egy biztonsági mechanizmust írt elő, nevezetesen azt a kötelezettséget, hogy a 806/2014 rendelet 20. cikkének (11) bekezdése alapján olyan utólagos végleges értékelést végezzenek, amely jobban meg tudja határozni az adott körülmények között fizetendő kártérítés összegét, mivel a független értékelő hozzáfér minden releváns, alapul szolgáló adathoz, ami valószínűleg nem áll fenn a hitelezők számára a fent említetthez hasonló jogorvoslat keretében.
Az utólagos végleges értékelés, ha elvégezték volna, nagy valószínűséggel megerősítette volna a Banco Popular értékelésének téves jellegét, és azt a tényt, hogy a fellebbezők tulajdonában álló kötvények leírása vagy felesleges, vagy túl jelentős volt, ami legalábbis egy olyan szanálási programhoz vezetett volna, amely nagyon eltérő értékesítési feltételeket követelt volna meg.
Ha ezen utólagos végleges értékelés eredményeként az ESZT úgy döntene, hogy nem nyújt kártérítést a fellebbezőket a kötvényeik visszaváltása révén, az ESZT határozata, és esetlegesen az e rendelet 20. cikkének (15) bekezdése szerinti végleges értékelés mindenesetre vitatható lenne megsemmisítés iránti keresettel, intézményi mulasztás megállapítása iránti keresettel vagy az EUMSZ 340. cikk szerinti, szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti keresettel.
E konkrét lehetőségek elvesztése közvetlen hatást gyakorol a fellebbezők jogi helyzetére, akiket tehát közvetlenül érint az a határozat, amelynek a megsemmisítését kérik.
Válaszukban a fellebbezők először is azt vitatják, hogy az ESZT miként értelmezi a további veszteségekre képzett tartalék funkcióját. Másodszor, véleményük szerint körkörös az ESZT azon érvelése, amely szerint nincs szükség utólagos végleges értékelési jelentésre, ugyanis a fellebbezők rendelkeznek a jogszerűen lefolytatott közbeszerzési eljárás végén kapott eladási árral, mivel a második értékelési jelentésben kifejezett érték befolyásolta a szóban forgó eladási árat.
A második jogalap keretében a fellebbezők azzal érvelnek, hogy a Törvényszék mindenesetre tévesen állapította meg, hogy nem érinti őket közvetlenül az a határozat, amelynek a megsemmisítését kérik.
A Törvényszék két érvet – amelyek mindegyike tévesen értelmezi a 806/2014 rendelet rendelkezéseit – hozott fel e következtetés alátámasztására, amelyek közül az első annak megállapításából állt, hogy e rendelet 20. cikkének (12) bekezdése csak akkor alkalmazandó, ha az ESZT a hitelezői feltőkésítési eszközt, az áthidaló intézményi eszközt vagy az eszközelkülönítési eszközt veszi igénybe, a jelen ügyben pedig egyiket sem alkalmazták, a második pedig arra vonatkozik, hogy az említett rendelet 20. cikkének (12) bekezdése nem írja elő az azon szervezet korábbi részvényeseinek és hitelezőinek nyújtott kompenzációt, amelynek a tőkeinstrumentumait teljes egészében átalakították, leírták és harmadik személyre ruházták át.
Először is, a 806/2014 rendelet 20. cikke (12) bekezdésének a) pontja kifejezetten utal „a hitelezői feltőkésítési eszköz keretében leírt […] releváns tőkeinstrumentumok tulajdonosaira”. Márpedig a releváns tőkeinstrumentumokat e rendelet olyan kötvényekként határozza meg, mint amelyek a fellebbezők tulajdonában állnak. Nem vitatható tehát az, hogy e rendelkezés alkalmazandó rájuk. A Törvényszék ezt a kérdést nem vizsgálta meg, és a megtámadott végzésben egyáltalán nem vette figyelembe a „releváns tőkeinstrumentumok” szavak jelentését.
Igaz, hogy a jelen ügyben a hitelezői feltőkésítési eszközt nem alkalmazták. A 806/2014 rendelet 20. cikke (12) bekezdésének a) pontjában arra történő hivatkozást azonban a releváns tőkeinstrumentumok leírására vonatkozó hivatkozással együttesen kell értelmezni. E rendelkezést nem lehet formálisan úgy értelmezni, hogy az csak a hitelezői feltőkésítési eszköz alkalmazásából eredő leírásra alkalmazható, hanem magában kell foglalnia azokat az eseteket, amikor a releváns tőkeinstrumentumokat, mint a jelen ügyben is, 100%‑ban leírják, független attól, hogy e leírás e rendelet 22. cikkének (1) bekezdése alkalmazásával vagy hitelezői feltőkésítési eszköz alkalmazásával történik.
