CELEX: 62016CJ0218
Begäran om förhandsavgörande
Område med frihet, säkerhet och rättvisa
Förordning (EU) nr 650/2012
Arv och europeiskt arvsintyg
Tillämpningsområde
Fast egendom belägen i en medlemsstat där vindikationslegat (legatum per vindicationem) är okänt
Beslut att inte erkänna de sakrättsliga verkningarna av ett sådant legat

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 1.2 k och l samt artikel 31 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 650/2012 av den 4 juli 2012 om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg (
EUT L 201, 2012, s. 107
).
Begäran har framställts i ett förfarande som inletts av Aleksandra Kubicka vid notarius publicus i Słubice (Polen) i syfte att upprätta ett officiellt testamente innehållande ett vindikationslegat.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Skälen 7, 8, 15, 18, 19 och 37 i förordning nr 650/2012 har följande lydelse:
”(7)
En välfungerande inre marknad bör underlättas genom att man undanröjer hindren för fri rörlighet för de personer som för närvarande har svårt att hävda sina rättigheter vid arv med gränsöverskridande verkan. I det europeiska området för rättvisa bör medborgarna kunna utforma sina arvsrättsliga förhållanden i förväg. Det är också viktigt att på ett effektivt sätt skydda rättigheterna för arvingar, testamentstagare, övriga till den avlidne närstående personer och borgenärer.
(8)
För att uppnå dessa mål bör denna förordning sammanföra bestämmelserna om behörighet, tillämplig lag och erkännande eller, i tillämpliga fall, godkännande, verkställbarhet och verkställighet av domar, officiella handlingar och förlikningar inför domstol samt om inrättande av ett europeiskt arvsintyg.
…
(15)
Denna förordning bör medge uppkomst eller överlåtelse genom arv av en rättighet i fast eller lös egendom i enlighet med den lag som är tillämplig på arvet. Den bör dock inte inverka på det begränsade antal (
numerus clausus
) sakrätter som finns i vissa medlemsstaters nationella lagstiftning. En medlemsstat bör inte vara skyldig att erkänna en sakrätt avseende egendom i den medlemsstaten om denna sakrätt inte är känd inom medlemsstatens rättsordning.
…
(18)
De krav som ställs vid registrering i ett register av en rättighet i fast eller lös egendom bör undantas från denna förordnings tillämpningsområde. Det bör därför vara lagen i den medlemsstat där registret förs (för fast egendom lagen där egendomen är belägen (
lex rei sitae
)) som avgör de rättsliga villkoren och förfarandet för registreringen och vilka myndigheter, såsom myndigheter med ansvar för fastighetsregister eller notarier, som ansvarar för att kontrollera att alla krav har uppfyllts och att de handlingar som uppvisats är tillräckliga eller innehåller de uppgifter som krävs. Myndigheterna får särskilt kontrollera att den avlidnes rätt till den arvsegendom som anges i den handling som uppvisas för registrering är en rättighet som har registrerats i registret eller som på annat sätt bevisas i enlighet med lagstiftningen i den medlemsstat där registret förs. För att undvika duplicering av handlingar bör registeransvariga myndigheter godkänna handlingar som har upprättats av behöriga myndigheter i en annan medlemsstat och vilkas rörlighet föreskrivs i denna förordning. I synnerhet bör det europeiska arvsintyg som utfärdas enligt denna förordning utgöra en giltig handling för registrering av arvsegendomen i ett register i en medlemsstat. Detta bör dock inte innebära att de myndigheter som är involverade i registreringen inte kan uppmana den person som ansöker om registrering att lämna sådana ytterligare uppgifter eller handlingar som krävs enligt lagen i den medlemsstat där registret förs, till exempel information eller handlingar gällande betalning av skatt. Den behöriga myndigheten får meddela den person som ansöker om registrering hur den information eller de handlingar som saknas kan lämnas.
(19)
Verkningarna av registreringen av en rättighet i ett register bör också undantas från denna förordnings tillämpningsområde. Det bör därför vara lagen i den medlemsstat där registret förs som avgör huruvida registreringen exempelvis har en fastställande eller konstitutiv verkan. Om det exempelvis för att förvärva en rättighet krävs registrering enligt lagen i den medlemsstat där registret förs – för att registrens erga omnes-verkan ska uppnås eller för att skydda förlikningar inför domstol – bör tidpunkten för detta förvärv regleras av lagen i den medlemsstaten.
