CELEX: 62021CJ0231
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa
Dublinas sistēma
Regula (ES) Nr. 604/2013
29. panta 2. punkts
Patvēruma pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšana uz dalībvalsti, kura ir atbildīga par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu
Sešu mēnešu pārsūtīšanas termiņš
Iespēja šo termiņu pagarināt ilgākais līdz vienam gadam ieslodzījuma gadījumā
Jēdziens “ieslodzījums”
Patvēruma meklētāja piespiedu ievietošana slimnīcas psihiatriskajā nodaļā ar tiesneša atļauju

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (
OV 2013, L 180, 31. lpp.
; turpmāk tekstā – “Dublinas III regula”), 29. panta 2. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp IA un
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl
(Federālais Ārvalstnieku un patvēruma lietu birojs, Austrija) (turpmāk tekstā – “Birojs”) par attiecīgās personas pārsūtīšanu uz Itāliju.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Dublinas III regulas 4. un 5. apsvērums ir formulēts šādi:
“(4)
[Eiropadomes] Tamperes [īpašās 1999. gada 15. un 16. oktobra] sanāksmes secinājumos arī ir noteikts, ka [kopējā Eiropas patvēruma sistēmā] īsā laikā būtu jāiekļauj skaidra un praktiski realizējama metode, lai noteiktu dalībvalsti, kas ir atbildīga par patvēruma pieteikuma izskatīšanu.
(5)
Šādai metodei vajadzētu balstīties uz objektīviem un taisnīgiem kritērijiem gan attiecībā uz dalībvalstīm, gan konkrētajām personām. Tai jo īpaši būtu jāparedz iespēja ātri noteikt atbildīgo dalībvalsti, lai garantētu starptautiskās aizsardzības noteikšanas procedūru faktisku pieejamību un nekavētu sasniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumu ātras izskatīšanas mērķi.”
Dublinas III regulas VI nodaļas VI iedaļā, kurā aplūkota pieteikuma iesniedzēju pārsūtīšana uz atbildīgo dalībvalsti, ir ietverts šīs pašas regulas 29. pants “Kārtība un termiņi”, kurā ir paredzēts:
“1.   Pieteikuma iesniedzēja vai citas 18. panta 1. punkta c) vai d) apakšpunktā minētās personas pārsūtīšanu no pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts uz atbildīgo dalībvalsti veic saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktiem pēc abu attiecīgo dalībvalstu savstarpējas apspriešanās, cik vien iespējams īsā laikā, un, vēlākais, sešos mēnešos no dienas, kad akceptēts citas dalībvalsts pieprasījums uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu, vai no dienas, kad pieņemts galīgais lēmums par pārsūdzību vai pārskatīšanu, ja tas aptur pārsūtīšanu saskaņā ar 27. panta 3. punktu.
Ja pārsūtīšanu uz atbildīgo dalībvalsti veic, uzraugot izceļošanu vai izmantojot eskortu, dalībvalstis nodrošina, ka tā tiek veikta humāni un pilnībā ievērojot pamattiesības un cilvēka cieņu.
[..]
2.   Ja pārsūtīšana nenotiek sešu mēnešu termiņā, tad atbildīgā dalībvalsts tiek atbrīvota no pienākuma uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu un atbildība tiek nodota pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij. Šo termiņu var pagarināt, ilgākais, līdz vienam gadam, ja pārsūtīšanu nevar veikt attiecīgās personas ieslodzījuma dēļ, vai, ilgākais, līdz astoņpadsmit mēnešiem attiecīgās personas bēgšanas gadījumā.
[..]
4.   Komisija ar īstenošanas aktiem nosaka vienādus nosacījumus attiecībā uz apspriešanos un informācijas apmaiņu starp dalībvalstīm, īpaši gadījumos, kad tiek veikta atlikta vai nokavēta pārsūtīšana, pārsūtīšana, kas akceptēta pēc noklusējuma, nepilngadīgu vai apgādājamu personu pārsūtīšana, un uzraudzīta pārsūtīšana. [..]”
Komisijas Regulā (EK) Nr. 1560/2003 (2003. gada 2. septembris), ar kuru paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai piemērotu Padomes Regulu (EK) Nr. 343/2003 (
OV 2003, L 222, 3. lpp.
