CELEX: 62015TJ0402
EAKR
Kieltäytyminen rahoitusosuuden vahvistamisesta suurhankkeelle
Asetuksen (EY) N:o 1083/2006 41 artiklan 1 kohta
Sen arviointi, edistääkö suurhanke toimintaohjelman tavoitteiden saavuttamista
Asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 2 kohta
Määräajan ylittyminen

)
[
– –
]
Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset
Puolan tasavalta nosti nyt käsiteltävän kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 22.7.2015 toimittamallaan kannekirjelmällä. Se vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio toimitti vastineensa unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 4.11.2015. Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen perusteettomana
–
velvoittaa Puolan tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Puolan tasavalta jätti vastauskirjelmän 5.1.2016, ja komissio jätti vastauskirjelmän 11.3.2016.
Kumpikaan asianosaisista ei ole pyytänyt istunnon pitämistä.
Unionin yleinen tuomioistuin (seitsemäs jaosto) on päättänyt unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 106 artiklan 3 kohdan nojalla ratkaista kanteen ilman asian käsittelyn suullista vaihetta.
Oikeudellinen arviointi
Puolan tasavalta vetoaa kanteensa tueksi neljään perusteeseen, joista ensimmäinen perustuu yhtäältä asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 1 kohdan, 56 artiklan 3 kohdan ja 60 artiklan a alakohdan säännösten rikkomiseen ja vilpittömän yhteistyön periaatteen loukkaamiseen ja toisaalta asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 2 kohdan rikkomiseen, toinen virheeseen innovaation levittämisen asteen ja hankkeen innovatiivisuuden arvioinnissa, kolmas arviointivirheeseen hankkeen synnyttämien työpaikkojen luonteen arvioinnissa ja neljäs virheeseen hankkeen arvioinnissa lisäarvon ja kannustusvaikutuksen osalta.
On todettava, että ensimmäinen kanneperuste koskee hankkeen arvioinnin menettelyllisiä ja aineellisia yksityiskohtia, kun taas kolme viimeistä kanneperustetta koskevat peräkkäin niitä kolmea perustetta, joiden nojalla komissio on katsonut, ettei hanke edistänyt Innovatiivinen talous ‑toimintaohjelman tavoitteiden toteutumista asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, eli innovaation levittämättä jättämistä, korkeaa pätevyyttä edellyttävien työpaikkojen puuttumista ja lisäarvon puuttumista (ks. edellä 15 kohta).
[– –]
Ensimmäinen kanneperuste, joka perustuu lähinnä yhtäältä asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 1 kohdan, 56 artiklan 3 kohdan ja 60 artiklan a alakohdan säännösten rikkomiseen sekä vilpittömän yhteistyön periaatteen loukkaamiseen ja toisaalta asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 2 kohdan rikkomiseen
Puolan tasavalta tuo esiin, että komissio on rikkonut sääntöjä pääasiassa kahdella tavalla. Yhtäältä komissio on hanketta arvioidessaan Puolan tasavallan mukaan mennyt valintakriteerejä pidemmälle. Toisaalta komissio ei Puolan tasavallan mukaan ole noudattanut asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 2 kohdassa säädettyä määräaikaa.
[– –]
Ensimmäisen kanneperusteen toinen osa, joka perustuu siihen, ettei asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 2 kohdassa säädettyä määräaikaa ole noudatettu
[
– –
]
Asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Komissio tekee päätöksen mahdollisimman pian mutta viimeistään kolmen kuukauden kuluessa siitä, kun jäsenvaltio – – on toimittanut tiedot suurhankkeesta edellyttäen, että tiedot on toimitettu [asetuksen N:o 1083/2006] 40 artiklan mukaisesti. Päätöksessä määritellään fyysinen kohde, rahoitusmäärä, johon – – toimintalinjan osarahoitussuhdetta sovelletaan, ja EAKR:n tai koheesiorahaston rahoitusosuutta koskeva yksi tai useampi vuotuinen suunnitelma.”
Asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos komissio päättää olla osallistumatta suurhankkeen rahoitukseen rahastoista, se ilmoittaa perustelunsa jäsenvaltioille [mainitun asetuksen 41 artiklan] 2 kohdassa säädettyjen määräajan ja muiden asiaa koskevien edellytysten mukaisesti.”