…
(37)
För att medborgarna ska kunna utnyttja den inre marknadens fördelar utan att äventyra rättssäkerheten bör den här förordningen ge dem möjlighet att förutse vilken lag som ska tillämpas på deras arv. Harmoniserade lagvalsregler bör införas för att sinsemellan oförenliga beslut ska kunna undvikas. Huvudregeln bör vara att arvet ska regleras av en förutsebar lag med nära anknytning till arvlåtarens situation. Av rättssäkerhetsskäl och för att undvika att arvet splittras bör den lagen styra arvet i dess helhet, dvs. all egendom som utgör kvarlåtenskap, oavsett tillgångarnas natur och oavsett om tillgångarna befinner sig i en annan medlemsstat eller i en tredjestat.”
Artikel 1 i förordningen har följande lydelse:
”1.   Denna förordning är tillämplig på arv efter avliden. Den ska inte tillämpas på skattefrågor, tullfrågor eller förvaltningsrättsliga frågor.
2.   Denna förordning är inte tillämplig på
…
k)
frågor som rör karaktären hos sakrätter, och
l)
registrering i ett register över rättigheter i fast eller lös egendom, inbegripet de rättsliga kraven för en sådan registrering, och verkningarna av en registrering eller utebliven registrering av sådana rättigheter i ett register.”
Med ”arv” i denna förordning avses enligt definitionen i artikel 3.1 a ”arv efter avliden som omfattar alla former av överföring av tillgångar, rättigheter och skyldigheter efter dödsfall, oavsett om det rör sig om ett testamentariskt förordnande om kvarlåtenskap eller om arv enligt den legala arvsordningen”.
Artikel 22 i förordning nr 650/2012 har rubriken ”Lagval”. I punkt 1 första stycket föreskrivs följande:
”En person får låta rätten till sitt arv i dess helhet styras av lagen i den stat där personen är medborgare vid tidpunkten för sitt val eller vid sin död.”
Artikel 23 i förordningen har rubriken ”Den tillämpliga lagens räckvidd”. I punkterna 1, 2 b och 2 e föreskrivs följande:
”1.   Den lag som anvisas enligt artikel 21 eller 22 ska styra arvet i dess helhet.
2.   Den lagen ska i synnerhet reglera
…
b)
fastställandet av förmånstagarna, deras respektive andelar samt de förpliktelser som de kan komma att åläggas enligt den avlidnes sista vilja samt fastställandet av övriga arvsrätter, inbegripet efterlevande makes, makas eller partner arvsrätt,
…
e)
överföring av de tillgångar, rättigheter och förpliktelser som utgör kvarlåtenskapen till arvingar och eventuella testamentstagare, däribland villkor för och rättsverkningar av accept av eller avstående från arv eller legat.”
I artikel 31 i förordningen, med rubriken ”Anpassning av sakrätter”, föreskrivs följande:
”Om en person åberopar en sakrätt som vederbörande har rätt till enligt den lag som är tillämplig på arvet och denna sakrätt är okänd i lagen i den medlemsstat där rätten åberopas, ska denna sakrätt, om det är nödvändigt och i möjligaste mån, anpassas till den närmast likvärdiga sakrätten enligt den statens lagstiftning med beaktande av de syften och intressen som den specifika sakrätten motiveras av och av den verkan den har.”
Kapitel VI i förordning nr 650/2012, med rubriken ”Europeiskt arvsintyg” innehåller artiklarna 62–73. I artikel 62 föreskrivs följande:
”1.   Genom denna förordning inrättas ett europeiskt arvsintyg (nedan kallat
arvsintyget
) som ska utfärdas för användning i en annan medlemsstat och ha de verkningar som förtecknas i artikel 69.
2.   Det ska inte vara obligatoriskt att använda ett arvsintyg.
3.   Arvsintyget ska inte ersätta nationella dokument som används för liknande ändamål i medlemsstaterna. När det har utfärdats för användning i en annan medlemsstat ska arvsintyget emellertid även ha de verkningar som förtecknas i artikel 69 i den medlemsstat vars myndigheter utfärdade det i enlighet med detta kapitel.”
