CELEX: 62019CJ0934
Apellatsioonkaebus
Majandus- ja rahaliit
Pangandusliit
Krediidiasutuste ja investeerimisühingute finantsseisundi taastamine ja kriisilahendus
Krediidiasutuste ja teatavate investeerimisühingute ühtne kriisilahenduskord
Ühtne Kriisilahendusnõukogu (SRB)
Maksejõuetu või tõenäoliselt maksejõuetuks jääva ettevõtja suhtes kohaldatav kriisilahendusmenetlus
Banco Popular Español SA kriisilahenduse skeemi vastuvõtmine
Ettevõtte võõrandamise vahend
Kapitaliinstrumentide allahindamine ja konverteerimine
Määrus (EL) nr 806/2014
Artikkel 20
Mõiste „lõplik väärtuse hindamine“
Tagajärjed
Lõpliku järelhindamise tegemisest keeldumine või sellest hoidumine
Õiguskaitsevahendid
Tühistamishagi

Algebris (UK) Ltd ja Anchorage Capital Group LLC paluvad oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 10. oktoobri 2019. aasta kohtumäärus Algebris (UK) ja Anchorage Capital Group
vs
. SRB (T‑2/19, ei avaldata, edaspidi „vaidlustatud kohtumäärus“,
EU:T:2019:741
), millega Üldkohus jättis vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata nende hagi, milles nad palusid tühistada Ühtse Kriisilahendusnõukogu (SRB) väidetava keeldumise viia Banco Popular Español SA (edaspidi „Banco Popular“) suhtes läbi lõplik järelhindamine; keeldumisest teavitati apellante 18. detsembri 2018. aasta kirjas.
Õiguslik raamistik
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. juuli 2014. aasta määruse (EL) nr 806/2014, millega kehtestatakse ühtsed eeskirjad ja ühtne menetlus krediidiasutuste ja teatavate investeerimisühingute kriisilahenduseks ühtse kriisilahenduskorra ja ühtse kriisilahendusfondi raames ning millega muudetakse määrust (EL) nr 1093/2010 (
ELT 2014, L 225, lk 1
; parandused
ELT 2014, L 372, lk 9
,
ELT 2021, L 178, lk 12
ja 13), põhjenduses 64 on märgitud:
„On tähtis, et ettevõtja maksejõuetuse korral tunnustataks kahjumit. Maksejõuetute ettevõtjate vara ja kohustuste hindamine peaks põhinema õiglastel, usaldusväärsetel ja realistlikel eeldustel kriisilahenduse vahendite rakendamise hetkel. Ettevõtja finantsseisundi hindamine ei tohiks siiski kuidagi mõjutada kohustuste väärtust. Küsimuse pakilisust arvestades peaks kriisilahendusnõukogul olema võimalik teostada maksejõuetu ettevõtja vara või kohustuste kiirhindamine. See hindamine peaks olema esialgne ning kehtima hetkeni, kui on läbi viidud sõltumatu hindamine.“
Määruse nr 806/2014 artikkel 20 „Kriisilahenduse eesmärgil toimuv väärtuse hindamine“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Enne kriisilahenduse meetme kohta otsuse tegemist või asjaomaste kapitaliinstrumentide allahindamise või konverteerimise õiguse kasutamist tagab kriisilahendusnõukogu, et artiklis 2 osutatud ettevõtja vara ja kohustuste väärtust hindab õiglaselt, hoolikalt ja realistlikult isik, kes on sõltumatu mis tahes ametiasutusest, sealhulgas kriisilahendusnõukogust, liikmesriigi kriisilahendusasutusest ja asjaomasest ettevõtjast.
2.   Võttes arvesse lõiget 15, käsitatakse väärtuse hindamist lõplikuna, kui kõik lõigetes 1 ja 4–9 sätestatud nõuded on täidetud.
3.   Kui lõike 1 kohane sõltumatu väärtuse hindamine ei ole võimalik, võib kriisilahendusnõukogu teostada artiklis 2 osutatud ettevõtja vara ja kohustuste esialgse väärtuse hindamise vastavalt käesoleva artikli lõikele 10.
4.   Väärtuse hindamise eesmärk on hinnata sellise artiklis 2 osutatud ettevõtja vara ja kohustuste väärtust, mis vastab artiklites 16 ja 18 sätestatud kriisilahenduse eeltingimustele.