Ensinnäkin on määritettävä, onko asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 2 kohdassa oleva määräaika kyseisen säännöksen sanamuodon ja systematiikan valossa luonteeltaan ohjeellinen vai pakottava (ks. analogisesti tuomio 20.1.2005, Merck, Sharp & Dohme,
C-245/03
,
EU:C:2005:41
,
kohta).
Tältä osin on todettava, että asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 2 kohdassa ei ole viitteitä, joiden perusteella siinä säädettyä määräaikaa voitaisiin pitää puhtaasti ohjeellisena. Sitä vastoin verbin ”tehdä” käyttäminen indikatiivimuodossa (”tekee”) osoittaa, että komission on noudatettava mainittua määräaikaa, mitä tukee muun muassa kyseisen säännöksen englanninkielinen versio, jossa käyttämällä sanoja ”shall adopt” viitataan nimenomaisesti velvollisuuteen. Ilmaisun ”mahdollisimman pian mutta viimeistään” käyttäminen vain vahvistaa sen, että mainitun määräajan noudattaminen ei ole komission kannalta mahdollisuus, vaan velvollisuus, mitä lainsäätäjä on halunnut korostaa.
Tästä seuraa, että asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 2 kohdassa oleva määräaika, kuten sekä mainitun säännöksen sanamuodosta että systematiikasta ilmenee, on pakottava määräaika.
Toiseksi on todettava, että nyt käsiteltävässä asiassa, kuten Puolan tasavalta aiheellisesti tuo esiin (ks. edellä 61 kohta), edellä 3–14 kohdassa mieleen palautetun tosiasiallisen tapahtumakulun valossa komissio on ylittänyt asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 2 kohdassa säädetyn kolmen kuukauden määräajan, jota mainitun asetuksen 41 artiklan 3 kohdan nojalla sovelletaan osallistumatta jättämistä koskevaan päätökseen.
On nimittäin todettava, että ensimmäisen vahvistamista koskevan pyynnön peruuttamisen, joka on päättänyt kyseisen pyynnön arviointimenettelyn, jälkeen komissiolla on toisen vahvistamista koskevan pyynnön osalta ensinnäkin kestänyt lähes yksitoista kuukautta lähettää Puolan tasavallalle 24.6.2014 kirje, joka sisältää komission arvion kyseisestä pyynnöstä, ja sen jälkeen Puolan tasavallan annettua vastauksen 28.8.2014 komissio on käyttänyt noin kahdeksan ja puoli kuukautta ottaakseen muodollisesti kantaa kyseiseen pyyntöön ja tehdäkseen 11.5.2015 asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 3 kohdan nojalla riidanalaisen päätöksen.
Kolmanneksi on niin, että näissä olosuhteissa on määritettävä asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 2 kohdassa säädetyn kolmen kuukauden määräajan ylittämisen seuraukset ja muun muassa arvioitava, seuraako jo pelkästään tästä syystä automaattisesti riidanalaisen päätöksen kumoaminen.
Koska asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklassa ei ole mitään viitteitä sen seurauksista, että komissio ylittää siinä säädetyn kolmen kuukauden määräajan, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on tutkittava kyseisen asetuksen tarkoitusta ja rakennetta mainitun ylittämisen seurausten määrittämiseksi (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 20.1.2005, Merck, Sharp & Dohme,
C-245/03
,
EU:C:2005:41
,
ja
kohta).
Aluksi on muistutettava, että asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 2 kohdassa säädetty määräaika on määräaika, jossa komissiolla on velvollisuus vastata kolmannen, eli nyt käsiteltävässä asiassa jäsenvaltion, sille esittämään pyyntöön. Ainoastaan siinä tapauksessa, että se, että mainitussa määräajassa ei ole annettu vastausta, merkitsee pyynnön hyväksymistä tai sitä, ettei komissiolla ole enää toimivaltaa ratkaista sitä, määräajan jälkeen annettu kielteinen vastaus voitaisiin kumota automaattisesti jo pelkästään sen syyn vuoksi, että mainitunlainen määräaika on ylitetty (ks. analogisesti tuomio 18.3.2009, Shanghai Excell M & E Enterprise ja Shanghai Adeptech Precision v. neuvosto,
T-299/05
,
EU:T:2009:72
,
kohta). On siis tutkittava, onko asetusta N:o 1083/2006 tulkittava tarkoituksensa ja rakenteensa valossa siten, että mainitun määräajan ylittäminen merkitsee pyynnön hyväksymistä tai sitä, että komissiolla ei enää ole toimivaltaa ratkaista kyseistä pyyntöä.
