CELEX: 62020CJ0410
Præjudiciel forelæggelse
direktiv 2014/59/EU
afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber
almindelige principper
artikel 34, stk. 1
bail-in
retsvirkninger
artikel 53, stk. 1 og 3
nedskrivning af kapitalinstrumenter
artikel 60, stk. 2, første afsnit, litra b) og c)
artikel 73-75
beskyttelse af aktionærernes og kreditorernes rettigheder
direktiv 2003/71/EF
prospekt, der skal offentliggøres, når værdipapirer udbydes til offentligheden eller optages til handel
artikel 6
ukorrekte oplysninger i prospektet
erstatningssøgsmål anlagt efter en afgørelse om afvikling
søgsmål anlagt mod den universelle efterfølger til det kreditinstitut, der er omfattet af en afviklingsafgørelse, med påstand om, at aftalen om aktiekøb erklæres ugyldig

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 34, stk. 1, litra a), artikel 53, stk. 1 og 3, samt artikel 60, stk. 2, første afsnit, litra b) og c), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU af 15. maj 2014 om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af Rådets direktiv 82/891/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/24/EF, 2002/47/EF, 2004/25/EF, 2005/56/EF, 2007/36/EF, 2011/35/EU, 2012/30/EU og 2013/36/EU samt forordning (EU) nr. 1093/2010 og (EU) nr. 648/2012 (
EUT 2014, L 173, s. 190
).
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem på den ene side Banco Santander SA i egenskab af efterfølger til Banco Popular Español SA (herefter »Banco Popular«) og på den anden side J.A.C. og M.C.P.R., der er to investorer, vedrørende Banco Santanders civilretlige ansvar som følge af de fremlagte oplysninger i det prospekt, der blev udstedt i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/71/EF af 4. november 2003 om det prospekt, der skal offentliggøres, når værdipapirer udbydes til offentligheden eller optages til handel, og om ændring af direktiv 2001/34/EF (
EUT 2003, L 345, s. 64
), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/11/EF af 11. marts 2008 (
EUT 2008, L 76, s. 37
) (herefter »direktiv 2003/71«), og på grundlag af hvilket disse investorer tegnede aktier i Banco Popular.
Retsforskrifter
EU-retten
Direktiv 2003/71
Direktiv 2003/71 blev med virkning fra den 21. juli 2019 ophævet ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1129 af 14. juni 2017 om det prospekt, der skal offentliggøres, når værdipapirer udbydes til offentligheden eller optages til handel på et reguleret marked (
EUT 2017, L 168, s. 12
). På tidspunktet for tvisten i hovedsagen var bestemmelserne i direktiv 2003/71 imidlertid fortsat gældende.
Følgende fremgik af 18. betragtning til dette direktiv:
»Komplette oplysninger om værdipapirer og udstedere af sådanne sikrer, sammen med regler for forretningsvirksomhed, investorerne beskyttelse. I øvrigt er sådanne oplysninger et effektivt middel til at styrke tilliden til værdipapirer, og de bidrager således til at sikre, at værdipapirmarkederne fungerer tilfredsstillende, og til at fremme udviklingen af disse. Den relevante måde at afgive nævnte oplysninger på er offentliggørelse af et prospekt.«
Direktivets artikel 6 med overskriften »Ansvar i tilknytning til prospektet« bestemte:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at ansvaret for de oplysninger, der gives i et prospekt, som minimum påhviler udstederen eller dennes bestyrelses-, direktions- eller tilsynsorganer, udbyderen, den person, der anmoder om optagelsen til handel på et reguleret marked, eller garanten, alt efter omstændighederne. De ansvarlige personer angives tydeligt i prospektet med navn og stillingsbetegnelse, eller når det drejer sig om juridiske personer, navn og vedtægtsmæssige hjemsted, samt en erklæring fra dem om, at oplysningerne i prospektet efter deres bedste overbevisning stemmer overens med virkeligheden, og at der i prospektet ikke er udeladt oplysninger, der vil kunne berøre betydningen af dets indhold.
2.   Medlemsstaterne sikrer, at deres love og administrative bestemmelser om civilretligt ansvar finder anvendelse på de personer, der er ansvarlige for oplysningerne i prospektet.