5.   Väärtuse hindamise eesmärgid on järgmised:
a)
saada teavet selleks, et teha kindlaks, kas on täidetud kriisilahenduse eeltingimused või kapitaliinstrumentide allahindamise või konverteerimise tingimused;
b)
saada teavet selleks, et teha otsus artiklis 2 osutatud ettevõtja suhtes võetava sobiva kriisilahenduse meetme kohta, kui kriisilahenduse eeltingimused on täidetud;
c)
saada teavet selleks, et teha otsus omandiõiguse instrumentide tühistamise või nende väärtuse alandamise ulatuse kohta ning asjaomaste kapitaliinstrumentide allahindamise või konverteerimise ulatuse kohta, kui kasutatakse asjaomaste kapitaliinstrumentide allahindamise või konverteerimise õigust;
[…]
g)
tagada, et igal juhul võetakse kogu artiklis 2 osutatud ettevõtja vara vähendav kahjum täies ulatuses arvesse kriisilahenduse vahendite rakendamise või asjaomaste kapitaliinstrumentide allahindamise või konverteerimise õiguse kasutamise ajal.
6.   Ilma et see piiraks [Euroopa L]iidu riigiabi raamistiku kohaldamist, põhineb väärtuse hindamine võimaluse korral konservatiivsetel eeldustel, sealhulgas kohustuste täitmata jätmise määra ja kahjumi suuruse puhul. Väärtuse hindamisel ei eeldata, et artiklis 2 osutatud ettevõtjale antakse tulevikus, alates kriisilahenduse meetme võtmise või asjaomaste kapitaliinstrumentide allahindamise või konverteerimise õiguse kasutamise ajast, mis tahes potentsiaalset erakorralist avaliku sektori finantstoetust või keskpanga erakorralist likviidsusabi või keskpanga sellist likviidsusabi, millel on mittestandardne tagatise tase, struktuur või intressimäär. […]
[…]
7.   Väärtuse hindamise tulemusele lisatakse järgmine teave, nagu see on esitatud artiklis 2 osutatud ettevõtja raamatupidamisarvestuses ja ‑dokumentides:
a)
artiklis 2 osutatud ettevõtja ajakohastatud bilanss ja finantsseisundit kajastav aruanne;
b)
vara bilansilise väärtuse analüüs ja eeldatav maksumus;
c)
artiklis 2 osutatud ettevõtja raamatupidamisarvestuses ja ‑dokumentides kajastatud bilansiliste ja bilansiväliste täitmata kohustuste loetelu, milles on märgitud ka vastavad laenud ja nõuete rahuldamisjärgud vastavalt artiklile 17.
[…]
9.   Väärtuse hindamisel tuuakse ära võlausaldajate jagamine klassidesse vastavalt artiklis 17 osutatud nõuete rahuldamisjärkudele ning hinnang sellele, kuidas aktsionäride ja võlausaldajate iga klassi oleks eeldatavalt koheldud, kui artiklis 2 osutatud ettevõtja oleks lõpetatud ja likvideeritud tavalises maksejõuetusmenetluses. Nimetatud hindamine ei mõjuta võlausaldajate halvema kohtlemise välistamise põhimõtte kohaldamist, millele on viidatud artikli 15 lõike 1 punktis g.
10.   Kui asja kiireloomulisust arvestades ei ole lõigetes 7 ja 9 sätestatud nõudeid võimalik täita või kui kohaldatakse lõiget 3, tuleb läbi viia esialgne hindamine. Esialgne hindamine peab vastama lõikes 4 sätestatud nõuetele ja selles ulatuses, nagu asjaolusid arvestades on mõistlikult saavutatav, lõigetes 1, 7 ja 9 sätestatud nõuetele.
Esimeses lõigus nimetatud väärtuse esialgne hindamine peab sisaldama täiendava kahjumi puhvrit koos asjakohaste põhjendustega.
11.   Kui väärtuse hindamine ei vasta kõigile lõigetes 1 ja 4–9 sätestatud nõuetele, peetakse seda esialgseks seni, kuni lõikes 1 osutatud sõltumatu isik viib läbi hindamise, mis vastab täielikult kõigile nimetatud lõigetes sätestatud nõuetele. Kõnealune lõplik järelhindamine viiakse läbi niipea, kui mõistlikult võimalik. See võidakse läbi viia lõigetes 16, 17 ja 18 osutatud väärtuse hindamisest eraldi või sellega samaaegselt ning sama sõltumatu isiku poolt, kuid kõnealune järelhindamine toimub sellest eraldiseisvalt.
Lõpliku järelhindamise eesmärk on:
a)
tagada, et artiklis 2 osutatud ettevõtja vara vähendav kahjum võetakse selle ettevõtja raamatupidamisarvestuses täies ulatuses arvesse;
b)
saada teavet selleks, et teha otsus taastada võlausaldajate nõuded või suurendada vastusoorituse väärtust kooskõlas käesoleva artikli lõikega 12.