Siitä, ilmeneekö asetuksen N:o 1083/2006 tarkoituksesta ja rakenteesta, että kolmen kuukauden määräajan ylittäminen merkitsee jäsenvaltion esittämän vahvistamista koskevan pyynnön hyväksymistä, on todettava ensinnäkin, että hyväksyvän päätöksen päätösosa sulkee mainitunlaisen mahdollisuuden pois.
Asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 2 kohdasta ilmenee nimittäin, että komission päätöksessä, jolla vahvistamista koskeva pyyntö hyväksytään, ilmoitetaan muun muassa rahoitusmäärä, johon toimintaohjelman osarahoitussuhdetta sovelletaan (ks. edellä 33 kohta). Ainoastaan sellaisessa komission päätöksessä, jossa mainitunlainen pyyntö hyväksytään, määritetään perusmäärä, johon kyseisen toimintaohjelman osarahoitussuhdetta sovelletaan, ja siis unionin rahoitusosuuden määrä. Jos komission päätöstä ei ole, unionin rahoitusosuutta ei voida konkreettisesti määritellä, eikä sitä näin ollen voida katsoa vahvistetun.
Tätä tukee sitä paitsi myös asetuksen N:o 1083/2006 johdanto-osan 49 perustelukappale, jossa todetaan, että suurhankkeita on voitava arvioida ja että komission on tarvittaessa hyväksyttävä ne (ks. edellä 29 kohta). Tästä seuraa, että kun kyseessä on suurhanke, asetuksen N:o 1083/2006 tausta-ajatus on, että se, että jäsenvaltio rahoittaa niitä EAKR:n tai koheesiorahaston varoilla, edellyttää komission hyväksyntää.
Toiseksi on todettava, että jos asetuksen N:o 1083/2006 tarkoituksena olisi ollut se, että määräajan noudattamatta jättämisestä seuraa hyväksyntä ilman eri toimenpiteitä, se olisi ilmoitettu siinä nimenomaisesti (ks. analogisesti tuomio 20.1.2005, Merck, Sharp & Dohme,
C-245/03
,
EU:C:2005:41
,
kohta). Asetuksen N:o 1083/2006 62 artiklan 4 kohdassa säädetään näin ollen esimerkiksi, että seurantakomitean komissiolle esittämä tarkastusstrategia ”katsotaan hyväksytyksi”, jos komissio ei ole esittänyt huomautuksia kolmen kuukauden kuluttua siitä, kun se on vastaanottanut mainitun strategian. Samoin asetuksen N:o 1083/2006 67 artiklan 4 kohdassa säädetään, että hallintoviranomaisen komissiolle toimittaman toimintaohjelman loppukertomuksen ”katsotaan tulleen hyväksytyksi”, jos komissio ei vastaa säädetyssä määräajassa. Samoin asetuksen N:o 1083/2006 89 artiklan 3 kohdassa säädetään, että jäsenvaltion komissiolle lähettämä ilmoitus ohjelman sulkemisesta ”katsotaan hyväksytyksi, jos komissio ei esitä huomautuksia mainitun viiden kuukauden kuluessa”.
Tästä seuraa, kuten asetuksen N:o 1083/2006 tarkoituksesta ja rakenteesta ilmenee, että sen yhteydessä se, että vahvistamista koskevaan pyyntöön ei ole vastattu kyseisen asetuksen 41 artiklan 2 kohdassa säädetyssä määräajassa, ei merkitse vahvistamista koskevan pyynnön hyväksymistä.
Puolan tasavallan väitteet, jotka perustuvat yhtäältä unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön, joka koskee rahoitusoikaisun tekemistä koskevaa määräaikaa, ja toisaalta asetuksen N:o 1303/2013 102 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädettyyn uuteen hiljaista hyväksyntää koskevaan menettelyyn, eivät saata tätä päätelmää kyseenalaiseksi.