), kurā grozījumi ir izdarīti ar Komisijas Īstenošanas regulu (ES) Nr. 118/2014 (2014. gada 30. janvāris) (
OV 2014, L 39, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Īstenošanas regula”) ir ietverta Dublinas III regulas piemērošanas kārtība.
Īstenošanas regulas III nodaļā “Pārsūtīšana” ir ietverts šīs regulas 9. pants “Pārsūtīšanas atlikšana un aizkavēšana”, kurā ir paredzēts:
“1.   Atbildīgā dalībvalsts nekavējoties jāinformē par [pārsūtīšanas] atlikšanu sakarā ar pārsūdzības procedūru vai procedūru ar atliekošo efektu, kuras dēļ pārsūtīšana jāpārtrauc, vai par tādiem fiziskiem iemesliem kā patvēruma meklētāja veselības stāvoklis, transporta nepieejamība vai gadījumu, kad patvēruma meklētājs no pārsūtīšanas procedūras ir atteicies [izvairījies].
1.a   Ja pārsūtīšana ir aizkavēta pēc pārsūtītājas dalībvalsts pieprasījuma, pārsūtītājai dalībvalstij un atbildīgajai dalībvalstij ir jāsazinās, lai varētu organizēt jaunu pārsūtīšanu saskaņā ar 8. pantu iespējami drīz un ne vēlāk kā divu nedēļu laikā no brīža, kad iestādes uzzina, ka atlikšanu vai aizkavēšanu izraisījušie apstākļi vairs nepastāv. Tādā gadījumā pirms pārsūtīšanas nosūta atjauninātu standarta veidlapu datu nosūtīšanai pirms pārsūtīšanas, kas paredzēta VI pielikumā.
2.   Dalībvalsts, kura kāda [Dublinas III regulas] 29. panta 2. punktā minēta iemesla dēļ parastajā sešu mēnešu termiņā no dienas, kad akceptēts pieprasījums uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu, vai no dienas, kad pieņemts galīgais lēmums par pārsūdzību vai pārskatīšanu, ja tas aptur pārsūtīšanu, nevar veikt pārsūtīšanu, pirms šā termiņa beigām par to informē atbildīgo dalībvalsti. Pretējā gadījumā saskaņā ar [Dublinas III regulas] 29. panta 2. punktu pieprasītāja dalībvalsts uzņemas atbildību par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu un citām no minētās regulas izrietošajām saistībām.
[..]”
Austrijas tiesības
Bundesgesetz über die Gewährung von Asyl (Asylgesetz 2005)
(2005. gada Federālais likums par patvērumu), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “2005. gada
AsylG
”), 5. pantā ir paredzēts:
“[Gadījumi, kad] Austrija nav atbildīga par [patvēruma pieteikuma izskatīšanu]
[..]
Citas valsts kompetence
(1) Starptautiskās aizsardzības pieteikums, par kuru nav pieņemts lēmums saskaņā ar 4. vai 4.a pantu, ir noraidāms kā nepieņemams, ja, saskaņā ar līgumu vai pamatojoties uz Dublinas [III] regulu, patvēruma pieteikuma vai starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšana ir citas valsts kompetencē. [..]
(2) Saskaņā ar 1. punkta nosacījumiem ir jārīkojas arī tad, ja, pamatojoties uz līgumu vai uz Dublinas [III] regulu, citas valsts kompetencē ir noteikt to, kura valsts ir atbildīga par patvēruma pieteikuma vai starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu.
[..]”
Fremdenpolizeigesetz 2005
(2005. gada Likums par ārvalstnieku policiju) 46. pantā ir noteikts:
“(1)   Ārvalstniekus, attiecībā uz kuriem ir izpildāms atgriešanas lēmums, izraidīšanas pasākums, izraidīšana vai uzturēšanās aizliegums, valsts drošības iestāžu dienesti [Biroja] uzdevumā izraida no teritorijas (nogādāšana līdz robežai).
[..]
(7)   Ja ārvalstnieks atrodas slimnīcā [..] un viņa nogādāšana līdz robežai ir nenovēršama, slimnīcai pēc pieprasījuma nekavējoties ir jāinformē [Birojs] par noteiktu vai iespējamu datumu, kurā tā tiks izrakstīta no valsts aprūpes. Ja atbilstoši pirmajam teikumam paziņotais datums tiek mainīts, slimnīca pēc savas ierosmes par to informē [Biroju].”