12.   Juhul kui lõpliku järelhindamise tulemusel on artiklis 2 osutatud ettevõtja vara hinnanguline netoväärtus suurem kui selle ettevõtja väärtuse esialgse hindamise tulemusel saadud vara hinnanguline netoväärtus, võib kriisilahendusnõukogu paluda liikmesriigi kriisilahendusasutusel teha järgmist:
a)
kasutada õigust suurendada nõudeõiguste teisendamise vahendi raames võlausaldajate või asjaomaste kapitaliinstrumentide omanike alla hinnatud nõuete väärtust;
b)
anda sildasutusele või vara valitsemise ettevõtjale korraldus suurendada seoses vara, õiguste ja kohustustega kriisilahendusmenetluses olevale finantsinstitutsioonile tehtava vastusoorituse väärtust või vastavalt olukorrale omandiõiguse instrumentide omanikele seoses nende omandiõiguse instrumentidega tehtava vastusoorituse väärtust.
13.   Olenemata lõikest 1 annab lõigete 10 ja 11 kohaselt koostatud esialgne väärtuse hindamine kriisilahendusnõukogule põhjendatud aluse otsuseks võtta tarvitusele kriisilahenduse meede, sealhulgas liikmesriikide kriisilahendusasutustele korralduse andmine maksejõuetu finantsinstitutsiooni enda kontrolli alla võtmiseks, või asjaomaste kapitaliinstrumentide allahindamise või konverteerimise õiguse kasutamiseks.
14.   Kriisilahendusnõukogu kehtestab ja säilitab korra, millega tagada, et artikli 27 kohase kohustuste ja nõudeõiguste teisendamise vahendi kohaldamiseks vajalik hindamine ja käesoleva artikli lõigetes 1–15 osutatud hindamine põhinevad võimalikult ajakohasel ja kõikehõlmaval teabel kriisilahendusmenetluses oleva finantsinstitutsiooni vara ja kohustuste kohta.
15.   Väärtuse hindamine on kriisilahenduse vahendi kohaldamist või kriisilahendusõiguste kasutamist käsitleva otsuse või kapitaliinstrumentide allahindamise või konverteerimise õiguse kasutamist käsitleva otsuse lahutamatu osa. Väärtuse hindamine ei anna iseseisvat kaebeõigust, kuid selle võib vaidlustada koos kriisilahendusnõukogu otsusega.
16.   Selleks et hinnata, kas aktsionäre ja võlausaldajaid oleks koheldud paremini, kui kriisilahendusmenetluses oleva krediidiasutuse või investeerimisühingu suhtes oleks algatatud tavaline maksejõuetusmenetlus, tagab kriisilahendusnõukogu, et niipea, kui see on pärast kriisilahenduse meetme või meetmete elluviimist võimalik, viib lõikes 1 osutatud sõltumatu isik läbi hindamise. Kõnealune hindamine on lõigete 1–15 kohaselt tehtavast väärtuse hindamisest eraldiseisev.
17.   Lõikes 16 osutatud hindamisega tehakse kindlaks:
a)
see, kuidas aktsionäre ja võlausaldajaid või asjakohaseid hoiuste tagamise skeeme oleks koheldud, kui kriisilahendusmenetluses oleva finantsinstitutsiooni suhtes, mille puhul on kriisilahenduse meede või meetmed ellu viidud, oleks algatatud tavaline maksejõuetusmenetlus ajal, mil tehti kriisilahenduse meedet käsitlev otsus;
b)
see, kuidas kriisilahendusmenetluses oleva finantsinstitutsiooni aktsionäre ja võlausaldajaid kriisilahendusmenetluse käigus tegelikult koheldi, ning
c)
see, kas käesoleva lõike punktis a osutatud kohtlemine erineb käesoleva lõike punktis b osutatud kohtlemisest.
[…]“.
Vaidluse taust
Vaidluse tausta on kirjeldatud vaidlustatud kohtumääruse punktides 1–20 ja käesoleva menetluse vajadustest lähtudes võib selle kokku võtta järgmiselt.
Apellandid Algebris (UK) ja Anchorage Capital Group on investeerimisfondide valitsejad, kellele kuulusid eri liiki Banco Populari kapitaliinstrumendid ajal, kui viimase suhtes võeti määruse nr 806/2014 alusel vastu kriisilahenduse skeem.
Kriisilahendusotsuse tegemiseks hinnati Banco Populari väärtust vastavalt määruse nr 806/2014 artiklile 20. Selleks koostati kõigepealt kaks aruannet.