Ensimmäisestä väitteestä on todettava, että vaikka – kuten Puolan tasavalta väittää – unionin tuomioistuin on tosin asetuksen N:o 1083/2006 99 artiklassa säädettyä komission toimivaltaa rahoitusoikaisujen tekemisessä koskevassa oikeuskäytännössä katsonut, että saman asetuksen 100 artiklan 5 kohdassa säädetyn määräajan ylittyminen mainitunlaisten oikaisujen tekemisessä merkitsi olennaisten menettelymääräysten rikkomista, joka unionin tuomioistuimen oli otettava huomioon viran puolesta ja joka johti määräajan jälkeen tehdyn päätöksen kumoamiseen (tuomio 4.9.2014, Espanja v. komissio,
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
,
ja
kohta sekä tuomio 21.9.2016, komissio v. Espanja,
C‑140/15 P
,
EU:C:2016:708
,
ja
kohta), mainitunlaista oikeuskäytäntöä ei voida soveltaa nyt käsiteltävään asiaan.
Edellä 81 kohdassa tarkoitettu oikeuskäytäntö koskee nimittäin erilaista määräaikaa kuin asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 2 kohdassa säädetty määräaika.
Ensinnäkin suurhankkeiden arvioinnissa asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 2 kohdassa säädetty määräaika on määräaika, jossa komission on vastattava jäsenvaltion sille esittämään yhteisrahoitusta koskevaan hakemukseen, kun taas rahoitusoikaisumenettelyssä sitä vastoin saman asetuksen 100 artiklan 5 kohdassa säädetty määräaika on määräaika, joka komissiolle on asetettu sellaisen päätöksen tekemiselle omasta aloitteestaan, jolla toimintaohjelmaa koskeva unionin rahoitusosuus peruutetaan kokonaisuudessaan tai osittain. Näin ollen ensin mainittu on lähinnä määräaika rahoitusosuuden myöntämistä varten, kun taas jälkimmäinen on määräaika jo myönnetyn rahoitusosuuden peruuttamista varten.
Suurhankkeiden arvioinnissa on lisäksi niin, että kun ei ole määräajassa tehtyä päätöstä vahvistamista koskevasta pyynnöstä ja kun ei ole mitään säännöksiä sen seurauksista, ettei tällaista päätöstä ole, vahvistamista koskevaan pyyntöön ei ole edelleenkään vastattu eikä sitä voida katsoa hyväksytyn (ks. edellä 75–79 kohta). Rahoitusoikaisujen osalta on sen sijaan niin, että siinä tapauksessa, ettei päätöstä tehdä sitä varten säädetyssä määräajassa, jäsenvaltio säilyttää sille rahastoista jo myönnetyn rahoitusosuuden. Kuten edellä 81 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä siis ilmenee, siinä tapauksessa, että rahoitusoikaisusta ei ole tehty päätöstä määräajassa, komissio ei näin ollen voi tehdä rahoitusoikaisua eikä rahoitusoikaisua voida kohdistaa jäsenvaltioon.
Lopuksi on niin, että toisin kuin Puolan tasavalta väittää, edellä 81 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ei ilmene, että unionin tuomioistuin olisi todennut, että asetuksen N:o 1083/2006 100 artiklan 5 kohdassa ja 41 artiklan 2 kohdassa säädetyt määräajat ovat luonteeltaan samanlaisia. Mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee sitä vastoin, että unionin tuomioistuin on tutkinut yksinomaan rahoitusoikaisun tekemiselle säädetyn määräajan ja että se on viitannut nimenomaisesti mainitunlaisen päätöksen luonteeseen (tuomio 4.9.2014, Espanja v. komissio,
C‑192/13 P
,
EU:C:2014:2156
,
ja
kohta ja tuomio 21.9.2016, komissio v. Espanja,
C‑140/15 P
,
EU:C:2016:708
,
,
ja
kohta).