2005. gada Likuma par ārvalstnieku policiju 61. pantā ir noteikts:
“(1)   [Birojs] izdod rīkojumu par trešās valsts valstspiederīgā izraidīšanu, ja
1. viņa starptautiskās aizsardzības pieteikums tiek noraidīts saskaņā ar 2005. gada
AsylG
4.a vai 5. pantu vai pēc jebkura turpmāka noraidošam lēmumam saskaņā ar 2005. gada
AsylG
4.a vai 5. pantu sekojoša lēmuma saskaņā ar
Allgemeines Verwaltungsverfahrensgesetz
[Vispārējā administratīvā procesa likuma] 68. panta 1. punktu [..]
[..]
(2)   Izraidīšanas pasākuma rezultātā trešās valsts valstspiederīgo var nogādāt atpakaļ uz galamērķa valsti. Pasākums paliek spēkā 18 mēnešus no trešās valsts valstspiederīgā izceļošanas brīža.
[..]”
Unterbringungsgesetz
(Likums par ievietošanu psihiatriskās ārstniecības iestādē; turpmāk tekstā – “
UbG
”) 3. pantā “Ievietošanas nosacījumi” ir noteikts:
“Personu var ievietot psihiatriskajā nodaļā tikai tad, ja:
1.
tā cieš no psihiskas slimības un šai sakarā nopietni un būtiski tiek apdraudēta tās dzīvība vai veselība vai arī citu personu dzīvība vai veselība, un
2.
tā nevar saņemt atbilstošu medicīnisko ārstēšanu vai aprūpi citā veidā, jo īpaši ārpus psihiatriskās nodaļas.”
UbG
8. pantā “Ievietošana bez piekrišanas” ir paredzēts:
“Personu var ievietot psihiatriskajā nodaļā pret tās gribu vai bez tās gribas tikai tad, ja ārsts valsts medicīniskajā dienestā, policijas ārsts vai primārās aprūpes nodaļas ārsts, kuram šāds pienākums šai sakarā ir noteikts saskaņā ar [..], kurš šo personu ir izmeklējis un apliecina, ka ir izpildīti nosacījumi par ievietošanu. Apliecinājumā konkrēti norāda iemeslus, kādēļ ārsts uzskata, ka nosacījumi par ievietošanu ir izpildīti.”
Minētā likuma 9. pantā ir noteikts:
“(1)   Valsts drošības dienesta iestādes ir tiesīgas un tām ir pienākums personu, attiecībā uz kuru īpašu iemeslu dēļ ir izpildīti nosacījumi par ievietošanu, nodot ārsta izmeklējumam (8. pants) vai ar to konsultēties. Ja ārsts apliecina, ka nosacījumi par ievietošanu ir izpildīti, valsts drošības dienesta iestādēm attiecīgā persona ir jānogādā psihiatriskajā nodaļā un vai ir jānodrošina, ka tiks tur nogādāta. Ja ārsts šādu apliecinājumu neizsniedz, attiecīgo personu ilgāk nevar aizturēt.
(2)   Nenovēršamu briesmu gadījumā valsts drošības dienesta iestādes attiecīgo personu var nogādāt psihiatriskajā nodaļā arī bez iepriekšēja izmeklējuma apliecinājuma izsniegšanas.
(3)   Ārsts un valsts drošības dienesta iestādes ir rīkojas, iespējas labāk aizsargājot attiecīgo personu un veicot vajadzīgos piesardzības pasākumus briesmu novēršanai. Tie, cik vien iespējams, sadarbojas ar psihiatriskajām iestādēm ārpus psihiatriskās nodaļas un, ja nepieciešams, iesaista vietējo ātras palīdzības dienestu.”
Šī paša likuma 10. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Dienesta vadītājs nekavējoties pārbauda attiecīgo personu. To var pieļaut tikai tad, ja saskaņā ar personas medicīnisko izziņu ir izpildīti nosacījumi par ievietošanu.
[..]”