Másodszor, semmi nem támasztja alá a Törvényszék azon értelmezését, amely szerint a fellebbezők számára nem biztosítható a 806/2014 rendelet 20. cikkének (12) bekezdése szerinti kártérítés amiatt, hogy a fellebbezők tőkeinstrumentumait teljes egészében átalakították, leírták és harmadik személyre, azaz a Banco Santanderre 1 euróért átruházták.
A megtámadott végzés ezzel kapcsolatban kifejti, hogy a fellebbezők már nem tulajdonosai a Banco Popular olyan tőkeinstrumentumainak, amelyek kompenzáció tárgyát képezhetik, holott e rendelkezés nem tartalmaz a hitelezők vagy a tulajdonosok követeléseire alkalmazandó kivételt, ha a leírást vagyonértékesítés követte.
Semmi nem igazolja, hogy azon releváns tőkeinstrumentumok hitelezői és tulajdonosai, amelyeket ezt követően a vagyonértékesítési eszköz keretében átruháztak, ne részesüljenek kártérítésben, ha ezen intézkedést a bank eszközeinek és nettó kötelezettségeinek hiányos ideiglenes értékelése alapján fogadták el. Ők ugyanúgy, ha nem nagyobb mértékben érintettek azoknál, akik megőrzik a releváns eszközök tulajdonjogát. Ebből következik, hogy a fellebbezők maga az említett rendelet 20. cikke (12) bekezdése a) pontjának szövege értelmében közvetlenül érintettek.
Jóllehet a Törvényszék a megtámadott végzésben nem vizsgálta meg a személyes érintettségre és az eljáráshoz fűződő érdekre vonatkozó kérdéseket, a fellebbezők úgy vélik, hogy a Bíróságnak az eljárásgazdaságosság érdekében mégis meg kellene vizsgálnia a fellebbezők ezzel kapcsolatos érveit.
Úgy vélik, hogy őket személyükben érinti azon határozat, amelynek a megsemmisítését kérik, mivel a fellebbezők a Banco Popular által kibocsátott és az ESZT által kisajátított kötvényeket birtokló, kisszámú, azonosítható befektetők köréhez tartoznak.
A jelen ügyben az első és a második értékelési jelentés, noha rendkívül kevéssé megbízható, az ESZT azon döntésének alapját képezte, hogy a fellebbezőknek a Banco Popular alaptőkéjébe történő befektetéseit leírja. Következésképpen, mivel az ESZT azon határozata, hogy nem végzi el az utólagos végleges értékelést, azt bizonyítva, hogy az ESZT jogellenesen járt el, amikor a fellebbezők eszközeit leírta, személyükben érinti őket.
Ellentétben azzal, amit az ESZT első fokon állított azzal kapcsolatban, hogy az ilyen típusú kötvényekkel nagymértékben világszinten kereskednek, ami akadályát képezi azok jogosultjai azonosításának, és a velük szembeni elszámolásnak, az ESZT által a szanálási határozatban kisajátított kötvényeket abban kibocsátási szám és értékeik alapján azonosítják, számuk tehát ismert 2017. június 7‑én, a szanálás napján.
Hasonlóképp, a fellebbezők azt állítják, hogy érdekük fűződik a kért megsemmisítéshez, amely – amennyiben kimondják – minden kétséget kizáróan előnnyel járna számukra. Megsemmisítés esetén ugyanis az ESZT köteles lenne utólagos végleges értékelést végezni, amelynek meg kell állapítania, hogy a Banco Popular több mint 2 milliárd eurót ér. Ez tehát arra kötelezné az ESZT‑et, hogy vizsgálja meg a fellebbezők kötvényei értékének visszaváltását. Ráadásul a fellebbezőknek mint az egységes felügyeleti mechanizmus hatálya alá tartozó bankok nagy befektetőinek egyébként is külön érdekük fűződik az ESZT által a 806/2014 rendelet keretében elkövetett jövőbeni jogsértések megelőzéséhez.
Az ESZT vitatja mind az első és második jogalap elfogadhatóságát, mégpedig ugyanazon érvek alapján, mint amelyeket a fellebbezés egésze elfogadhatatlanságának az alátámasztására már felhozott, mind pedig az említett jogalapok megalapozottságát.