[…]«
Direktiv 2014/59
45., 49., 51. og 120. betragtning til direktiv 2014/59 har følgende ordlyd:
»(45)
For at undgå moralsk hasard bør ethvert nødlidende institut have mulighed for at forlade markedet, uanset størrelse og forbundethed med andre institutter, uden at forårsage systemiske forstyrrelser. Et nødlidende institut bør i princippet likvideres ved almindelig insolvensbehandling. Likvidation ved almindelig insolvensbehandling kan imidlertid bringe den finansielle stabilitet i fare, bevirke en afbrydelse i leveringen af kritiske funktioner og være til skade for beskyttelsen af indskydere. I et sådant tilfælde er det højst sandsynligt, at hensynet til samfundets interesse tilsiger, at instituttet tages under afvikling og at afviklingsværktøjerne anvendes snarere end en normal insolvensbehandling. […]
[…]
(49)
Begrænsningerne af aktionærers og kreditorers rettigheder bør være i overensstemmelse med artikel 52 i [Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder]. Afviklingsværktøjerne bør derfor kun anvendes på institutter, som er nødlidende eller forventeligt nødlidende, og kun når det er nødvendigt for at forfølge målet om finansiel stabilitet i samfundets interesse. Nærmere bestemt bør der anvendes afviklingsværktøjer, når instituttet ikke kan likvideres ved almindelig insolvensbehandling uden at destabilisere det finansielle system, og foranstaltningerne er nødvendige for at sikre hurtig overførsel og videreførelse af systemisk vigtige funktioner, og når der ikke er rimelig udsigt til en alternativ privat løsning, f.eks. at de eksisterende aktionærer eller tredjemand foretager en kapitalforøgelse, som er tilstrækkelig til atter at gøre instituttet fuldt levedygtigt. […]
[…]
(51)
For at beskytte aktionærers og kreditorers rettigheder bør der fastlægges klare forpligtelser vedrørende værdiansættelsen af aktiver og passiver i det institut, der er under afvikling, og, hvis det kræves i henhold til dette direktiv, en værdiansættelse af den behandling, som aktionærer og kreditorer ville have fået, hvis instituttet var blevet likvideret ved almindelig insolvensbehandling. Det bør være muligt at indlede en værdiansættelse allerede i fasen for tidlig indgriben. Inden der træffes nogen iværksættelsesforanstaltning, bør der foretages en retfærdig og realistisk værdiansættelse af instituttets aktiver og passiver. En sådan værdiansættelse bør kun kunne påklages sammen med afviklingsafgørelsen. Der bør desuden, hvis det kræves i henhold til dette direktiv, efter anvendelsen af afviklingsværktøjerne foretages en ex post-sammenligning mellem den behandling, aktionærer og kreditorer faktisk er blevet ydet, og den behandling, de ville have fået ved almindelig insolvensbehandling. Hvis det fastslås, at aktionærer og kreditorer har modtaget et mindre beløb i betaling eller kompensation for deres fordringer end det, de ville have modtaget ved almindelig insolvensbehandling, bør de have ret til at få differencen udbetalt, hvis det kræves i henhold til dette direktiv. I modsætning til værdiansættelsen forud for afviklingshandlingen bør denne sammenligning kunne anfægtes uafhængigt af afviklingsafgørelsen. […]
[…]
(120)
Unionens selskabsdirektiver indeholder ufravigelige regler om beskyttelse af aktionærer og kreditorer i institutter, der falder ind under disse direktivers anvendelsesområde. I en situation, hvor afviklingsmyndighederne har behov for at handle hurtigt, kan disse regler være til hinder for afviklingsmyndighedernes effektive indsats og anvendelse af afviklingsværktøjer og ‑beføjelser, og der bør derfor indføres passende undtagelser i dette direktiv. For at sikre størst mulig retssikkerhed for de berørte parter bør undtagelserne defineres klart og snævert, og de bør kun anvendes ud fra almene hensyn, og når kriterierne for udløsning af afvikling er opfyldt. […]«
Direktivets artikel 2, stk. 1, fastsætter:
»I dette direktiv forstås ved:
[…]
47)
»almindelig insolvensbehandling«: en kollektiv insolvensbehandling, der medfører, at en skyldner helt eller delvis mister rådigheden over sine aktiver, og at der udpeges en kurator eller en administrator, og som normalt finder anvendelse på institutter i henhold til national ret, og som enten er specifik for disse institutter eller gælder generelt for alle fysiske og juridiske personer
[…]
57)
»bail-in-værktøj«: mekanisme for en afviklingsmyndigheds udøvelse af beføjelserne til nedskrivning og konvertering af passiverne i et institut, der er under afvikling, i overensstemmelse med artikel 43
[…]
62)
»aktionærer«: aktionærer eller indehaverne af andre ejerskabsinstrumenter
[…]
76)
»berørt kreditor«: en kreditor, hvis fordring vedrører et passiv, der nedbringes eller konverteres til aktier eller andre ejerskabsinstrumenter ved udøvelsen af nedskrivnings- eller konverteringsbeføjelsen i henhold til anvendelsen af bail-in-værktøjet
[…]«
Direktivets artikel 34, der har overskriften »Overordnede principper for afvikling«, bestemmer følgende i stk. 1:
»Medlemsstaterne sikrer, at afviklingsmyndighederne ved anvendelsen af afviklingsværktøjer og udøvelsen af afviklingsbeføjelser træffer alle relevante foranstaltninger for at sikre, at afviklingshandlingen iværksættes i overensstemmelse med følgende principper:
a)
[A]ktionærerne i det institut, der er under afvikling, bærer først tabene.
b)
[K]reditorerne i det institut, der er under afvikling, bærer tabene efter aktionærerne i overensstemmelse med prioritetsordenen af deres fordringer ved almindelig insolvensbehandling, medmindre andet udtrykkeligt er fastsat i dette direktiv.
[…]
g)
[I]ngen kreditor påføres større tab, end vedkommende ville være blevet påført, hvis instituttet eller den i artikel 1, stk. 1, litra b), c) eller d), omhandlede enhed var blevet likvideret ved almindelig insolvensbehandling i overensstemmelse med sikkerhedsforanstaltningerne i artikel 73-75
[…]«
Direktivets artikel 53 med overskriften »Virkninger af en bail-in« er sålydende:
»1.   Anvender en afviklingsmyndighed en beføjelse som omhandlet i artikel 59, stk. 2, og artikel 63, stk. 1, litra e)-i), sikrer medlemsstaterne, at nedbringelsen af hovedstolen eller det udestående beløb, konverteringen eller opsigelsen træder i kraft og er bindende med øjeblikkelig virkning for det institut, der er under afvikling, samt de berørte kreditorer og aktionærer.