UbG
11. pantā ir noteikts:
“10. pantu piemēro
mutatis mutandis
, ja
1.
attiecībā uz personu, kura turklāt ir ievietota psihiatriskajā nodaļā un kuras pārvietošanās brīvība nav ierobežota, ir pamats uzskatīt, ka nosacījumi par ievietošanu ir izpildīti, vai arī
2.
pēc pieprasījuma ievietotā persona apstrīd šo pieprasījumu vai pēc sešām nedēļām to neiesniedz atkārtoti, vai arī ja ir beidzies kopējais pieļaujamais ievietošanas uz pieprasījuma pamata termiņš, un katrā gadījumā ir pamats uzskatīt, ka nosacījumi par ievietošanu joprojām ir spēkā.”
UbG
17. pantā “Paziņošana tiesai” ir noteikts:
“Ja persona bez pieprasījuma ir uzņemta psihiatriskajā nodaļā (10. un 11. pants), dienesta vadītājam par to nekavējoties ir jāinformē tiesa. [..]”
Šī likuma 18. pantā “Tiesvedības priekšmets” ir paredzēts:
“Tiesa, izskatījusi, vai ir izpildīti nosacījumi par ievietošanu, lemj par slimās personas ievietošanas likumību 10. un 11. pantā minētajos gadījumos.”
UbG
20. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ja uzklausīšanas laikā tiesa secina, ka ievietošanas nosacījumi ir izpildīti, tā provizoriski atzīst ievietošanu par likumīgu, līdz tiek pieņemts lēmums saskaņā ar 26. panta 1. punktu, un nosaka tiesas sēdi, kas notiek ne vēlāk kā 14 dienas pēc uzklausīšanas.”
Šī paša likuma 26. panta 1. punktā ir noteikts:
“Tiesas sēdes beigās tiesa lemj par ievietošanas likumību. Šajā tiesas sēdē, klātesot slimajai personai, lēmums tiek pasludināts, pamatots un personai paskaidrots.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
2016. gada oktobrī Marokas pilsonis IA ieceļoja Itālijā no Lībijas. Itālijas policija tādējādi reģistrēja IA personas datus un biometriskos datus.
Pēc tam 2017. gada 20. februārī IA devās uz Austriju, kur viņš iesniedza patvēruma pieteikumu.
2017. gada 1. martā Austrijas iestādes lūdza Itālijas iestādēm uzņemt IA. Atbilde uz šo pieprasījumu netika saņemta.
2017. gada 30. maijā Austrijas iestādes informēja Itālijas iestādes, ka minētais uzņemšanas pieprasījums ir uzskatāms par pieņemtu un ka maksimālais sešu mēnešu termiņš pārsūtīšanas veikšanai ir sācies 2017. gada 2. maijā.
Ar 2017. gada 12. augusta lēmumu Birojs, pirmkārt, noraidīja IA patvēruma pieteikumu kā nepieņemamu un, otrkārt, izdeva rīkojumu par viņa izraidīšanu uz Itāliju.
2017. gada 25. septembrī IA cēla prasību par šo lēmumu
Bundesverwaltungsgericht
(Federālā administratīvā tiesa, Austrija). Vēlāk viņš atteicās no šīs prasības.
Laikā no 2017. gada 20. septembra līdz 2017. gada 6. oktobrim IA pēc pieprasījuma saņēma psihiatrisko aprūpi Vīnes slimnīcā (Austrija).
IA pārsūtīšana uz Itāliju, kas bija paredzēta 2017. gada 23. oktobrī, nevarēja notikt, jo laikā no 2017. gada 6. oktobra līdz 2017. gada 4. novembrim viņš bez pieprasījuma tika ievietots Vīnes slimnīcas psihiatriskajā nodaļā. Šo ievietošanu Vīnes pirmās instances tiesa vispirms provizoriski atzina par likumīgu ar pirmo 2017. gada 6. oktobra rīkojumu un pēc tam, līdz 2017. gada 17. novembrim, ar otro 2017. gada 17. oktobra rīkojumu. Minētā tiesa atļāva IA ievietot psihiatriskajā nodaļā, jo savas psihiskās slimības dēļ viņš var būtiski apdraudēt sevi un apkārtējos.
2017. gada 25. oktobrī Austrijas iestādes informēja Itālijas iestādes, ka saskaņā ar Dublinas III regulas 29. panta 2. punktu IA pārsūtīšanas termiņš ir pagarināts līdz divpadsmit mēnešiem, jo viņš ir ievietots slimnīcas psihiatriskajā nodaļā.