Artikel 63 i förordning nr 650/2012 har rubriken ”Arvsintygets syfte”. I punkterna 1 och 2 föreskrivs följande:
”1.   Arvsintyget ska användas av arvingar, testamentstagare som har direkta rättigheter i arvet … som i en annan medlemsstat behöver åberopa sin ställning eller utöva sina rättigheter som arvingar eller testamentstagare …
2.   Arvsintyget får i synnerhet användas för att visa en eller flera av följande omständigheter:
a)
Ställningen och/eller rättigheterna för varje arvinge eller i förekommande fall varje testamentstagare som anges i arvsintyget liksom deras respektive arvslott.
b)
Tilldelning av en specifik tillgång eller specifika tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen till arvinge eller i förekommande fall testamentstagare som anges i arvsintyget.
…”
Artikel 68 i förordningen, som reglerar arvsintygets innehåll, har följande lydelse:
”Arvsintyget ska innehålla följande information i den utsträckning som behövs för det ändamål som arvsintyget utfärdas för:
…
m)
En förteckning över rättigheterna och/eller tillgångarna för varje testamentstagare.
…”
Artikel 69 i samma förordning, som har rubriken ”Arvsintygets rättsverkningar”, har följande lydelse:
”1.   Arvsintyget ska ha rättsverkningar i alla medlemsstater utan att det krävs något särskilt förfarande.
2.   Det ska antas att arvsintyget på ett korrekt sätt visar omständigheter som har fastställts enligt den lag som är tillämplig på arvet eller enligt annan lag som är tillämplig på vissa delar av det. Den person som i arvsintyget anges som arvinge, testamentstagare, … ska antas ha den ställning som anges i arvsintyget och/eller vara innehavare av de rättigheter eller befogenheter som anges i arvsintyget utan några andra villkor för och/eller inskränkningar i dessa rättigheter eller befogenheter än de som anges i arvsintyget.
…
5.   Arvsintyget ska utgöra en giltig handling för registrering av arvsegendomen, i det relevanta registret i en medlemsstat utan att det påverkar tillämpningen av artikel 1.2 k och 1.2 l.”
Polsk rätt
Civillagen
I artikel 981 § 1 i civillagen (Kodeks Cywilny) föreskrivs följande:
”I ett testamente som upprättats inför notarius publicus får testatorn besluta att den angivna personen ska förvärva den egendom som omfattas av legatet vid tidpunkten för dödsfallet (vindikationslegat).”
Enligt artikel 981 § 2 punkt 2 kan ett sådant legat bestå av en andel av en fastighet, vilken innehas med äganderätt och kan överlåtas.
Artikel 968 i civillagen avser ”damnationslegat”, vilket testatorn kan förordna om i ett testamente som upprättats i varje tillåten form, inbegripet i ett egenhändigt skrivet testamente. För denna typ av legat har arvingen en skyldighet att överföra rätten till egendomen till testamentstagaren, varvid den sistnämnde även har rätt att kräva verkställighet av legatet.
Lag om notarius publicus
Enligt artikel 81 i Prawo o notariacie (lag om notarius publicus) av den 14 februari 1991 (Dz. U. nr 22, position 91), i dess lydelse enligt lag av den 13 december 2013 (Dz. U. från 2014, position 164) (nedan kallad lag om notarius publicus), har notarius publicus en skyldighet att inte tillhandahålla notarius publicus-tjänster i strid med lagen.
I artikel 83 § 2 i lagen om notarius publicus föreskrivs att beslut att inte tillhandahålla notarius publicus-tjänster ska prövas om den person till vilken beslutet riktar sig framför klagomål mot beslutet. Klagomålet ska först omprövas av beslutsfattande notarius publicus som, om det är välgrundat, kan efterkomma klagomålet och tillhandahålla tjänsten. För det fall att notarius publicus avslår klagomålet ska det prövas av Sąd Okręgowy (regional domstol, Polen) på den ort där notarius publicus är etablerad.
Bakgrund till tvisten och tolkningsfrågan
Aleksandra Kubicka är polsk medborgare och bosatt i Frankfurt an der Oder (Tyskland). Hon är gift med en tysk medborgare och de har tillsammans två minderåriga barn. Makarna äger var och en hälften av en fastighet i Frankfurt an der Oder, vilken också utgör deras familjebostad. I syfte att få ett testamente upprättat vände sig Aleksandra Kubicka till notarius publicus i Słubice (Polen).