[…]
3.   Nedbringer en afviklingsmyndighed hovedstolen af et passiv eller det udestående beløb, der skal erlægges i forhold til et passiv, til nul ved anvendelse af den i artikel 63, stk. 1, litra e), omhandlede beføjelse, behandles dette passiv eller enhver forpligtelse eller krav hidrørende herfra, som ikke er opstået på det tidspunkt, hvor beføjelsen anvendes, som værende afviklet i alle henseender, og der skal ikke erlægges bevis herfor i nogen efterfølgende procedure vedrørende instituttet under afvikling eller noget efterfølgende enhed i nogen efterfølgende likvidation.
[…]«
Artikel 60 i direktiv 2014/59, der har overskriften »Bestemmelser om nedskrivning eller konvertering af kapitalinstrumenter«, fastsætter følgende i stk. 2, første afsnit, litra b) og c):
»Når hovedstolen af et relevant kapitalinstrument nedskrives:
[…]
b)
er der ikke længere nogen forpligtelse over for ejeren af det relevante kapitalinstrument under eller i forbindelse med det nedskrevne instruments beløb, undtagen for enhver forpligtelse, som allerede fandtes, og enhver forpligtelse til skadeserstatning, som kan opstå som følge af en påklage vedrørende lovligheden af udøvelsen af nedskrivningsbeføjelsen
c)
betales der ingen anden kompensation til en ejer af de relevante kapitalinstrumenter end den i henhold til stk. 3.«
Direktivets artikel 73 med overskriften »Behandling af aktionærer og kreditorer i tilfælde af delvis overførsel og anvendelse af bail-in-værktøjet« bestemmer under litra b), at »[m]edlemsstaterne sikrer, […] særlig med henblik på artikel 75, at […] de aktionærer og kreditorer, hvis krav er blevet nedskrevet eller konverteret til egenkapital, når afviklingsmyndighederne anvender bail-in-værktøjet, ikke lider større tab, end hvis instituttet under afvikling var blevet likvideret ved almindelig insolvensbehandling«.
Direktivets artikel 74, der har overskriften »Værdiansættelse af forskel i behandlingen«, fastsætter følgende i stk. 1:
»Ved vurderingen af, hvorvidt aktionærer og kreditorer ville have modtaget en bedre behandling, hvis instituttet under afvikling havde været underlagt almindelig insolvensbehandling, herunder, men ikke udelukkende, ved anvendelse af artikel 73, sikrer medlemsstaterne, at en uvildig person foretager en værdiansættelse snarest muligt efter afviklingshandlingen eller afviklingshandlingerne. […]«
Det nævnte direktivs artikel 75 med overskriften »Sikkerhedsforanstaltninger for aktionærer og kreditorer« har følgende ordlyd:
»Konstateres det ved afviklingen i henhold til artikel 74, at en aktionær eller kreditor som omhandlet i artikel 73 […] har lidt større tab, end den ville have gjort ved en likvidation under almindelig insolvensbehandling, sikrer medlemsstaterne, at denne er berettiget til betaling af forskellen fra afviklingsfinansieringsordningen.«
Den Fælles Afviklingsinstans’ afgørelse
Den Fælles Afviklingsinstans vedtog i sin afgørelse SRB/EES/2017/08 af 7. juni 2017 en afviklingsordning for Banco Popular, som Kommissionen godkendte i sin afgørelse (EU) 2017/1246 (
EUT 2017, L 178, s. 15
).
Spansk ret
Civillovbogen
Artikel 1307 i Código Civil (civillovbogen) er affattet som følger:
»Når den kontrahent, der er forpligtet til at tilbagelevere genstanden som følge af ugyldigheden, ikke er i stand til at gøre det på grund af tabet af genstanden, skal han tilbagebetale de modtagne udbytter og den værdi, som genstanden havde på tidspunktet for tabet, samt renter fra samme dato.«
Lov nr. 11/2015
Ley 11/2015 de recuperación y resolución de entidades de crédito y empresas de servicios de inversión (lov nr. 11/2015 om genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber) af 18. juni 2015 (BOE nr. 146 af 19.6.2015, s. 50797) gennemfører direktiv 2014/59 i spansk ret.
Afgørelsen fra fonden for ordnet omstrukturering af banker
Den Fælles Afviklingsinstans’ afgørelse SRB/EES/2017/08 af 7. juni 2017 blev gennemført ved afgørelse truffet af Fondo de Reestructuración Ordenada Bancaria (fonden for ordnet omstrukturering af banker) (BOE nr. 155 af 30.6.2017, s. 55470), hvor det i tredje retlige bemærkning hedder:
»Hvad angår rækkevidden af den nedskrivningsforanstaltning, der er vedtaget ved denne afgørelse, er der i overensstemmelse med artikel 39, stk. 2, i lov nr. 11/2015 […] tale om en permanent nedskrivning, idet der ikke udbetales nogen erstatning til indehaverne [af de nedskrevne aktier] […]. Der består ingen forpligtelse over for indehaveren af nedskrevne aktier, bortset fra allerede eksisterende forpligtelser eller det ansvar, der kan følge af et søgsmål anlagt til prøvelse af lovligheden af udøvelsen af nedskrivningsbeføjelsen.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
I forbindelse med en kapitalforhøjelse iværksat af Banco Popular købte J.A.C. og M.C.P.R. i juni 2016 aktier inden for rammerne af et offentligt tegningstilbud.