A Bíróság álláspontja
Mindenekelőtt a fellebbezés egészét illetően a jelen ítélet 43–46. pontjában már kifejtett okok miatt el kell utasítani az ESZT‑nek az egyes jogalapok elfogadhatatlanságára vonatkozó érveit, vagyis hogy egyrészt a tulajdonhoz való jog állítólagos megsértésének, másrészt pedig az egyenlő bánásmód elve állítólagos megsértésének a kérdése csupán a Törvényszéknek felrótt értelmezés következménye, és így nem módosíthatják a Törvényszék előtti jogvita tárgyát.
Az ügy érdemét illetően előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a jelen ügyben a Banco Popular pénzügyi helyzetének gyors romlásával és különösen likviditásának hiányával szembesülve az ESZT úgy határozott, hogy a megfelelő szanálási eszköz nem a hitelezői feltőkésítés, amely véleménye szerint elégtelennek bizonyult volna, hanem a 806/2014 rendelet 24. cikkében előírt vagyonértékesítés. Az ESZT e szanálási eszközhöz folyamodva élt a releváns tőkeinstrumentumok leírására és átváltására vonatkozó, a 806/2014 rendelet 21. cikkében előírt jogkörével.
Amint a jelen ítélet 7. és 8. pontjában szerepel, az ESZT által készített első értékelési jelentés célja az volt, hogy olyan elemeket szolgáltasson, amelyek lehetővé teszik annak meghatározását, hogy teljesülnek‑e a szanálási eljárás megindításának feltételei, míg az ESZT által kijelölt független szakértő által készített második értékelési jelentésnek fel kellett becsülnie a Banco Popular eszközeinek és kötelezettségeinek értékét, fel kellett mérnie, hogy a részvényesek és a hitelezők milyen elbánásban részesültek volna, ha a Banco Populart rendes fizetésképtelenségi eljárás alá vonták volna, valamint fel kellett tárnia azokat az elemeket, amelyek lehetővé tették az átruházandó részvényekre és tulajdonviszonyt megtestesítő értékpapírokra vonatkozó döntés meghozatalát, és amelyek lehetővé tették az ESZT számára annak meghatározását, hogy mi minősül kereskedelmi feltételeknek a vagyonértékesítési eszköz tekintetében. A szintén független szakértő által készített harmadik értékelési jelentés annak megállapítására irányult, hogy a Banco Popular szanálási programja által érintett részvényesek és hitelezők kedvezőbb bánásmódban részesültek volna‑e abban az esetben, ha az intézményt rendes fizetésképtelenségi eljárás alá vonták volna.
Az ESZT a jelen ügyben úgy ítélte meg, hogy nem szükséges sem az első értékelési jelentés utólagos változatának elkészítése, sem az, hogy a második értékelési jelentést egy utólagos végleges értékelés kövesse. Erről az elemzésről tájékoztatta a fellebbezőket, akik erre vonatkozóan kérdést tettek fel, és közölte velük a független szakértőnek címzett, 2018. augusztus 2‑i levelet. A fellebbezők pontosításokat kértek az ESZT‑től, amelyeket a 2018. december 18‑i levélben közöltek velük. Az első fokon indított kereset ez utóbbi levél ellen irányult.
Mivel mindkét fellebbezési jogalap azon az állításon alapul, hogy az ESZT megsértette a 806/2014 rendelet 20. cikkét, e rendelet (64) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezni kell e rendelkezés tartalmát.
E (64) preambulumbekezdésből kitűnik, hogy különbséget kell tenni a csődhelyzetben lévő szervezetek eszközeinek és kötelezettségeinek az ESZT által, sürgős esetben végzett, ideiglenes jellegű értékelése és a független, főszabály szerint ezen ideiglenes jelleget lezáró értékelés között.
Ami az értékelési típusokat illeti, a 806/2014 rendelet 20. cikkének (11) és (16) bekezdése kifejezetten kettőről rendelkezik, vagyis egyrészt az „(1)–(15) bekezdés szerinti” értékelésről, másrészt pedig a „(16), (17) és (18) bekezdésben említett” értékelésről. A 20. cikk (11) és (16) bekezdése szerint ezen értékelések egymástól elkülönülnek és azoknak továbbra is el kell különülniük, független személytől kell származniuk, azonban azok elvégezhetők vagy függetlenül, vagy azzal párhuzamosan is ugyanazon független személy által.
Ebből következik, hogy a jelen ügyben mind az első és második értékelési jelentés, mind az esetleges utólagos végleges értékelés az első típusú értékelés körébe tartozik, mivel azok a 806/2014 rendelet 20. cikke (1)–(15) bekezdésének hatálya alá tartoznak, míg az említett cikk (16)–(18) bekezdésének hatálya alá tartozó harmadik értékelési jelentés a második értékeléstípusba tartozik.