Toisesta väitteestä on huomautettava, ettei asetusta N:o 1303/2013 sovelleta nyt käsiteltävässä asiassa, koska sen 152 artiklan 1 kohdassa säädetään, että komission asetuksen N:o 1083/2006 nojalla hyväksymään tukeen tai toimiin, mukaan lukien toimenpideohjelmat ja suurhankkeet, sovelletaan edelleen kyseistä asetusta, ja koska asetuksen N:o 1303/2013 152 artiklan 2 kohdassa lisätään, että asetuksen N:o 1083/2006 mukaisesti esitetyt tai hyväksytyt tukihakemukset pysyvät voimassa. Lisäksi on todettava, että asetuksen N:o 1303/2013 102 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetään hiljaista hyväksyntää koskevasta menettelystä vain silloin, kun jäsenvaltion esittämään pyyntöön on liitetty riippumattomien asiantuntijoiden laatima laadunarviointi kyseisen asetuksen 101 artiklan kolmannen kohdan mukaisesti. Kyseisellä menettelyllä ei ole vastinetta asetuksen N:o 1083/2006 39–41 artiklassa säädetyssä järjestelmässä, mikä tukee päätelmää, jonka mukaan viimeksi mainitussa asetuksessa komission hiljaisuutta kolmen kuukauden määräajassa ei voida tulkita suurhankkeen rahoitusosuuden hiljaiseksi hyväksymiseksi. Nyt käsiteltävässä asiassa on muutoinkin selvää, ettei hanketta ole esitetty asetuksen N:o 1303/2013 102 artiklan 1 kohdan mukaisesti, joten kyseisessä säännöksessä tarkoitettua hiljaista hyväksyntää koskevaa menettelyä ei voida soveltaa.
Siitä, ilmeneekö asetuksen N:o 1083/2006 tarkoituksesta ja rakenteesta, että kolmen kuukauden määräajan ylittäminen johtaa siihen, että komissio menettää toimivaltansa ratkaista jäsenvaltion esittämän vahvistamista koskevan pyynnön, on ensinnäkin huomautettava, että jos komission olisi pidättäydyttävä jatkamasta vahvistamista koskevan pyynnön tutkimista siinä tapauksessa, että se ylittää kolmen kuukauden määräajan, tästä olisi lopulta haittaa jäsenvaltion alkuperäisen pyynnön tarkoitukselle eli vahvistuksen saamiselle EAKR:n tai koheesiorahaston rahoitusosuudelle, ja tämä tapahtuisi syistä, joita jäsenvaltio ei voi hallita. Samoin jos komission olisi aloitettava uusi suurhankkeen arviointimenettely, johon sovellettaisiin uutta kolmen kuukauden määräaikaa, se käytännössä vain pahentaisi mainitun määräajan noudattamatta jättämistä siirtämällä päätöstä vahvistamista koskevasta pyynnöstä myöhempään ajankohtaan. Kun lisäksi otetaan huomioon, että mainittu ylittäminen ei merkitse pyynnön hyväksymistä, kuten on jo todettu, päätöksen mahdollinen kumoaminen sillä perusteella, että se on tehty mainitun määräajan jälkeen, lisäksi vain pahentaisi kyseisen määräajan noudattamatta jättämistä.
Toiseksi edellä 34 kohdassa mieleen palautetusta asetuksen N:o 1083/2006 78 artiklan 4 kohdasta ilmenee, että jäsenvaltio voi käynnistää suurhankkeen toteuttamisen ja esittää komissiolle siihen liittyviä menoja jo paljon ennen kuin komissio on tehnyt päätöksensä ja siis kyseisen päätöksen tekemiselle varatusta määräajasta riippumatta. Kyseisen mahdollisuuden valitseva jäsenvaltio tekee niin omalla vastuullaan, kun otetaan huomioon se, että komissio voi tehdä päätöksen, jolla unionin rahoitusosuutta suurhankkeelle ei vahvisteta. Koska jäsenvaltion ei näin ollen tarvitse odottaa komission päätöstä, jotta se voi toteuttaa alueellisia kehittämishankkeitaan ja ilmoittaa komissiolle niihin liittyvät menot siltä varalta, että unioni vastaisi niistä, mainitunlaisen päätöksen tekemiselle säädetyn määräajan ylittäminen ei vie komissiolta toimivaltaa ratkaista vahvistamista koskeva pyyntö.
Kolmanneksi oikeuskäytännöstä ilmenee, että silloin, kun – kuten nyt käsiteltävässä tapauksessa – lainsäätäjä ei ole liittänyt hallinnon hiljaisuuden seuraukseksi päätöksen tekemistä koskevan toimivallan menettämistä, mikään oikeusperiaate ei johda siihen, että hallinto menettäisi toimivaltansa vastata pyyntöön, vaikka se tapahtuisi tätä varten asetettujen määräaikojen jälkeen (ks. analogisesti tuomio 19.1.2010, Co-Frutta v. komissio,
T-355/04 ja T-446/04
,
EU:T:2010:15
,
ja
kohta).