IA uzturēšanās slimnīcā priekšlaicīgi beidzās 2017. gada 4. novembrī. Šajā datumā viņš pēc pieprasījuma tika ievietots slimnīcas psihiatriskajā nodaļā, no kuras viņš tika izrakstīts 2017. gada 6. novembrī.
2017. gada 6. decembrī IA ar lidmašīnu tika pārsūtīts uz Itāliju policijas eskorta un ārsta pavadībā.
2017. gada 22. decembrī IA iesniedza patvēruma pieteikumu Itālijā, kas tika apmierināts 2018. gada 24. aprīlī.
Pēc tam IA cēla prasību
Bundesverwaltungsgericht
(Federālā administratīvā tiesa) par viņa pārsūtīšanu no Austrijas uz Itāliju, pamatojoties uz to, ka tā notika pēc tam, kad 2017. gada 2. novembrī beidzās Dublinas III regulas 29. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais sešu mēnešu termiņš, un tādējādi tas esot prettiesiski novēlots.
Ar 2020. gada 14. februāra spriedumu šī tiesa noraidīja sūdzību kā nepamatotu. Tā uzskatīja, ka 2017. gada 25. oktobrī Austrijas iestādes informēja Itālijas iestādes par pārsūtīšanas termiņa pagarināšanu par sešiem mēnešiem saskaņā ar Dublinas III regulas 29. panta 2. punktu, jo attiecīgā persona bija aizturēta. Šis pārsūtīšanas termiņš, kuram bija jābeidzas 2017. gada 2. novembrī, tādējādi tika pagarināts par sešiem mēnešiem līdz 2018. gada 2. maijam. Līdz ar to 2017. gada 6. decembrī veiktā IA pārsūtīšana nebija novēlota.
Bundesverwaltungsgericht
(Federālā administratīvā tiesa) uzskatīja, ka IA ievietošanai psihiatriskajā nodaļā pret paša gribu ar tiesas rīkojumu saskaņā ar
UbG
3. pantā paredzētajiem nosacījumiem pamatā ir secinājums, ka psihiskas slimības dēļ šī persona nopietni un būtiski apdraud savu un apkārtējo dzīvību.
Šī tiesa uzskata, ka apcietināšana psihiskas slimības dēļ ir brīvības atņemšanas pasākums, kā tas izriet no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 6., 52. un 53. panta, kā arī no Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 5. panta 1. punkta e) apakšpunkta. Savukārt, lai pagarinātu pārsūtīšanas termiņu “ieslodzījuma” dēļ Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta otrā teikuma izpratnē, neesot nepieciešams, lai aizturēšana notiktu cietumā, nedz arī lai tā būtu balstīta uz tiesas nolēmumu par vainu. Noteicošais elements esot tas, ka pārsūtītājai valstij ir liegts pārsūtīt ieinteresēto personu uz kompetento dalībvalsti, ja šī persona ar tiesas nolēmumu ir atbrīvota no administratīvo iestāžu kontroles.
Iesniedzējtiesa, kurā IA iesniedza revīzijas sūdzību (
Revision
) par šo
Bundesverwaltungsgericht
(Federālā administratīvā tiesa) spriedumu, uzskata, ka galvenais jautājums, kas rodas, lai noteiktu, vai šajā gadījumā IA pārsūtīšana uz Itāliju bija likumīga, ir jautājums par to, vai jēdziens“ieslodzījums” Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta otrā teikuma izpratnē, kas turklāt šajā regulā nav definēts, ir jāsaprot kā tāds, kas ietver arī tādu ieslodzījumu, par kādu ir runa pamatlietā, proti, ievietošanu slimnīcas psihiatriskajā nodaļā psihiskas slimības dēļ pret konkrētās personas gribu vai bez tās, un šo ievietošanu tiesa ir atzinusi par likumīgu.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka uz šo jautājumu varētu sniegt apstiprinošu atbildi
Bundesverwaltungsgericht
(Federālā administratīvā tiesa) norādīto iemeslu dēļ. Tomēr tā uzskata, ka pretēja atbilde ir iespējama arī tādēļ, ka, pirmkārt, “ievietošana bez [ieinteresētās personas] pieprasījuma”
UbG
8. un nākamo pantu izpratnē vispirms ir medicīnisks pasākums, kuru tiesa vienkārši ir atzinusi par likumīgu, un šis pasākums, šķiet, ne vienmēr ir ietverts jēdzienā “
Inhaftierung
” vācu valodas versijā, “
imprisonment
” angļu valodas versijā vai “
emprisonnement
” franču valodas versijā.