Aleksandra Kubicka önskade i testamentet förordna om ett vindikationslegat, vilket är möjligt enligt polsk rätt, avseende hennes andel av den gemensamma fastigheten i Frankfurt an der Oder till förmån för maken. Avseende övrig kvarlåtenskap önskade hon att den lagstadgade arvsordningen skulle gälla, vilken innebär att hennes kvarlåtenskap ska delas lika mellan maken och barnen.
Aleksandra Kubicka ville uttryckligen undvika att använda ett vanligt legat (damnationslegat) enligt artikel 968 i civillagen, eftersom det skulle medföra svårigheter rörande såväl de minderåriga barnens ombud, då dessa utgör arvingar, som ytterligare kostnader.
Den 4 november 2015 beslutade biträdande notarius publicus att inte upprätta ett testamente med det vindikationslegat som begärts av Aleksandra Kubicka, på grund av att upprättandet av ett testamente innehållande ett sådant legat strider mot tysk lagstiftning och rättspraxis rörande sakrätt och registrering i fastighetsregistret, vilket skulle beaktas enligt artikel 1.2 k och l samt artikel 31 i förordning nr 650/2012, och att en sådan rättsakt följaktligen är rättsstridig.
Den biträdande notarien angav vidare att det endast är möjligt att registrera legatet i fastighetsregistret i Tyskland med stöd av en handling upprättad av notarius publicus innehållande ett avtal om överföring av äganderätten till fastigheten från arvingarna till legatarien. Utländska vindikationslegat betraktas som damnationslegat i Tyskland genom så kallad anpassning enligt artikel 31 i förordning nr 650/2012. Denna tolkning följer av förarbetena till den tyska lag som ändrar inhemsk rätt i enlighet med bestämmelserna i förordning nr 650/2012 (Internationales Erbrechtsverfahrensgesetz (lag om förfarandet för internationella arvsrättsfrågor) av den 29 juni 2015 (BGBl. I, s. 1042)).
Den 16 november 2015 ingav Aleksandra Kubicka ett klagomål till berörd notarius publicus enligt artikel 83 i lag om notarius publicus angående beslutet att inte upprätta ett testamente med nämnda vindikationslegat. Hon gjorde gällande att bestämmelserna i förordning nr 650/2012 skulle ges en självständig tolkning och att det inte finns någon bestämmelse i förordningen som motiverar att successionsrätten inskränks på ett sådant sätt att den sakrättsliga verkan av vindikationslegat inte erkänns.
Eftersom Aleksandra Kubickas klagomål till notarius publicus inte ledde till någon ändring, väckte hon talan vid Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (regional domstol i Gorzów Wielkopolski, Polen).
Den hänskjutande domstolen anser att enligt artikel 23.2 b och e samt artikel 68 m i förordning nr 650/2012 omfattas vindikationslegat av tillämpningsområdet för successionsrätten, men vill få utrett i vilken mån den lag som är tillämplig på orten där den egendom som legatet avser är belägen kan medföra en begränsning av den sakrättsliga verkan av ett vindikationslegat enligt den lag som valts för arvet.
Eftersom ”frågor som rör karaktären hos sakrätter” enligt artikel 1.2 k i förordning nr 650/2012 inte omfattas av förordningens tillämpningsområde, kan vindikationslegatet enligt den lag som är tillämplig på arvet inte kan skapa en sakrätt som är okänd enligt
lex rei sitae
för legatet. Det måste emellertid fastställas huruvida denna bestämmelse även utesluter möjliga grunder för sakrättsliga förvärv från förordningens tillämpningsområde. Den hänskjutande domstolen anser att frågan huruvida det sker ett sakrättsligt förvärv genom ett vindikationslegat enbart regleras av den lag som är tillämplig på arvet. Polsk doktrin på detta område intar samma ståndpunkt, medan det i förarbetena till lag om internationella arvsrättsfrågor och om ändring av bestämmelserna om arvscertifikat samt andra bestämmelser (Gesetzesentwurf der Bundesregierung, BT-Drs. 17/5451 av den 4 mars 2015) angavs att det inte var obligatoriskt i samband med förordning nr 650/2012 att tysk rätt ska erkänna vindikationslegat på grundval av ett testamente som upprättats enligt lagstiftningen i en annan medlemsstat.