Tästä seuraa, kuten asetuksen N:o 1083/2006 tarkoituksesta ja rakenteesta ilmenee, että kyseisen asetuksen yhteydessä vahvistamista koskevaan pyyntöön vastaamatta jättäminen mainitun asetuksen 41 artiklan 2 kohdassa säädetyssä määräajassa ei merkitse sitä, että komissio menettäisi toimivaltansa ratkaista vahvistamista koskevan pyynnön.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että asetusta N:o 1083/2006 ei voida tulkita niin, että kaikista kyseisen asetuksen 41 artiklan 2 kohdassa säädetyn määräajan ylityksistä seuraisi jo pelkästään tästä syystä automaattisesti pyynnön hylkäämistä koskevan sellaisen päätöksen kumoaminen, joka on tehty määräajan päättymisen jälkeen.
Neljänneksi on tutkittava, onko käsiteltävässä tapauksessa todetusta kolmen kuukauden määräajan ylittämisestä seurattava riidanalaisen päätöksen kumoaminen.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee nimittäin, että asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 2 kohdassa säädetyn kaltaisen määräajan noudattamatta jättäminen voi johtaa menettelyn päätteeksi tehdyn toimen kumoamiseen vain silloin, kun on mahdollista, että tämän sääntöjenvastaisuuden johdosta kyseisessä menettelyssä olisi voitu päätyä toisenlaiseen lopputulokseen. Vaikka henkilön, joka vetoaa tällaiseen sääntöjenvastaisuuteen, ei tarvitse näyttää toteen, että jos tätä sääntöjenvastaisuutta ei olisi tapahtunut, kyseinen toimi olisi ollut sisällöltään sen etujen kannalta suotuisampi, sen on kuitenkin osoitettava konkreettisesti, että tällaista mahdollisuutta ei ole täysin suljettu pois (ks. analogisesti tuomio 4.2.2016, C & J Clark International ja Puma,
C-659/13 ja C-34/14
,
EU:C:2016:74
,
kohta ja tuomio 12.6.2015, Health Food Manufacturers’ Association ym. v. komissio,
T-296/12
,
EU:T:2015:375
,
kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa Puolan tasavalta ei ole konkreettisesti osoittanut eikä edes väittänyt, ettei ollut suljettu pois, että hallinnollisessa menettelyssä olisi voitu päätyä toisenlaiseen lopputulokseen, jos se olisi saatettu päätökseen asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 2 kohdassa säädetyssä kolmen kuukauden määräajassa. Koska Puolan tasavalta ei ole osoittanut, että siinä tapauksessa, että kyseistä määräaikaa ei olisi ylitetty, hankkeen arviointimenettely olisi voinut päättyä eri tavalla, mainittu ylitys ei nyt käsiteltävän tapauksen olosuhteissa voi johtaa riidanalaisen päätöksen kumoamiseen.
Tästä huolimatta on niin, että koska komissio on rikkonut asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 2 kohtaa ratkaisemalla asian kolmen kuukauden määräajan jälkeen, on muistutettava siitä, että vahvistamista koskevan pyynnön ratkaisemiselle asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 2 kohdassa säädetyn määräajan noudattamatta jättämisestä aiheutuneen mahdollisen vahingon korvaamista voidaan vaatia unionin yleisessä tuomioistuimessa nostettavalla vahingonkorvauskanteella (ks. analogisesti tuomio 19.1.2010, Co-Frutta v. komissio,
T-355/04 ja T-446/04
,
EU:T:2010:15
,
ja
kohta) siltä osin kuin kaikki edellytykset, joista SEUT 340 artiklan toisen kohdan mukaan riippuvat sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun syntyminen ja aiheutuneen vahingon korvaamista koskevan oikeuden toteuttaminen, täyttyvät (ks. vastaavasti tuomio 9.9.2008, FIAMM ym. v. neuvosto ja komissio,
C‑120/06 P ja C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
,
kohta).
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen kanneperusteen toinen osa, joka perustuu asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 2 kohdan rikkomiseen, ei ole perusteltu ja että se on hylättävä.
[– –]

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (seitsemäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
Puolan tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Tomljenović
Marcoulli
Kornezov
Julistettiin Luxemburgissa 1 päivänä maaliskuuta 2018.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: puola.
(
)	Tästä tuomiosta on otettu tähän vain kohdat, joiden julkaisemista unionin yleinen tuomioistuin pitää aiheellisena.