Esimese, 5. juuni 2017. aasta aruande (edaspidi „esimene hindamisaruanne“) koostas SRB selle määruse artikli 20 lõike 5 punkti a alusel ja selle eesmärk oli saada teavet, mis võimaldab kindlaks teha, kas määruse artikli 18 lõikes 1 kindlaks määratud kriisilahendusmenetluse algatamise tingimused on täidetud.
Teise, 6. juuni 2017. aasta hindamisaruande (edaspidi „teine hindamisaruanne“) koostas määruse nr 806/2014 artikli 20 lõike 10 alusel sõltumatu ekspert. Selle väärtuse hindamise eesmärk oli hinnata Banco Populari vara ja kohustuste väärtust, anda hinnang selle kohta, kuidas oleks koheldud aktsionäre ja võlausaldajaid siis, kui Banco Populari suhtes oleks algatatud tavaline maksejõuetusmenetlus, ning saada teavet, mis võimaldab teha otsuse üleantavate aktsiate ja omandiõiguse instrumentide kohta, ning võimaldab SRB‑l kindlaks määrata, mida peetakse äris tavalisteks tingimusteks, kui rakendatakse ettevõtte võõrandamise vahendit.
SRB võttis 7. juunil 2017 vastu otsuse SRB/EES/2017/08, mis käsitleb Banco Populari kriisilahenduse skeemi (edaspidi „kriisilahendusotsus“). Samal päeval võttis Euroopa Komisjon vastu otsuse (EL) 2017/1246, millega kinnitatakse Banco Popular Español S.A. kriisilahenduse skeem (
ELT 2017, L 178, lk 15
). Samal päeval võttis ka Fondo de Reestructuración Ordenada Bancaria (pankade nõuetekohase ümberkorraldamise fond, edaspidi „FROB“) kriisilahendusotsuse rakendamiseks vajalikud meetmed.
Kriisilahendusotsuse artikli 5 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Banco Populari suhtes kohaldatav kriisilahenduse vahend seisneb määruse nr 806/2014 artikli 24 alusel ettevõtte võõrandamises aktsiate üleandmisega omandajale. Kapitaliinstrumentide allahindamine ja konverteerimine toimub vahetult enne ettevõtte võõrandamise vahendi rakendamist.“
Kriisilahendusotsuse artikkel 6, mis käsitleb kapitaliinstrumentide allahindamist ja ettevõtte võõrandamise vahendit, sisaldab lõiget 1, mille kohaselt SRB sisuliselt otsustab:
a)
hinnata alla Banco Populari aktsiakapitali nimiväärtus summas 2098429046 eurot, millega kaasneb Banco Populari aktsiate tühistamine 100% ulatuses;
b)
konverteerida Banco Populari emiteeritud ja kriisilahendusotsuse kuupäeva seisuga käibel olevate täiendavate esimese taseme omavahendite instrumentide kogu põhisumma Banco Populari uuesti emiteeritud aktsiateks („I uued aktsiad“);
c)
seejärel hinnata „I uute aktsiate“ nimiväärtus alla nullini, millega kaasneb nende tühistamine 100% ulatuses;
d)
konverteerida Banco Populari emiteeritud ja kriisilahendusotsuse kuupäeva seisuga käibel olevate teise taseme omavahendite instrumentide kogu põhisumma Banco Populari uuesti emiteeritud aktsiateks („II uued aktsiad“).
Kriisilahendusotsuse artikli 6 lõike 3 kohaselt põhinevad need allahindamise ja konverteerimise meetmed teisel hindamisaruandel, mida kinnitavad FROBi läbi viidud läbipaistva ja avatud müügiprotsessi tulemused.
SRB tegi kriisilahendusotsuse artikli 6 lõikes 5 ka korralduse, et „II uued aktsiad“ antaks 1 euro suuruse ostuhinna vastu üle Banco Santander SA‑le, kusjuures nende aktsiate suhtes ei tohtinud olla ühelgi kolmandal isikul mis tahes õigusi; samuti täpsustati, et omandaja on üleandmiseks oma nõusoleku juba andnud.
Apellandid esitasid 17. augustil 2017 Üldkohtule hagi, milles nad palusid kriisilahendusotsuse tühistada; hagi registreeriti numbriga T‑570/17. Samal päeval esitasid nad ka otsuse 2017/1246 tühistamiseks hagi, mis registreeriti numbriga T‑575/17.