Den hänskjutande domstolen har hänvisat till artikel 1.2 l i förordningen och vill även få klarhet i huruvida den lag som är tillämplig på register av rättigheter i fast eller lös egendom kan inverka på de arvsrättsliga följderna av legatet. Denna domstol har närmare angett att även om legatet anses ha sakrättsliga verkningar i arvsrättsligt hänseende, reglerar lagen i den medlemsstat där ett sådant register förs endast sättet att bevisa verkningarna av det arvsrättsliga förvärvet och kan inte påverka förvärvet som sådant.
Den hänskjutande domstolen anser följaktligen att tolkningen av artikel 31 i förordning nr 650/2012 även beror på i vilken omfattning den medlemsstat där egendomen är belägen kan ifrågasätta de sakrättsliga verkningarna av legatet som förordnats enligt den lag som valts och som är tillämplig på arvet. Denna domstol anser att tillämpningen av artikel 31 under de aktuella omständigheterna är beroende av huruvida medlemsstaterna har en sådan möjlighet.
Under dessa omständigheter beslutade Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (regional domstol i Gorzów Wielkopolski, Polen) att förklara målet vilande och att ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Ska artikel 1.2 k och l samt artikel 31 i förordning [nr 650/2012] tolkas så, att de gör det möjligt att vägra att erkänna de sakrättsliga verkningarna av ett vindikationslegat (
legatum per vindicationem
), som förordnats enligt den lag som är tillämplig på arvet, när legatet avser äganderätt till en fastighet som är belägen i en medlemsstat, vars lagstiftning inte innehåller några bestämmelser om legat som har direkta sakrättsliga verkningar?”
Tolkningsfrågan
Upptagande till sakprövning
Den tyska och den ungerska regeringen har gjort gällande att tolkningsfrågan inte kan tas upp till sakprövning, eftersom den är hypotetisk.
Det framgår av fast rättspraxis att det förfarande som har införts genom artikel 267 FEUF utgör ett medel för samarbete mellan EU-domstolen och de nationella domstolarna, enligt vilket det åligger de sistnämnda att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i varje enskilt mål bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till domstolen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 april 2014, Weber,
C‑438/12
,
EU:C:2014:212
, punkt
, och dom av den 2 mars 2017, Pérez Retamero,
C‑97/16
,
EU:C:2017:158
, punkt
och där angiven rättspraxis).
En tolkningsfråga som har hänskjutits av en nationell domstol kan emellertid bara avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet eller då frågorna är hypotetiska eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den (se, bland annat, dom av den 3 april 2014, Weber,
C‑438/12
,
EU:C:2014:212
, punkt
och dom av den 2 mars 2017, Pérez Retamero,
C‑97/16
,
EU:C:2017:158
, punkterna
och
samt där angiven rättspraxis).
Den tyska regeringen anser att det inte klart framgår av begäran om förhandsavgörande på vilket sätt det skulle vara rättsstridigt att inför notarius publicus upprätta ett testamente, för vilket polsk lag har valts, med förordnande om ett vindikationslegat avseende en fastighet belägen i Tyskland.
Domstolen framhåller härvid såsom framgår av begäran om förhandsavgörande, att notarius publicus enligt artikel 81 i lag om notarius publicus har en rättslig skyldighet att inte upprätta en rättsstridig officiell handling. Såsom det erinrades om vid förhandlingen har polska domstolar funnit att förordnanden om vindikationslegat, som på grund av deras rättsliga struktur skulle bli ineffektiva, ska anses rättsstridiga.
I det nationella målet önskar testatorn, som i enlighet med artikel 22.1 första meningen i förordning nr 650/2012 har valt polsk arvsrätt, i sitt testamente förordna om vindikationslegat avseende en fastighet belägen i Tyskland, det vill säga en medlemsstat där den sakrättsliga verkan av sådana legat inte erkänns.
Det framgår således klart av begäran om förhandsavgörande att en tolkning av artikel 1.2 k och l samt artikel 31 i direktiv 650/2012 är nödvändig för att målet i den nationella domstolen ska kunna avgöras. Det ankommer nämligen på den hänskjutande domstolen att pröva huruvida notarius publicus, mot bakgrund av denna förordning, fattade ett korrekt beslut genom att vägra upprätta den officiella handling som käranden i det nationella målet begärt på grund av att det skulle strida mot tysk lagstiftning.