I overensstemmelse med den beslutning, der blev truffet af Fondo de Reestructuración Ordenada Bancaria (fonden for ordnet omstrukturering af banker) den 7. juni 2017, blev den nominelle værdi af Banco Populars aktiekapital nedbragt til nul, og alle de aktier, som udgjorde denne aktiekapital, blev fuldstændig nedskrevet uden nogen form for godtgørelse.
Banco Santander erhvervede alle de nye aktier i Banco Popular, der blev udstedt efter denne beslutning, og gennemførte en fusion ved overtagelse i 2018. Denne transaktion betød, at Banco Popular mistede sin status som juridisk person, og indebar, at Banco Santander blev den førstnævntes efterfølger.
I marts 2018 anlagde J.A.C. og M.C.P.R. sag mod Banco Popular med påstand om, at aftalen om tegning af aktier blev erklæret ugyldig enten som følge af fejl, for så vidt som denne aftale var blevet undertegnet på grundlag af mangelfulde og ufuldstændige regnskabs- og formueoplysninger i det i henhold til direktiv 2003/71 offentliggjorte prospekt, eller som følge af forsæt, idet de fremlagte formueoplysninger var blevet forfalsket og skjult.
Juzgado de Primera Instancia n
o
2 de A Coruña (retten i første instans nr. 2 i La Coruña, Spanien) fastslog ved dom af 3. juni 2019, at aftalen om tegning af aktier var ugyldig, og at den tilsvarende investering skulle tilbagebetales til J.A.C. og M.C.P.R. med tillæg af renter. Banco Santander har iværksat appel til prøvelse af denne dom ved Audiencia Provincial de A Coruña (den regionale domstol i La Coruña, Spanien), som er den forelæggende ret i den foreliggende sag.
Den forelæggende ret finder det nødvendigt at afgøre, om de EU-retlige regler på området for civilretligt ansvar pådraget som følge af de i et prospekt fremlagte oplysninger – således som disse regler er blevet fortolket af Domstolen i dom af 19. december 2013, Hirmann (
C-174/12
,
EU:C:2013:856
) – kan have forrang for de ved direktiv 2014/59 indførte principper om afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber, herunder princippet om, at aktionærerne i et institut eller et selskab under afvikling skal være de første til at bære de lidte tab.
Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, om det efter afslutningen af det udstedende kreditinstituts eller investeringsselskabs afvikling er muligt at give medhold i et i henhold til artikel 6 i direktiv 2003/71 anlagt søgsmål om erstatning som følge af oplysningerne i prospektet eller – og ligeledes efter afslutningen af en sådan afviklingsprocedure – i et søgsmål anlagt i henhold til bl.a. den civile lovbogs artikel 1307 med påstand om, at aftalen om tegning af aktier erhvervet på grundlag af et ukorrekt prospekt erklæres ugyldig på grund af mangler ved samtykket. Den forelæggende ret har i denne forbindelse præciseret, at den tilbagevirkende kraft af den ugyldighedserklæring, der er fastsat i national ret, indebærer, at den af J.A.C. og M.C.P.R. indgåede aftale om tegning af aktier aldrig har haft retsvirkninger, således at disse i sidste ende skal behandles som kreditorer og ikke som aktionærer i den pågældende bank.
På denne baggrund har Audiencia Provincial de A Coruña (den regionale domstol i La Coruña) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Når alle de aktier, som selskabskapitalen bestod af, er blevet [nedskrevet] i forbindelse med et finansieringsinstituts afviklingsprocedure, skal artikel 34, stk. 1, litra a), artikel 53, stk. 1 og 3, artikel 60, stk. 2, [første afsnit,] litra b) og [c]), i [direktiv 2014/59] da fortolkes således, at de er til hinder for, at de personer, som nogle måneder [forud] for indledningen af afviklingsproceduren købte deres aktier i forbindelse med en kapitalforhøjelse ved en offentlig tegning, kan anlægge erstatningssøgsmål eller søgsmål med tilsvarende virkning på grundlag af mangelfulde oplysninger i prospektet mod det udstedende institut eller mod det selskab, der er opstået ved en efterfølgende fusion ved overtagelse?
2)
I den samme situation som i det [første] spørgsmål er artikel 34, stk. 1, litra a), artikel 53, stk. 3, og artikel 60, stk. 2, [første afsnit,] litra b) og [c]), i [direktiv 2014/59] da til hinder for, at det udstedende institut eller det selskab, som er dets universelle efterfølger, ved en domstol pålægges forpligtelser med hensyn til tilbagebetaling af vederlaget for de tegnede aktier med tillæg af renter som følge af den omstændighed, at aftalen om tegning af aktier er blevet erklæret ugyldig med tilbagevirkende kraft (ex tunc) i forbindelse med søgsmål, der er anlagt efter afviklingen af instituttet?«
Om anmodningen om genåbning af retsforhandlingernes mundtlige del
Efter generaladvokatens fremsættelse af forslaget til afgørelse den 2. december 2021 har J.A.C. og M.C.P.R. ved procesdokument indleveret til Domstolens Justitskontor den 5. april 2022 anmodet om genåbning af retsforhandlingernes mundtlige del i henhold til artikel 83 i Domstolens procesreglement.