Otrkārt, iesniedzējtiesa uzskata, ka smagas slimības, kas uz laiku traucē personu pārsūtīt uz atbildīgo dalībvalsti, nevar pamatot pārsūtīšanas termiņa pagarināšanu atbilstoši Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta otrajam teikumam, kā tas apstiprināts Tiesas judikatūrā (spriedums, 2017. gada 16. februāris, C. K. u.c.,
C‑578/16 PPU
,
EU:C:2017:127
,
89.
punkts).
Gadījumā, ja Tiesa uzskatītu, ka ievietošana slimnīcas psihiatriskajā nodaļā ietilpst jēdzienā “ieslodzījums” Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta otrā teikuma izpratnē, iesniedzējtiesa uzskata par nepieciešamu noskaidrot, kāds šajā gadījumā būtu pārsūtīšanas termiņa pagarinājuma precīzs ilgums.
Šajā ziņā varētu uzskatīt, ka pārsūtīšanas termiņu var pagarināt par laikposmu, kurā IA faktiski pret savu gribu bija ievietots slimnīcas psihiatriskajā nodaļā, vai arī iespējamo “ieslodzījuma” laikposmu, kas paziņots pieprasījuma saņēmējai dalībvalstij saskaņā ar Īstenošanas regulas 9. panta 2. punktu, vajadzības gadījumā paredzot saprātīgu termiņu, lai organizētu pārsūtīšanu.
Šādos apstākļos
Verwaltungsgerichtshof
(Augstākā administratīvā tiesa, Austrija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai par ieslodzījumu [Dublinas III regulas] 29. panta 2. punkta otrā teikuma izpratnē ir uzskatāma arī situācija, kad tiesa ir atzinusi par pieļaujamu attiecīgās personas ievietošanu slimnīcas psihiatriskajā nodaļā pret tās gribu vai bez tās (šajā gadījumā pamatojoties uz sevis un citu apdraudējuma risku, kas izriet no psihiskas slimības)?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
a)
Vai ieslodzījuma gadījumā pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts var minētās regulas 29. panta 2. punkta pirmajā teikumā paredzēto termiņu ar saistošu spēku attiecīgajai personai pagarināt vismaz līdz vienam gadam?
b)
Ja atbilde ir noraidoša – vai pagarināšana ir pieļaujama tikai par tādu laikposmu,
–
kāds bija faktiskais ieslodzījuma ilgums, vai
–
par ieslodzījuma paredzamo kopējo ilgumu, ņemot vērā atbildīgās dalībvalsts informēšanas brīdi saskaņā ar [Īstenošanas] regulas 9. panta 2. punktu,
vajadzības gadījumā attiecīgi pieskaitot saprātīgu termiņu atkārtotas pārsūtīšanas organizēšanai?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta otrais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā minētais jēdziens “ieslodzījums” ir piemērojams patvēruma meklētāja ievietošanai slimnīcas psihiatriskajā nodaļā, kas ir atļauta ar tiesas nolēmumu, pamatojoties uz to, ka šī persona psihiskas slimības dēļ rada apdraudējumu sev vai sabiedrībai.
Šai sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa prasībām izriet, ka Savienības tiesību normas formulējums, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās saturu un piemērošanas jomu, visā Eiropas Savienībā tostarp ir interpretējama autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā ne tikai šīs tiesību normas formulējumu, bet arī tās kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma, kurā tā ietilpst, mērķus (spriedums, 2021. gada 15. aprīlis, The North of England P & I Association,
C‑786/19
,
EU:C:2021:276
,
48.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Jākonstatē, ka jēdzienu “ieslodzījums” Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta otrā teikuma izpratnē Savienības likumdevējs nav definējis un ka šajā tiesību normā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tā jēgu un tvērumu. Līdz ar to ir jāsniedz šī jēdziena autonoma un vienveidīga interpretācija.