Kétségtelen, hogy az utólagos végleges értékeléstől eltérő végleges értékelés fennállása, amely a 806/2014 rendelet 20. cikkének (11) bekezdése elején az „utólagos” kifejezésnek a „végleges értékelés” kifejezéshez való hozzáillesztéséből következik, ellentétben az „előzetesen” elvégzett végleges értékeléssel, befolyásolhatja az ESZT azon lehetőségét, hogy megtagadjon egy utólagos végleges értékelést, mivel a végleges értékelés már a szanálási eszköz alkalmazására vagy a szanálási jogkör gyakorlására vonatkozó döntés, illetve a tőkeinstrumentumok leírására vagy átalakítására vonatkozó jogkör gyakorlására vonatkozó döntés alapjául szolgálna, és így a 806/2014/EU rendelet 20. cikkének (15) bekezdésével összhangban e határozatokon keresztül megtámadható lenne.
Ezen értelmezést e rendelet 20. cikkének (2) bekezdése is alátámasztja, amely szerint az „értékelés véglegesnek tekintendő”, amennyiben az e 20. cikk (15) bekezdésére, azaz arra a lehetőségre is figyelemmel, hogy a jelen ítélet 83. pontjában említett határozatokon keresztül lehetőség van a értékelés közvetett vitatására, „az (1) és a (4)–(9) bekezdésben megállapított összes követelmény teljesül”. E követelmények között szerepel az említett rendelet 20. cikkének (1) bekezdésében az, hogy az értékelést az ESZT‑től és a nemzeti szanálási hatóságtól, valamint az érintett szervezettől független személy végezze.
Mellékesen meg kell jegyezni, hogy ennek az a következménye, hogy nemcsak hogy az ESZT által készített első értékelési jelentés (lásd a jelen ítélet 7. pontját) volt ténylegesen ideiglenes jellegű, hanem – jóllehet, az ESZT elkészítette ezen első jelentés utólagos változatát, amit a fellebbezők nélkülözhetetlennek tartottak (lásd a jelen ítélet 19. és 23. pontját) – az ilyen változat sem minősült végleges értékelésnek, mivel azt nem független személy készítette. Amint a főtanácsnok az indítványának 70. pontjában megjegyezte, mivel a jelen ügyben az első értékelési jelentést az ESZT készítette, annak ideiglenes jellegéhez nem férhet kétség. A jelen ügyben kizárólag az e feltételnek megfelelő második értékelési jelentés tekinthető következésképpen a 806/2014 rendelet 20. cikke értelmében vett „végleges értékelésnek”.
Mindazonáltal hangsúlyozni kell – anélkül, hogy dönteni kellene ez utóbbi kérdésről vagy az ESZT álláspontjának e tekintetben bekövetkezett alakulásáról –, hogy a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy mindenesetre az utólagos értékelésnek a jelen ügy körülményei között nem lenne következménye a fellebbezők jogi helyzetére, így a 2018. december 18‑i levél, amelyben megjelölik azon indokokat, amelyek miatt az ESZT nem szándékozott ilyen értékelést elvégezni, sem vált ki olyan joghatásokat, amelyek érinthetik jogi helyzetüket.
Meg kell ugyanis jegyezni – amint a főtanácsnok az indítványának 85. pontjában is tette –, hogy amikor, mint a jelen ügyben, egy nem privilegizált felperes terjeszt elő megsemmisítés iránti keresetet azon jogi aktussal szemben, amelynek nem címzettje, az a követelmény, miszerint a megtámadott intézkedés kötelező joghatásainak érinteniük kell a felperes érdekeit, jelentősen megváltoztatva annak jogi helyzetét, együttesen érvényes az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésében meghatározott feltételekkel (2011. október 13‑iDeutsche Post és Németország kontra Bizottság ítélet,
C‑463/10 P és C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
,
38.
pont).
Az ESZT által a fellebbezőknek azon indokokra vonatkozóan adott válasz, amelyek miatt a jelen ügyben nem szándékozott elvégezni az utólagos végleges értékelést, az ilyen értékelés céljain alapul.