SRB sai 14. juunil 2018 väärtust hinnanud eksperdi lõpparuande, mis on ette nähtud määruse nr 806/2014 artikli 20 lõigetes 16 ja 17, ning mille eesmärk oli teha kindlaks, kas Banco Populari kriisilahenduse skeemist puudutatud aktsionäre ja võlausaldajaid oleks koheldud paremini, kui selle finantsinstitutsiooni suhtes oleks algatatud tavaline maksejõuetusmenetlus (edaspidi „kolmas hindamisaruanne“).
2. augustil 2018 saatis SRB sõltumatule eksperdile kirja, mis oli sõnastatud järgmiselt:
„Pärast õigusliku raamistiku tähelepanelikku analüüsimist leiab SRB Banco Populari kriisilahenduse asjaolusid arvestades, et määruse nr 806/2014 artikli 20 lõikes 11 nimetatud lõplikku järelhindamist ei ole tarvis läbi viia, kuna sellise hindamise tulemus ei saa mõjutada Banco Populari Banco Santanderile võõrandamist, mille käigus kujunes Banco Populari kui ettevõtte turuhind kindlaks avatud, õiglases ja läbipaistvas menetluses.“
SRB avaldas 7. augustil 2018 teadaande seoses tema „2. augusti 2018. aasta teatega oma eelotsuse kohta, kas on vaja anda hüvitist aktsionäridele ja võlausaldajatele seoses Banco Popular[i] […] suhtes võetud kriisilahendusmeetmetega, ning arvamuse avaldamise menetluse algatamise kohta (SRB/EES/2018/132)“ (
ELT 2018, C 277
I, lk 1); teadaandele oli lisatud kolmas hindamisaruanne. Selles on märgitud:
„[Kolmandast] hindami[sa]ruandest järeldub, et puudub erinevus mõjutatud aktsionäride ja võlausaldajate tegeliku kohtlemise ning selle kohtlemise vahel, mida nad oleksid saanud, kui asutuse suhtes oleks algatatud kriisilahendusmenetluse kuupäeval tavaline maksejõuetusmenetlus. Eelnevat arvestades teeb Ühtne Kriisilahendusnõukogu teates eelotsuse, et ei nõuta […] hüvitise tasumist aktsionäridele ja võlausaldajatele.
Selleks et Ühtne Kriisilahendusnõukogu saaks teha lõpliku otsuse, kas hüvitist on vaja anda, kutsub ta mõjutatud aktsionäre ja võlausaldajaid teatega üles väljendama huvi kasutada arvamuse avaldamise õigust seoses selle Ühtse Kriisilahendusnõukogu eelotsusega, järgides konsultatsioonimenetlust […].“
28. septembril 2018 sai Banco Santanderist ühendamise teel ühinemise tulemusena Banco Populari üldõigusjärglane. Sellega seoses andis FROB oma nõusoleku selleks, et Banco Santanderile antakse üle Banco Populari uued aktsiad, mis olid saadud teise taseme omavahenditesse kuuluvate instrumentide konverteerimise tulemusel.
Apellandid väitsid SRB‑le 3. oktoobril 2018 saadetud kirjas, et esimene ja teine hindamisaruanne on esialgsed ning tuletasid meelde, et määruse nr 806/2014 artikli 20 lõige 11 näeb ette, et „lõplik järelhindamine viiakse läbi niipea, kui mõistlikult võimalik“. Nad märkisid, et SRB ei teatanud, millal on nende aruannete lõplikud versioonid kättesaadavad, ning nad said Hispaania ajakirjanduse kaudu teada kirjast, mille SRB saatis Üldkohtule ja mille kohaselt ei toimu Banco Populari lõplikku järelhindamist. Apellandid palusid SRB‑l esiteks seda teavet kinnitada, teiseks avaldada või edastada neile selle kirja koopia ja kolmandaks põhjendada otsust jätta lõplik järelhindamine läbi viimata.
SRB avaldas 16. oktoobril 2018 oma veebilehel käesoleva kohtuotsuse punktis 16 mainitud 2. augusti 2018. aasta kirja.
SRB vastas apellantide 3. oktoobri 2018. aasta kirjale 25. oktoobri 2018. aasta kirjaga. Esiteks märkis ta, et tal ei ole võimalik kommenteerida, avaldada ega avalikustada teavet, mida sisaldab Üldkohtule pooleliolevas menetluses edastatud dokument. Teiseks, mis puudutab apellantide taotlust esitada neile põhjused, miks SRB otsustas jätta lõpliku järelhindamise läbi viimata, siis teavitas SRB neid sõltumatule eksperdile 2. augustil 2018 saadetud kirja avaldamisest oma veebisaidil.