Till stöd för att begäran om förhandsavgörande inte kan upptas till sakprövning har den ungerska regeringen gjort gällande att frågan hänför sig till en tvist som ännu inte uppkommit, eftersom testatorn ännu inte har avlidit och den tyska myndigheten med ansvar för fastighetsregistret inte fattat något beslut med anledning av fastigheten.
Domstolen finner att det härvid är tillräckligt att konstatera att det följer av skäl 7 i förordning nr 650/2012 att förordningen syftar till att underlätta för medborgarna att utforma sina arvsrättsliga förhållanden i förväg. Enbart det förhållandet att arvsrätten ännu inte uppkommit kan således inte medföra att den ställda frågan anses vara hypotetisk.
Mot bakgrund av det ovanstående finner domstolen att frågan kan upptas till prövning.
Prövning i sak
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artikel 1.2 k och l samt artikel 31 i förordning nr 650/2012 ska tolkas så, att de utgör hinder för en medlemsstats myndighet att vägra att erkänna de sakrättsliga verkningarna av ett vindikationslegat, som erkänns enligt den lag som är tillämplig på arvet och som valts av en testator enligt artikel 22.1 i förordningen, enbart av den anledningen att legatet avser äganderätten till en fastighet belägen i en annan medlemsstat, vars lagstiftning inte innehåller några bestämmelser om legat som har direkta sakrättsliga verkningar från och med dagen för arvsrättens inträde.
Domstolen erinrar inledningsvis om att det följer av artikel 1.1 första meningen i förordning nr 650/2012 att förordningen är tillämplig på arv efter avliden. Med ”arv” avses i förordningen enligt definitionen i artikel 3.1 a ”arv efter avliden som omfattar alla former av överföring av tillgångar, rättigheter och skyldigheter efter dödsfall, oavsett om det rör sig om ett testamentariskt förordnande om kvarlåtenskap eller om arv enligt den legala arvsordningen”.
Det är utrett att de faktiska omständigheterna i det nationella målet rör ett testamentariskt förordnande.
Det följer av artikel 22.1 i förordning nr 650/2012 att testatorn får låta rätten till sitt arv i dess helhet styras av lagen i den stat där personen är medborgare vid tidpunkten för sitt val. Det ska även påpekas att denna förordning, nämligen i artikel 23.1, slår fast principen om att den lag som är tillämplig på arvet ska styra arvet i dess helhet.
Unionslagstiftaren har angett, såsom följer av skäl 37 i förordningen, att av rättssäkerhetsskäl och för att undvika att arvet splittras bör den lagen styra arvet i dess helhet, det vill säga all egendom som utgör kvarlåtenskap, oavsett tillgångarnas natur och oavsett om tillgångarna befinner sig i en annan medlemsstat eller i en tredjestat. Denna lag reglerar således enligt artikel 23.2 i förordning nr 650/2012 i synnerhet överföring av tillgångar som utgör kvarlåtenskap till arvingar och eventuella testamentstagare.
Artikel 1.2 i förordning nr 650/2012 innehåller i detta avseende en uppräkning av olika områden som inte omfattas av förordningens tillämpningsområde, däribland återfinns under k ”frågor som rör karaktären på sakrätter” och under l ”registrering i ett register av rättigheter i fast eller lös egendom, inbegripet de rättsliga krav som ställs vid en sådan registrering, och verkningarna av en registrering eller utebliven registrering av sådana rättigheter i ett register”.
När det gäller frågan huruvida artikel 1.2 k i förordning nr 650/2012 ska tolkas så, att en utgör hinder mot att i Tyskland erkänna de sakrättsliga verkningarna av vindikationslegat som förordnas i enlighet med polsk rätt, framhåller domstolen inledningsvis att denna bestämmelse undantar ”frågor som rör karaktären på sakrätter” från förordningens tillämpningsområde.
Denna bestämmelse avser, såsom framgår av skälen i förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg (KOM(2009) 154 slutlig, s. 5), egendomens eller rättighetens natur eller innehavarens förfoganderätt.
Förekomsten av och antalet tillåtna sakrättsliga fång i medlemsstaternas rättsordningar (
numerus clausus
) omfattas för övrigt också av denna bestämmelse. I skäl 15 i förordning nr 650/2012 anges härvid att förordningen inte inverkar på det begränsade antal (
numerus clausus
) sakrätter som finns i vissa medlemsstaters nationella lagstiftning och att en medlemsstat inte bör vara skyldig att erkänna en sakrätt avseende egendom i den medlemsstaten om denna sakrätt inte är känd inom medlemsstatens rättsordning.