Igaz ugyan, amint a fellebbezők állítják, hogy a 806/2014 rendelet 20. cikke (11) bekezdése szövegének eleje láthatóan elengedhetetlenné teszi az utólagos végleges értékelés elvégzését, amennyiben az ESZT csak ideiglenes értékeléssel rendelkezik, többek között a jelen idejű kijelentő módnak az „est effectué” [„el kell végezni”] kifejezésben való használata miatt, amely rendszerint kötelező erővel bír (lásd ebben az értelemben: 2020. március 3‑iX [Európai elfogatóparancs – Kettős büntethetőség] ítélet,
C‑717/18
,
EU:C:2020:142
,
20.
pont), és a „lehető leghamarabb” kifejezés alkalmazása miatt, ugyanakkor a Törvényszék megalapozottan emelte ki, hogy az ilyen jelentés elkészítésének elmulasztása nem gyakorol hatást a fellebbezők jogi helyzetére, különösen az utólagos végleges értékelésnek a 806/2014 rendelet 20. cikkének (11) bekezdésében meghatározott két céljára tekintettel.
E tekintetben a 806/2014 rendelet 20. cikke (11) bekezdésének az e rendelkezés második albekezdésében kifejtett célja kitűnik annak két sajátos célkitűzéséből, amely nevezetesen „annak biztosítása, hogy a 2. cikkben említett szervezet eszközeiben bekövetkezett bármely veszteséget […] teljes mértékig nyilvántartsák”, és „információ nyújtása az arra vonatkozó döntéshez, hogy [az említett 20. cikk] (12) bekezdésével összhangban sor kerüljön‑e a hitelezők követeléseinek visszaírására vagy a kifizetett ellentételezés értékének növelésére”. Még ha e második célkitűzés megfogalmazása az utólagos végleges értékelés elkészítéséhez szükséges feltételek meglehetősen tág leírását is tartalmazza, meg kell állapítani, hogy az – amint a Törvényszék a megtámadott végzésben helyesen megjegyezte – kifejezetten utal az említett rendelet 20. cikkének (12) bekezdésére, amely rendelkezésből az következik, hogy az csak különleges helyzetekre alkalmazandó, vagyis azokra, amelyekben az ESZT hitelezői feltőkésítési eszközhöz, áthidaló intézményhez, vagy vagyonkezelő szervezethez folyamodott.
A jelen ügy sajátosságaira figyelemmel egy második, utólagos végleges értékelési jelentés elkészítése, még ha feltételezhetően kötelező is, semmiképpen sem felelt volna meg e két cél egyikének sem. Amint a Törvényszék a megtámadott végzés 43. pontjában megjegyezte, a fellebbezők nem állították, hogy a 806/2014 rendelet 20. cikke (11) bekezdése második albekezdésének a) pontjában említett célkitűzés a jelen ügyben alkalmazandó lenne. Az e rendelkezés b) pontjában említett célkitűzés sem alkalmazható, mivel – amint a Törvényszék a megtámadott végzés 48. és 49. pontjában helyesen hangsúlyozta – a Banco Popular tekintetében elfogadott szanálási eszköz a 806/2014 rendelet 24. cikkében előírt vagyonátruházási eszköz volt.
Márpedig e vagyonátruházási eszköz alkalmazása nem tartozik az e rendelet 20. cikkének (12) bekezdésében említett azon esetek közé, amelyekben az utólagos végleges értékelés alapján kompenzáció nyújtható.
Végül a jelen ügyhöz hasonló esetben, amikor a második értékelési jelentést a vagyonértékesítési eszköz alkalmazása követi, az e jelentésben említett eredményt mindenképpen megerősíti vagy cáfolja a jogszerűen lefolytatott közbeszerzési eljárás eredményeként kapott vételár. A helyes ár tehát egyszerűen megfelel a megállapított tényleges piaci árnak. A vagyonértékesítési eszköz így
de facto
valamennyi, az átruházott intézmény eszközeinek potenciális gazdasági értékére vonatkozó vitára pontot tesz. Következésképpen, legalábbis a jelen ügy körülményei között, az utólagos végleges értékelés legfeljebb megállapíthatta volna ezt a piaci értéket, így annak a fellebbezők tekintetében nem lett volna joghatása.
A fenti megfontolások összességéből következik, hogy a fellebbezést el kell utasítani anélkül, hogy szükség lenne az említett jogalapok többi érveinek vizsgálatára, amelyek végeredményben a Törvényszék általi értelmezés kifogásolásának csupán a következményei, amint arra a jelen ítélet 45. pontja emlékeztet.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről. Ezen eljárási szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése értelmében, amelyet e szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
A fellebbezőket, mivel a fent kifejtettek alapján pervesztesek lettek, az ESZT kérelmének megfelelően kötelezni kell a saját költségeik, valamint az ESZT részéről felmerült költségek viselésére.

A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

1)
A Bíróság fellebbezést elutasítja.

2)
A Bíróság az Algebris (UK) Ltd‑t és az Anchorage Capital Group LLC‑t kötelezi a költségek viselésére.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.