16. novembril 2018 SRB‑le saadetud kirjas tuletasid apellandid meelde oma 3. oktoobri 2018. aasta kirja sisu. Nad vaidlesid ka vastu vastusele, mille SRB neile 25. oktoobril 2018 oli saatnud, eelkõige selles osas, milles SRB põhjendas keeldumist edastada neile Üldkohtule saadetud otsus või selle sisu poolelioleva menetlusega, rikkudes sellega põhjendamiskohustust, ning samuti ei nõustunud nad asjaoluga, et SRB viitas 2. augusti 2018. aasta kirja sisule. Apellandid väitsid, et kuigi SRB keeldus selgelt kinnitamast või eitamast, kas ta oli otsustanud jätta esimese ja teise hindamisaruande lõplikud versioonid koostamata, käsitasid nad seda 2. augusti kirja täiendava kinnitusena, et SRB on otsustanud jätta lõplik järelhindamine tegemata. Apellandid lisasid, et kui see oleks nii, oleks tegemist määruse nr 806/2014 artikli 20 lõike 11 rikkumisega. Nad täpsustasid ka, et seda kirja ei saa pidada SRB veebisaidil „avaldatuks“, sest nad oleksid saanud sellega tutvuda üksnes otsingusõna „Deloitte“ kasutades. Nad jõudsid järeldusele, et selle kirjaga ei ole põhjendamiskohustus täidetud. Seetõttu palusid apellandid SRB‑lt selget kinnitust, et viimane on teinud otsuse jätta nende hindamisaruannete lõpliku järelhindamise versioon tegemata, ja sel juhul saata neile selle otsuse koopia.
SRB vastas apellantide 16. novembri 2018. aasta kirjale 18. detsembri 2018. aasta kirjaga. Ta tuletas apellantidele meelde nende 3. oktoobri 2018. aasta taotlusi ja oma 25. oktoobri 2018. aasta kirjas esitatud vastust. Ta märkis, et 16. novembri 2018. aasta kirjas kordasid apellandid oma taotlust, et SRB kinnitaks, et ta on vastu võtnud otsuse jätta esimese ja teise hindamisaruande lõpliku järelhindamise versioon tegemata. Ta tuletas meelde, et tema 25. oktoobri 2018. aasta kiri sisaldas selgelt tema sellekohast seisukohta, ja viitas sõltumatule eksperdile saadetud kirjale, milles olid ära toodud põhjused, miks lõplikku järelhindamist läbi ei viida.
SRB märkis, et 25. oktoobri 2018. aasta kirjaga täitis ta oma ELTL artiklist 296 tulenevat põhjendamiskohustust, kuna ta viitas kõnealusele eksperdile saadetud kirjale, milles endas olid ära toodud põhjused, miks ta otsustas lõpliku järelhindamise läbi viimata jätta. Ta märkis, et apellandid võivad nende põhjendustega mitte nõustuda, kuid see ei tähenda, et tema kiri ei olnud põhjendatud. Lõpuks vaidles ta vastu apellantide väidetele, mille kohaselt ei olnud sõltumatule eksperdile saadetud kiri tema veebisaidil avaldatud.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtumäärus
Apellandid esitasid hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 4. jaanuaril 2019 ja milles nad palusid tühistada „18. detsembri 2018. aasta esimese kirjaga teatavaks tehtud SRB otsus jätta Banco Populari puudutav lõplik järelhindamine läbi viimata“.
Üldkohus jättis vaidlustatud kohtumäärusega hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata põhjendusega, et apellantidel ei ole õigust hagi esitada, kuna SRB otsus jätta Banco Populari puudutav lõplik järelhindamine läbi viimata neid otseselt ei puuduta, sest see ei tekita õiguslikke tagajärgi, mis võiksid muuta nende õiguslikku olukorda.
Sellega seoses leidis Üldkohus kõigepealt, et arvestades SRB esitatud vastuvõetamatuse vastuväidet, mille kohaselt puudub apellantidel hagi esitamise õigus, tuleb esmalt analüüsida, kas otsus jätta Banco Populari puudutav lõplik järelhindamine tegemata ja sellest tulenev võimalik hüvitis oleks mõjutanud apellantide õiguslikku olukorda.
Pärast määruse nr 806/2014 artikli 20 lõigete 11 ja 12 sõnastuse esitamist märkis Üldkohus, et lõplikul järelhindamisel on kaks eesmärki. Ta nentis, et apellandid ei ole väitnud, et käesolevas asjas on kohaldatav määruse nr 806/2014 artikli 20 lõike 11 punktis a nimetatud esimene eesmärk, milleks on tagada, et määruse artiklis 2 osutatud ettevõtja vara vähendav kahjum võetakse selle ettevõtja raamatupidamisarvestuses täies ulatuses arvesse.