I förevarande fall utgör såväl vindikationslegat enligt polsk rätt som damnationslegat enligt tysk rätt olika rättsliga villkor för att överföra äganderätten till egendom, det vill säga, som generaladvokaten framhöll i punkterna 46 och 47 i sitt förslag till avgörande, en sakrätt som erkänns i de båda berörda rättssystemen. Den direkta överföringen av äganderätten genom ett vindikationslegat rör endast det rättsliga villkoret för överföring av denna sakrätt vid testators död, vilket, enligt skäl 15 i förordning nr 650/2012, är precis vad förordningen syftar till att möjliggöra i enlighet med den lag som är tillämplig på arvet.
Sådana rättsliga villkor omfattas dock inte av artikel 1.2 k i förordning nr 650/2012.
Det ska således konstateras att artikel 1.2 k i förordning nr 650/2012 ska tolkas så, att den utgör hinder för att i en medlemsstat, vars rättssystem inte innehåller några bestämmelser om vindikationslegat, inte erkänna de sakrättsliga verkningarna av ett sådant legat vid tidpunkten då arvsrätt inträder i enlighet med de arvsrättsliga regler som testatorn valt.
När det sedan gäller frågan huruvida artikel 1.2 l i förordning nr 650/2012 ska tolkas så, att den utgör hinder för att inte erkänna de sakrättsliga verkningarna av vindikationslegat, framhåller domstolen att det följer av denna bestämmelse att registrering i ett register av rättigheter i fast eller lös egendom, inbegripet de rättsliga krav som ställs vid en sådan registrering, och verkningarna av en registrering eller utebliven registrering av sådana rättigheter i ett register, inte omfattas av denna förordnings tillämpningsområde.
Enligt skäl 18 i förordning nr 650/2012 är det i detta avseende lagen i den medlemsstat där registret förs (för fast egendom lagen där egendomen är belägen (
lex rei sitae
)) som avgör de rättsliga villkoren och förfarandet för registreringen. Av skäl 19 i förordningen följer att om det för att förvärva en rättighet krävs registrering enligt lagen i den medlemsstat där registret förs – för att registrens allmängiltiga (
erga omnes
) verkan ska uppnås eller för att skydda förlikningar inför domstol – bör tidpunkten för detta förvärv regleras av lagen i den medlemsstaten.
Av detta följer, såsom generaladvokaten framhöll i punkt 60 i sitt förslag till avgörande, att eftersom artikel 1.2 l i förordning nr 650/2012 endast avser registrering i ett register av rättigheter i fast eller lös egendom, inbegripet de rättsliga krav som ställs vid en sådan registrering, och verkningarna av en registrering eller utebliven registrering av sådana rättigheter i ett register, ingår inte de villkor på vilka sådana rättigheter förvärvas bland de frågor som är undantagna från förordningens tillämpningsområde enligt denna bestämmelse.
Denna tolkning stöds av principen om att den tillämpliga lagen ska styra arvet i dess helhet, som följer av artikel 23 i förordning nr 650/2012, och i synnerhet punkt 2 e, där det föreskrivs att denna lag ska reglera ”överföring av de tillgångar, rättigheter och förpliktelser som utgör kvarlåtenskapen till arvingar och eventuella testamentstagare”.
En sådan tolkning motsvarar även det syfte som eftersträvas med förordning nr 650/2012, vilket enligt skäl 7 i förordningen är att underlätta en välfungerande inre marknad genom att undanröja hindren för fri rörlighet för de personer som för närvarande har svårt att hävda sina rättigheter vid arv med gränsöverskridande verkan. I samma skäl anges vidare att i det europeiska området för rättvisa bör medborgarna kunna utforma sina arvsrättsliga förhållanden i förväg.
Om det i detta sammanhang medges att artikel 1.2 l i förordning nr 650/2012 gör det möjligt att från förordningens tillämpningsområde undanta förvärv av äganderätt till egendom genom ett vindikationslegat, skulle det innebära en uppdelning av arvet som inte är förenlig med lydelsen i artikel 23 i förordningen och syftena med denna förordning.