Pirmkārt, runājot par Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta formulējumu, ir jāatgādina, ka vienā no Savienības tiesību normas valodu redakcijām lietotais formulējums nevar būt vienīgais pamats šīs tiesību normas interpretācijai, nedz arī tam ir piešķirama prioritāra nozīme salīdzinājumā ar pārējo valodu versijām (spriedums, 2021. gada 15. aprīlis, The North of England P & I Association,
C‑786/19
,
EU:C:2021:276
,
54.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā jēdziens “ieslodzījums” vai saistītais un lielā mērā savstarpēji aizstājamais termins “cietumsods” tiek lietots vairumā šīs tiesību normas valodu versiju. Tas attiecas uz tādām valodu versijām kā spāņu, čehu, dāņu, angļu, franču, maltiešu, holandiešu, rumāņu, slovāku un somu un valodas versijas.
Turpretim citās valodu versijās, kas ir acīmredzamā mazākumā, piemēram, itāļu, portugāļu vai zviedru valodā, ir izmantoti plašāki jēdzieni, kas attiecīgi norāda uz apcietināšanu, aizturēšanu vai brīvības atņemšanu, nenorādot uz saistību ar “cietumu” vai “cietumsodu”.
Attiecībā uz vācu valodas versijā izmantoto terminu “
Inhaftierung
” Austrijas valdība apgalvo, ka ar to ikdienas valodā aptver tostarp “brīvības atņemšanu” un tādējādi to nevar reducēt līdz ieslodzījumam, par kuru tiesa ir izdevusi rīkojumu kriminālprocesā, lai gan Vācijas valdība uzskata, ka šo jēdzienu šādi varētu saprast šaurākā nozīmē.
Joprojām runājot par Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta otrā teikuma gramatisko interpretāciju, no termina “ieslodzījums” vai “cietumsods” parastās nozīmes, kas, kā tas ir konstatēts šī sprieduma 45. punktā, izriet no šīs tiesību normas lielākās daļas valodu versiju, var secināt, ka tas galvenokārt nozīmē brīvības atņemšanas sodu, kas personai ir piespriests kriminālprocesā par tāda noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, par kuru tā tiek turēta aizdomās vai kura izdarīšanā tā tiek uzskatīta par vainīgu.
Precīzāk, šī termina parastajā nozīmē tas norāda uz brīvības atņemšanas sodu, kas parasti tiek izciests cietumā un ko piespriež tiesa, ja tā, kriminālprocesam noslēdzoties, atzīst, ka personu var atzīt par vainīgu noziedzīgā nodarījumā. Turklāt atbilstoši šī paša termina parastajai nozīmei tas attiecas arī uz personas, kas tiek turēta aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, apcietinājumu, par kuru principā ir pieņemts tiesas nolēmums kriminālprocesā.
Ņemot vērā šo ierasto nozīmi, personas ievietošanu slimnīcas psihiatriskajā nodaļā, ko ir apstiprinājusi tiesa, pamatojoties uz to, ka persona cieš no psihiskas slimības, kura to padara īpaši bīstamu gan attiecībā pret sevi, gan sabiedrību, nevar kvalificēt kā “ieslodzījumu” Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta otrā teikuma izpratnē.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka ievietošana bez piekrišanas saskaņā ar
UbG
notiek, bet attiecīgā persona netiek notiesāta par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, ne arī tā tiek turēta aizdomās par šāda nodarījuma izdarīšanu.
Līdz ar to šāda ievietošana būtiski atšķiras no izmitināšanas psihiatriskajā ārstniecības iestādē, kas ir noteikta ar rīkojumu, jo šī persona ir izdarījusi noziedzīgu nodarījumu, par kuru viņu tomēr nevar saukt pie kriminālatbildības psihiskas slimības dēļ, no kā tā ir cietusi tai inkriminēto faktu norises laikā.
Otrkārt, kontekstam, kādā iekļaujas Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta otrais teikums, un šīs regulas mērķiem nav pretrunā interpretācija, saskaņā ar kuru jēdziens “ieslodzījums” šīs tiesību normas izpratnē attiecas tikai uz brīvības atņemšanu, kas ar tiesas nolēmumu kriminālprocesā ir piespriesta par noziedzīgu nodarījumu, par kuru patvēruma meklētājs ir atzīts par vainīgu vai par kura izdarīšanu viņš tiek turēts aizdomās.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta otrajā teikumā izņēmuma kārtā ir atļauts pagarināt šīs regulas 29. panta 1. punktā un 2. punkta pirmajā teikumā noteikto sešu mēnešu pārsūtīšanas termiņu, lai ņemtu vērā, ka pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij faktiski nav iespējams veikt attiecīgās personas pārsūtīšanu tās ieslodzījuma vai bēgšanas dēļ (spriedums, 2019. gada 19. marts, Jawo,
C‑163/17
,
EU:C:2019:218
,
60.
punkts).