Til støtte for deres anmodning har J.A.C. og M.C.P.R. givet udtryk for, at de er uenige i generaladvokatens forslag til afgørelse. De har navnlig gjort gældende, at forslaget indeholder erklæringer, som er i strid med praksis fra Tribunal Supremo (øverste domstol, Spanien), og de har kritiseret den foreslåede fortolkning af direktiv 2014/59.
Domstolen kan i overensstemmelse med procesreglementets artikel 83 ganske vist til enhver tid, efter at have hørt generaladvokaten, ved kendelse bestemme, at retsforhandlingernes mundtlige del skal åbnes eller genåbnes, navnlig hvis den finder, at sagen er utilstrækkeligt oplyst, eller såfremt en part er fremkommet med nye oplysninger vedrørende sagens faktiske omstændigheder, som er af afgørende betydning for Domstolens afgørelse, eller såfremt sagen bør afgøres på grundlag af et argument, som ikke har været drøftet af parterne eller de berørte, som er omfattet af artikel 23 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol (jf. i denne retning dom af 6.10.2021, Sumal,
C-882/19
,
EU:C:2021:800
, præmis
).
Indholdet af generaladvokatens forslag til afgørelse kan dog ikke som sådan udgøre en sådan ny oplysning, hvis påberåbelse vil gøre det muligt for parterne at besvare det nævnte forslag til afgørelse. I denne henseende har Domstolen haft lejlighed til at fastslå, at generaladvokaten i overensstemmelse med artikel 252 TEUF har til opgave fuldstændig upartisk og uafhængigt offentligt at fremsætte begrundede forslag til afgørelse af de sager, som i overensstemmelse med statutten for Den Europæiske Unions Domstol kræver den pågældendes medvirken, med henblik på at bistå Domstolen i udførelsen af dens opgave, som er overholdelse af lov og ret ved fortolkningen og anvendelsen af traktaterne. Der er derfor ikke tale om en udtalelse rettet til dommere eller parterne, som hidrører fra en myndighed uden for Domstolen, men om en selvstændig og begrundet udtalelse, som fremsættes offentligt af et medlem af selv samme institution. På denne baggrund kan generaladvokatens forslag til afgørelse ikke drøftes af parterne (jf. i denne retning dom af 6.10.2021, Sumal,
C-882/19
,
EU:C:2021:800
, præmis
).
I det foreliggende tilfælde har Domstolen efter at have hørt generaladvokaten konstateret, at de af J.A.C. og M.C.P.R. fremførte forhold ikke indeholder nye oplysninger, som er af afgørende betydning for den afgørelse, som den skal træffe i den foreliggende sag, og at denne sag ikke skal afgøres på grundlag af et argument, som ikke har været drøftet af parterne eller de berørte. Domstolen råder over alle de nødvendige oplysninger og er tilstrækkeligt oplyst til at kunne træffe afgørelse. Domstolen finder herefter, at det er ufornødent at genåbne retsforhandlingernes mundtlige del.
Om de præjudicielle spørgsmål
Med sine to spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 34, stk. 1, litra a), i direktiv 2014/59, sammenholdt med direktivets artikel 53, stk. 1 og 3, og artikel 60, stk. 2, første afsnit, litra b) og c), skal fortolkes således, at efter en fuldstændig nedskrivning af aktiekapitalen i et kreditinstitut eller investeringsselskab under afvikling er disse bestemmelser til hinder for, at de personer, der inden for rammerne af et offentligt tegningstilbud udskrevet af dette institut eller dette selskab har erhvervet aktier inden indledningen af en sådan afviklingsprocedure, anlægger et erstatningssøgsmål mod instituttet eller selskabet eller mod den enhed, der har efterfulgt dette institut eller selskab, som følge af oplysningerne i prospektet – såsom det i artikel 6 i direktiv 2003/71 fastsatte erstatningssøgsmål – eller på grundlag af national ret anlægger et søgsmål, hvori der nedlægges påstand om, at aftalen om tegning af disse aktier erklæres ugyldig, og som – henset til sin tilbagevirkende kraft – fører til tilbagebetaling af disse aktiers modværdi med tillæg af renter fra datoen for aftalens indgåelse.
Det skal indledningsvis bemærkes, at artikel 34, stk. 1, litra a) og b), i direktiv 2014/59 fastsætter princippet om, at det er aktionærerne, og derefter kreditorerne, i et kreditinstitut eller et investeringsselskab, der er under afvikling, som forud for andre skal bære de tab, der er lidt som følge af anvendelsen af denne afviklingsprocedure.