Üldkohus täpsustas, et kriisilahendusotsuse kohaselt anti pärast Banco Populari kapitaliinstrumentide allahindamise ja konverteerimise õiguse kasutamist kõik Banco Populari aktsiad ettevõtte võõrandamise vahendit rakendades Banco Santanderile üle. Ta järeldas sellest, et Banco Santander peab tagama, et mis tahes võimalikku kahju võetakse Banco Populari varade ja kohustuste konsolideerimisel raamatupidamises arvesse.
Mis puudutab teist eesmärki, mida on nimetatud määruse nr 806/2014 artikli 20 lõike 11 punktis b ja mis seisneb teabe saamises selleks, et teha otsus taastada võlausaldajate nõuded või suurendada vastusoorituse väärtust, siis rõhutas Üldkohus, et selle sätte puhul tuleb arvesse võtta määruse artikli 20 lõiget 12, mis näeb ette, et kui lõpliku järelhindamise tulemusel on vara väärtus esialgse hindamise tulemusel saadud väärtusest suurem, võib SRB paluda liikmesriigi kriisilahendusasutusel kas suurendada nõudeõiguste teisendamise vahendi raames võlausaldajate või asjaomaste kapitaliinstrumentide omanike alla hinnatud nõuete väärtust või anda sildasutusele või vara valitsemise ettevõtjale korraldus suurendada kriisilahendusmenetluses olevale finantsinstitutsioonile tehtava vastusoorituse väärtust.
Kuna viimati nimetatud sättes on sõnaselgelt välja toodud need juhud, millal võib nõuete või vastusoorituse väärtuse suurendamisega anda lõpliku järelhindamise tulemusel hüvitist, st ainult siis, kui ettevõtja suhtes rakendatud kriisilahenduse skeem on kas määruse nr 806/2014 artiklis 27 ette nähtud nõudeõiguste teisendamise vahend, määruse artiklis 25 nimetatud sildasutuse vahend või määruse artiklis 26 nimetatud vara eraldamise vahend, täheldas Üldkohus, et neid kriisilahenduse vahendeid käesoleval juhul ei rakendatud, sest Banco Populari suhtes vastu võetud kriisilahenduse vahend oli määruse nr 806/2014 artiklis 24 ette nähtud ettevõtte võõrandamise vahend, ning selle vahendi rakendamise tulemusel müüdi Banco Popular tervikuna Banco Santanderile.
Üldkohus tuvastas seega, et Banco Populari suhtes rakendatud ettevõtte võõrandamise vahend ei kuulu määruse nr 806/2014 artikli 20 lõikes 12 nimetatud juhtude hulka, mille korral võib pärast lõplikku järelhindamist maksta hüvitist, ning lisaks sellele ei võimalda see säte maksta hüvitist sellise ettevõtja endistele aktsionäridele ja võlausaldajatele, kelle kõik kapitaliinstrumendid on konverteeritud, alla hinnatud ja kolmandale isikule üle antud.
Seejärel lükkas Üldkohus tagasi apellantide argumendi, et lõpliku järelhindamise tegemata jätmine mõjutaks nende esindatavate fondide olukorda, kuna selle tagajärjel jääks hindamata nende täiendavatesse esimese taseme omavahenditesse kuuluvate instrumentide ja nende teise taseme omavahenditesse kuuluvate instrumentide väärtuse taastamine või Banco Santanderi makstud vastusoorituse väärtuse suurendamine.
Üldkohus leidis, et selle argumendiga väidavad apellandid sisuliselt, et kui viidaks läbi Banco Populari lõplik järelhindamine, võiksid nad nõuda oma nõuete taastamist või Banco Santanderi makstud vastusoorituse väärtuse suurendamist, ning märkis, et sellise argumendiga ei saa nõustuda, kuna Banco Populari kriisilahenduse raames konverteeriti täiendavatesse esimese taseme omavahenditesse kuuluvad instrumendid aktsiateks, need hinnati alla ja tühistati ning teise taseme omavahenditesse kuuluvad instrumendid konverteeriti, hinnati alla ja anti täielikult Banco Santanderile üle. Üldkohus järeldas sellest, et Banco Populari endised aktsionärid kaotasid kriisilahendusotsuse vastuvõtmise tõttu oma aktsionäri staatuse.