Taču, kā to uzsvērusi Tiesa, plaši interpretējot jēdzienu “ieslodzījums” Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta otrā teikuma izpratnē tādējādi, ka tas ietver visus ar brīvības atņemšanu saistītos pasākumus, tostarp tos, kas nav piespriesti kriminālprocesā, attiecīgās personas izdarīta noziedzīga nodarījuma dēļ vai arī tādēļ, ka persona tiek turēta aizdomās par tā izdarīšanu, netiktu ievērots šāds pagarinājums.
Proti, Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta otrais teikums – tā kā divos konkrētos gadījumos tajā ir paredzēts izņēmums no vispārējās normas, kas paredzēta šīs regulas 29. panta 1. punktā un 2. punkta pirmajā teikumā – saskaņā ar Tiesas pastāvīgajā judikatūrā nostiprināto principu ir jāinterpretē šauri (skat. it īpaši spriedumu, 2021. gada 20. maijs, X (SNG autocisternas),
C‑120/19
,
EU:C:2021:398
,
50.
punkts).
Ir arī taisnība, ka 2019. gada 19. marta sprieduma Jawo (
C‑163/17
,
EU:C:2019:218
) 61. un 62. punktā Tiesa ir noraidījusi tādu jēdziena “bēgšana” Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta otrā teikuma izpratnē interpretāciju, saskaņā ar kuru ir nepieciešams pierādīt attiecīgās personas nodomu izvairīties no kompetentajām valsts iestādēm, lai izvairītos no riska, ka šīm iestādēm varētu rasties ievērojamas grūtības vai tās nespētu nodrošināt Dublinas sistēmas efektīvu darbību un tās mērķu sasniegšanu.
Savukārt jēdziena “ieslodzījums” šīs pašas tiesību normas izpratnē interpretācija, kas attiecas tikai uz brīvības atņemšanu, kas ir piespriesta ar tiesas nolēmumiem kriminālprocesos, izslēdzot cita veida ar brīvības atņemšanu saistītus pasākumus, neietver šādu risku.
Šāda interpretācija prasa tikai vienkārši faktiski pārbaudīt to, vai kriminālprocesā ir pieņemts tiesas nolēmums par brīvības atņemšanu attiecībā uz personu, kura ir izdarījusi noziedzīgu nodarījumu vai kura tiek turēta aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu.
Šāda veida pārbaude nerada īpašas praktiskas grūtības, kas varētu traucēt Dublinas sistēmas efektīvu darbību un tās mērķu sasniegšanu.
Tāpēc šāda interpretācija nav pretrunā Dublinas III regulas 4. un 5. apsvērumā noteiktajam lietderības mērķim (spriedums, 2019. gada 19. marts, Jawo,
C‑163/17
,
EU:C:2019:218
,
58.
un
59.
punkts).
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta otrais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā minētais jēdziens “ieslodzījums” nav piemērojams patvēruma meklētāja ievietošanai slimnīcas psihiatriskajā nodaļā, kas ir atļauta ar tiesas nolēmumu, pamatojoties uz to, ka šī persona psihiskas slimības dēļ rada draudus sev vai sabiedrībai.
Par otro jautājumu
Otro jautājumu iesniedzējtiesa uzdeva apstiprinošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā. No šī sprieduma 62. punkta izriet, ka uz to ir jāsniedz noraidoša atbilde. Līdz ar to nav nepieciešams atbildēt uz otro jautājumu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, 29. panta 2. punkta otrais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “ieslodzījums” nav piemērojams patvēruma meklētāja ievietošanai slimnīcas psihiatriskajā nodaļā, kas ir atļauta ar tiesas nolēmumu, pamatojoties uz to, ka šī persona psihiskas slimības dēļ rada draudus sev vai sabiedrībai.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.