Når der i forbindelse med afviklingen anvendes en bail-in som omhandlet i artikel 2, stk. 1, nr. 57), i direktiv 2014/59, bestemmer direktivets artikel 53, stk. 1, at den ved denne bail-in muliggjorte nedbringelse af kapitalen, konvertering eller opsigelse er bindende med øjeblikkelig virkning for de berørte aktionærer og kreditorer. Som fastsat i det nævnte direktivs artikel 53, stk. 3, forholder det sig således, at når en afviklingsmyndighed nedsætter hovedstolen af et passiv eller det udestående beløb, der skal erlægges i forhold til et passiv, til nul, behandles enhver forpligtelse eller ethvert krav hidrørende herfra, som ikke er opstået på afviklingstidspunktet, som værende afviklet i alle henseender, og det kreditinstitut eller investeringsselskab, der er under afvikling, eller en efterfølgende enhed skal ikke erlægge bevis herfor i nogen efterfølgende likvidation.
Artikel 60 i direktiv 2014/59, der vedrører nedskrivning eller konvertering af kapitalinstrumenter, præciserer i stk. 2, første afsnit, litra b), at der ikke længere er nogen forpligtelse over for ejeren af det kapitalinstrument, som er blevet nedskrevet i medfør af afviklingsafgørelsen, undtagen for enhver forpligtelse, som allerede fandtes, og enhver forpligtelse til skadeserstatning, som kan opstå som følge af en påklage vedrørende lovligheden af udøvelsen af nedskrivningsbeføjelsen. Tilsvarende fremgår det af direktivets artikel 60, stk. 2, første afsnit, litra c), at der principielt ikke betales nogen kompensation til ejerne af de relevante kapitalinstrumenter.
Disse bestemmelser skal bl.a. fortolkes i lyset af 49. betragtning til direktiv 2014/59, hvori det er anført, at afviklingsinstrumenterne med henblik på at omfatte ekstreme hastetilfælde kun bør anvendes på kreditinstitutter og investeringsselskaber, som er nødlidende eller forventeligt nødlidende, og kun når det er nødvendigt for at forfølge målet om finansiel stabilitet i samfundets interesse. En sådan procedure bør således anvendes, når det pågældende kreditinstitut eller investeringsselskab ikke kan likvideres ved almindelig insolvensbehandling uden at destabilisere det finansielle system. Afviklingsproceduren har, som anført i 45. betragtning til det nævnte direktiv, til formål at mindske moralsk hasard i den finansielle sektor ved først og fremmest at lade de tab, der er lidt som følge af likvidationen af et kreditinstitut eller et investeringsselskab, bæres af aktionærerne, således at det undgås, at denne likvidation belaster offentlige midler og er til skade for beskyttelsen af indskydere.
Domstolen har desuden fastslået, at formål bestående i at sikre stabiliteten i bank- og finanssystemet og i at undgå en systemisk risiko udgør formål af almen interesse, der forfølges af Unionen (dom af 16.7.2020, Adusbef m.fl.,
C-686/18
,
EU:C:2020:567
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Selv om det klart er af almen interesse at sikre en stærk og konsekvent beskyttelse af investorerne inden for EU, kan denne interesse således ikke i alle tilfælde anses for at gå forud for den almene interesse i at sikre det finansielle systems stabilitet (dom af 19.7.2016, Kotnik m.fl.,
C-526/14
,
EU:C:2016:570
, præmis
, og af 8.11.2016, Dowling m.fl.,
C-41/15
,
EU:C:2016:836
, præmis
).
Direktiv 2014/59 foreskriver således, at der i en ekstraordinær økonomisk sammenhæng og med henblik på at sikre medlemsstaternes finansielle stabilitet skal anvendes en procedure, som bl.a. kan påvirke rettighederne for et kreditinstituts eller et investeringsselskabs aktionærer og kreditorer, ved at indføre en insolvensordning, der fraviger de almindelige regler om insolvensbehandling, idet det kun er tilladt at gennemføre proceduren under ekstraordinære omstændigheder, og idet proceduren skal være begrundet i en mere tungtvejende offentlig interesse. Denne ordnings karakter af undtagelse indebærer, at anvendelsen af andre EU-retlige bestemmelser kan undlades, når disse kan fratage afviklingsproceduren dens effektive virkning eller hindre gennemførelsen heraf.
I denne henseende præciseres det i 120. betragtning til direktiv 2014/59, at de undtagelser fra de ufravigelige regler om beskyttelse af aktionærer og kreditorer i institutter, som falder ind under anvendelsesområdet for Unionens selskabsdirektiver – hvilke undtagelser er fastsat i direktivet og kan være til hinder for de kompetente myndigheders effektive indsats og anvendelse af afviklingsværktøjer og ‑beføjelser – ikke blot bør være passende, men også defineres klart og snævert for at sikre størst mulig retssikkerhed for de berørte parter.
Direktiv 2003/71 havde, som det bl.a. fremgår af 18. betragtning hertil, til formål at beskytte investorerne på det tidspunkt, hvor de beslutter at købe værdipapirer i et kreditinstitut eller et investeringsselskab. For så vidt som et prospekt om salg af værdipapirer skal indeholde komplette, pålidelige og let tilgængelige oplysninger om disse værdipapirer, gør udstedelsen af dette prospekt det muligt at styrke offentlighedens tillid til værdipapirerne og bidrager således til at sikre, at værdipapirmarkederne fungerer tilfredsstillende, og til at fremme udviklingen af disse, idet det undgås, at de bringes i fare af uregelmæssigheder (jf. i denne retning dom af 17.9.2014, Almer Beheer og Daedalus Holding,
C-441/12
,
EU:C:2014:2226
, præmis
).