Artikel 1.2 l i förordning nr 650/2012 ska följaktligen tolkas så, att den utgör hinder för att i en medlemsstat, i vars rättssystem det inte förekommer några bestämmelser om vindikationslegat, inte erkänna de sakrättsliga verkningarna av ett sådant legat vid tidpunkten då arvsrätt inträder i enlighet med den lag som valts och som är tillämplig på arvet.
Det ska dessutom tilläggas att det enligt förordning nr 650/2012 inrättas ett europeiskt arvsintyg som ska göra det möjligt för arvingar, legatarier eller sådana rättighetshavare som nämns i intyget att i en annan medlemsstat styrka sin ställning och sina rättigheter, i synnerhet förordnande av viss egendom till den legatarie som nämns i intyget.
Enligt artikel 69.1 i förordningen ska det europeiska arvsintyget ha rättsverkningar i alla medlemsstater utan att det krävs något särskilt förfarande. Enligt artikel 69.2 i förordningen ska den person som i arvsintyget anges som testamentstagare antas ha den ställning som anges i arvsintyget utan några andra villkor för och/eller inskränkningar i dessa rättigheter eller befogenheter än de som anges i arvsintyget.
När det slutligen gäller tolkningen av artikel 31 i förordning nr 650/2012 erinras det om att det följer av lydelsen i artikeln att ”[o]m en person åberopar en sakrätt som vederbörande har rätt till enligt den lag som är tillämplig på arvet och denna sakrätt är okänd i lagen i den medlemsstat där rätten åberopas, ska denna sakrätt, om det är nödvändigt och i möjligaste mån, anpassas till den närmast likvärdiga sakrätten enligt den statens lagstiftning med beaktande av de syften och intressen som den specifika sakrätten motiveras av och av den verkan den har”.
I förevarande fall kan det konstateras att den sakrätt som Aleksandra Kubicka önskade överföra genom ett vindikationslegat utgör hennes andel i en fastighet i Tyskland. Det är utrett att tysk rätt erkänner den äganderätt som legatarien därmed erhåller enligt polsk rätt.
Artikel 31 i förordning nr 650/2012 rör inte de rättsliga villkoren för överföring av sakrätter – rättsliga villkor till vilka vindikationslegat och damnationslegat ska hänföras – utan enbart iakttagandet av sakrättens innehåll, vilket avgörs av den lag som är tillämplig på arvet (
lex causae
) och hur sakrätten behandlas i rättsordningen i den medlemsstat i vilken den åberopas (
lex rei sitae
).
Eftersom den sakrätt som överförs genom vindikationslegatet är en äganderätt som erkänns enligt tysk rätt, saknas det anledning att vidta någon anpassning i enlighet med artikel 31 i förordning nr 650/2012.
Härav följer att artikel 31 i förordning nr 650/2012 ska tolkas så, att den utgör hinder för att i en medlemsstat, vars rättssystem inte innehåller några bestämmelser om vindikationslegat, inte erkänna de sakrättsliga verkningarna av ett sådant legat vid tidpunkten då arvsrätt inträder i enlighet med den lag som valts och som är tillämplig på arvet.
Mot bakgrund av det ovanstående ska den ställda frågan besvaras på följande sätt. Artikel 1.2 k och l samt artikel 31 i förordning nr 650/2012 ska tolkas så, att de utgör hinder för en medlemsstats myndighet att inte erkänna de sakrättsliga verkningarna av vindikationslegat, som erkänns i den lag som är tillämplig på arvet, vilken en testator har valt enligt artikel 22.1 i denna förordning, i den mån vägran grundar sig på att legatet avser äganderätt till en fastighet belägen i den medlemsstaten och vars lagstiftning inte innehåller några bestämmelser om legat som har direkta sakrättsliga verkningar vid tidpunkten för arvsrättens inträde.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

Artikel 1.2 k och l samt artikel 31 i Europarlamentets och rådets förordning (EU) nr 650/2012 av den 4 juli 2012 om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg ska tolkas så, att de utgör hinder för en medlemsstats myndighet att inte erkänna de sakrättsliga verkningarna av vindikationslegat, som erkänns i den lag som är tillämplig på arvet, vilken en testator har valt enligt artikel 22.1 i denna förordning, i den mån vägran grundar sig på att legatet avser äganderätt till en fastighet belägen i den medlemsstaten och vars lagstiftning inte innehåller några bestämmelser om legat som har direkta sakrättsliga verkningar vid tidpunkten för arvsrättens inträde.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: polska.