Dette direktiv henhører derfor materielt under »Unionens selskabsdirektiver« som omhandlet i 120. betragtning til direktiv 2014/59. Sidstnævnte direktiv gør det muligt at fravige EU-retlige bestemmelser såsom bestemmelserne i direktiv 2003/71, forudsat at anvendelsen heraf kan fratage gennemførelsen af en afviklingsprocedure sin effektive virkning eller hindre denne, selv om disse bestemmelser ikke udtrykkeligt er nævnt i direktiv 2014/59 som værende omfattet af de i direktivet fastsatte undtagelser.
Hvad særligt angår det i artikel 6 i direktiv 2003/71 fastsatte erstatningssøgsmål som følge af oplysningerne i værdipapirsalgsprospektet falder dette søgsmål, således som generaladvokaten har anført i punkt 53 i forslaget til afgørelse, ind under kategorien forpligtelser eller krav, der anses for at være afviklet i alle henseender, hvis de ikke er opstået på afviklingstidspunktet, og de kan derfor ikke gøres gældende over for kreditinstituttet eller investeringsselskabet under afvikling eller over for den enhed, der efterfulgte det, således som det fremgår af selve ordlyden af artikel 53, stk. 3, i direktiv 2014/59 og implicit af dette direktivs artikel 60, stk. 2, første afsnit.
Det samme gør sig gældende for så vidt angår et søgsmål, hvori der nedlægges påstand om, at en aftale om tegning af aktier erklæres ugyldig, og som anlægges mod det kreditinstitut eller investeringsselskab, der har udstedt prospektet, eller mod den enhed, som har efterfulgt kreditinstituttet eller investeringsselskabet, efter gennemførelsen af afviklingsproceduren.
Såvel et erstatningssøgsmål som et ugyldighedssøgsmål indebærer nemlig, at det kræves, at det kreditinstitut eller investeringsselskab, der er under afvikling, eller disse enheders efterfølgere skal udbetale erstatning til aktionærerne for de tab, der er lidt som følge af en afviklingsmyndigheds udøvelse af beføjelsen til nedskrivning og konvertering af passiverne i dette institut eller selskab, eller at det kræves, at de foretager en fuldstændig tilbagebetaling af de beløb, der er blevet investeret i forbindelse med tegningen af aktier, og som er blevet nedskrevet som følge af denne afviklingsprocedure. Sådanne søgsmål ville nemlig rejse tvivl om hele den værdiansættelse, som afviklingsafgørelsen er baseret på, eftersom kapitalsammensætningen er en del af denne værdiansættelses objektive oplysninger. Således som generaladvokaten har anført i punkt 82 og 95 i forslaget til afgørelse, ville selve afviklingsproceduren og de mål, der forfølges med direktiv 2014/59, derfor blive bragt i fare.
Henset til det ovenstående udelukker gennemførelsen af artikel 34, stk. 1, litra a), artikel 53, stk. 1 og 3, samt artikel 60, stk. 2, første afsnit, litra b) og c), i direktiv 2014/59, at der efter vedtagelsen af afviklingsafgørelsen på grundlag af disse bestemmelser anlægges et erstatningssøgsmål som fastsat i artikel 6 i direktiv 2003/71 eller et i national ret fastsat søgsmål med påstand om, at aftalen om tegning af aktier erklæres ugyldig, mod det kreditinstitut eller investeringsselskab, der udstedte prospektet, eller mod den enhed, som har efterfulgt dette institut eller selskab.
Denne konstatering drages ikke i tvivl af dom af 19. december 2013, Hirmann (
C-174/12
,
EU:C:2013:856
, præmis
og
), hvori Domstolen bl.a. fastslog, at bestemmelserne i Rådets andet direktiv 77/91/EØF af 13. december 1976 om samordning af de garantier, der kræves i medlemsstaterne af de i artikel [54, stk. 2, TEUF] nævnte selskaber til beskyttelse af såvel selskabsdeltagernes som tredjemands interesser, for så vidt angår stiftelsen af aktieselskabet samt bevarelsen af og ændringer i dets kapital, med det formål at gøre disse garantier lige byrdefulde (
EFT 1977, L 26, s. 1
) – hvilke bestemmelser har til formål at sikre bevarelsen af aktieselskabers selskabskapital og en lige behandling af aktionærerne – ikke er til hinder for en national foranstaltning til gennemførelse af direktiv 2003/71, der dels fastsætter det udstedende selskabs ansvar for udbredelse af urigtige oplysninger, dels som følge af dette ansvar pålægger det nævnte selskab at godtgøre erhververen et beløb svarende til købsprisen for aktierne og til at tage dem tilbage.
Den sag, som gav anledning til den nævnte dom, vedrørte således EU-selskabsdirektiver, hvis anvendelse i videst muligt omfang skal forliges, mens den foreliggende hovedsag vedrører anvendelsen af direktiv 2014/59, der, som fastslået i denne doms præmis 36 og 37, har indført en ordning, der fraviger privatrettens regler for insolvensbehandling, som henhører under privatrettens regler for selskaber, med henblik på at varetage den almene interesse i at sikre det finansielle systems stabilitet.
Det skal endvidere bemærkes, at hverken den ejendomsret, der er fastsat i artikel 17 i chartret om grundlæggende rettigheder, eller den i chartrets artikel 47 sikrede ret til domstolsbeskyttelse er absolutte rettigheder (jf. i denne retning for så vidt angår ejendomsretten dom af 13.6.2017, Florescu m.fl.,
C-258/14
,
EU:C:2017:448
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og for så vidt angår retten til en effektiv domstolsbeskyttelse dom af 19.12.2019, Deutsche Umwelthilfe,
C-752/18
,
EU:C:2019:1114
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I denne henseende skal det bemærkes, at direktiv 2014/59 ligeledes fastsætter en beskyttelsesmekanisme for aktionærerne og kreditorerne i et kreditinstitut eller et investeringsselskab under afvikling. I henhold til dette direktivs artikel 73, litra b) – hvortil direktivets artikel 34, stk. 1, litra g), henviser – har aktionærerne og kreditorerne under denne afviklingsprocedure ret til en tilbagebetaling eller godtgørelse af deres fordringer, som ikke er mindre end den, som de skønsmæssigt ville have opnået, hvis hele det pågældende institut eller selskab var blevet likvideret ved almindelig insolvensbehandling.
Direktivets artikel 74, sammenholdt med 51. betragtning hertil, bestemmer således, at der ved vurderingen af, hvorvidt aktionærer og kreditorer ville have modtaget en bedre behandling, hvis det pågældende kreditinstitut eller investeringsselskab havde været underlagt almindelig insolvensbehandling, skal foretages en efterfølgende sammenligning af den faktiske behandling af aktionærerne og kreditorerne og den behandling, de ville have modtaget ved almindelig insolvensbehandling. Med henblik herpå skal medlemsstaterne sikre, at en uvildig person foretager en værdiansættelse snarest muligt efter afviklingshandlingen. En sådan sammenligning kan anfægtes uafhængigt af afgørelsen om at gennemføre en afvikling.
Artikel 75 i direktiv 2014/59 præciserer, at hvis det i forbindelse med en afviklingsprocedure konstateres, at aktionærerne og kreditorerne har modtaget mindre i betaling eller erstatning for deres fordringer, end de ville have modtaget under almindelig insolvensbehandling, er de berettigede til betaling af forskellen. Som generaladvokaten har anført i punkt 105 i forslaget til afgørelse, er det således kun betalingen af forskellen mellem tabene som følge af afviklingen og de tab, der ville være lidt i forbindelse med en almindelig likvidation, der er garanteret.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 34, stk. 1, litra a), i direktiv 2014/59, sammenholdt med direktivets artikel 53, stk. 1 og 3, og artikel 60, stk. 2, første afsnit, litra b) og c), skal fortolkes således, at efter en fuldstændig nedskrivning af aktiekapitalen i et kreditinstitut eller investeringsselskab under afvikling er disse bestemmelser til hinder for, at de personer, der inden for rammerne af et offentligt tegningstilbud udbudt af dette institut eller dette selskab har erhvervet aktier inden indledningen af en sådan afviklingsprocedure, anlægger et erstatningssøgsmål mod instituttet eller selskabet eller mod den enhed, der har efterfulgt dette institut eller selskab, som følge af oplysningerne i prospektet – såsom det i artikel 6 i direktiv 2003/71 fastsatte erstatningssøgsmål – eller anlægger et søgsmål, hvori der nedlægges påstand om, at aftalen om tegning af disse aktier erklæres ugyldig, og som – henset til sin tilbagevirkende kraft – fører til tilbagebetaling af disse aktiers modværdi med tillæg af renter fra datoen for aftalens indgåelse.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:

Artikel 34, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU af 15. maj 2014 om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af Rådets direktiv 82/891/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/24/EF, 2002/47/EF, 2004/25/EF, 2005/56/EF, 2007/36/EF, 2011/35/EU, 2012/30/EU og 2013/36/EU samt forordning (EU) nr. 1093/2010 og (EU) nr. 648/2012, sammenholdt med direktivets artikel 53, stk. 1 og 3, og artikel 60, stk. 2, første afsnit, litra b) og c), skal fortolkes således, at efter en fuldstændig nedskrivning af aktiekapitalen i et kreditinstitut eller investeringsselskab under afvikling er disse bestemmelser til hinder for, at de personer, der inden for rammerne af et offentligt tegningstilbud udbudt af dette institut eller dette selskab har erhvervet aktier inden indledningen af en sådan afviklingsprocedure, anlægger et erstatningssøgsmål mod instituttet eller selskabet eller mod den enhed, der har efterfulgt dette institut eller selskab, som følge af oplysningerne i prospektet – såsom det erstatningssøgsmål, der er fastsat i artikel 6 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/71/EF af 4. november 2003 om det prospekt, der skal offentliggøres, når værdipapirer udbydes til offentligheden eller optages til handel, og om ændring af direktiv 2001/34/EF, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/11/EF af 11. marts 2008 – eller anlægger et søgsmål, hvori der nedlægges påstand om, at aftalen om tegning af disse aktier erklæres ugyldig, og som – henset til sin tilbagevirkende kraft – fører til tilbagebetaling af disse aktiers modværdi med tillæg af renter fra datoen for aftalens indgåelse.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: spansk.