Üldkohus leidis seega, et pärast Banco Populari kapitaliinstrumentide allahindamise ja konverteerimise õiguse kasutamist ning sellest tulenevate kõigi aktsiate üleandmist Banco Santanderile ei olnud apellandid enam kapitaliinstrumentide omanikud, kellele võiks maksta hüvitist määruse nr 806/2014 artikli 20 lõike 12 alusel, ning apellandid ei saa väita, et SRB otsus jätta Banco Populari puudutav lõplik järelhindamine läbi viimata puudutab neid otseselt, kuna neil ei ole õigust saada selle sätte alusel hüvitist. Ta järeldas sellest, et SRB otsus jätta Banco Populari puudutav lõplik järelhindamine läbi viimata ei tekitanud siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis võiksid mõjutada apellantide õiguslikku olukorda.
Apellantide argumentide tagasilükkamiseks täpsustas Üldkohus, et määruse nr 806/2014 artikli 20 lõikes 16 ette nähtud kolmandat hindamisaruannet tuleb eristada määruse artikli 20 lõikes 11 nimetatud lõplikust järelhindamisest, kusjuures kolmanda hindamisaruande eesmärk on teha kindlaks, kas aktsionäre ja võlausaldajaid oleks koheldud soodsamalt, kui kriisilahendusmenetluses oleva finantsinstitutsiooni suhtes oleks algatatud tavapärane maksejõuetusmenetlus, ning vajaduse korral maksta aktsionäridele ja võlausaldajatele hüvitist. Üldkohus leidis, et kuigi apellantidel oleks kolmanda hindamisaruande alusel potentsiaalselt õigus saada hüvitist, ei saa nad seda nõuda lõpliku järelhindamise alusel.
Üldkohus otsustas seega, et SRB otsus jätta Banco Populari puudutav lõplik järelhindamine läbi viimata ei puuduta apellante otseselt, sest see ei tekitanud õiguslikke tagajärgi, mis võiksid muuta nende õiguslikku olukorda.
Poolte nõuded
Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtumääruse resolutsioon;
–
mõista kohtukulud, sealhulgas apellantidel esimeses kohtuastmes tekkinud kohtukulud, välja SRB‑lt;
–
tunnustada nende õigust esitada hagi esimeses kohtuastmes.
SRB palub Euroopa Kohtul:
–
esimese võimalusena jätta apellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, aga igal juhul põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–
teise võimalusena saata asi tagasi Üldkohtusse;
–
kolmanda võimalusena juhul, kui Euroopa Kohus teeb lõpliku otsuse, jätta hagi esimeses kohtuastmes rahuldamata;
–
mõista käesolevas menetluses ja Üldkohtu menetluses tekkinud kohtukulud välja apellantidelt, teise võimalusena otsustada apellatsioonkaebusega seotud kohtukulude kandmine edaspidi.
Apellatsioonkaebus
Oma apellatsioonkaebuse toetuseks esitavad apellandid kaks väidet. Esimeses väites leiavad nad, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta jättis arvesse võtmata määruse nr 806/2014 artikli 20 lõike 11 kahe esimese lause tagajärjed, ning et rikutud on omandiõigust. Teises väites kinnitavad nad, et Üldkohus tõlgendas vääralt selle määruse artikli 20 lõike 12 punkti a ja rikkus diskrimineerimiskeelu põhimõtet.
Apellatsioonkaebuse vastuvõetavus
SRB on seisukohal, et apellatsioonkaebus on Euroopa Kohtu kodukorra artikli 170 lõiget 1 arvestades vastuvõetamatu, kuna see põhineb uutel õigusväidetel. SRB kahtleb ka selles, kas apellantidel on võimalik pöörduda kohtusse nende fondide nimel, keda nad väidavad end esindavat.
Nende argumentidega ei saa nõustuda.
Esiteks olgu märgitud, et Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklist 58 tulenevalt peavad apellatsioonkaebuse väited põhinema Üldkohtu menetlust käsitlevatel argumentidel. Kodukorra artikli 170 lõige 1 näeb ka ette, et apellatsioonkaebuses ei või muuta Üldkohtu menetluses olnud hagi eset. Euroopa Kohtu pädevus apellatsioonimenetluses on seega piiratud esimeses kohtuastmes arutatud väidetele ja argumentidele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega (21. juuli 2020. aasta kohtumäärus Abaco Energy jt vs. komisjon,
C‑436/19 P
, ei avaldata,
EU:C:2020:606
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Ent vastupidi SRB väidetule vaidlevad apellandid oma kahe väitega vastu sellele, kuidas Üldkohus liidu õigust tõlgendas või kohaldas, kuna nad leiavad, et lõplik järelhindamine oli kohustuslik ja et SRB keeldumine seda teha tekitas õiguslikke tagajärgi, mis muutsid nende õiguslikku olukorda Banco Populari võlakirju omavate fondide valitsejatena.
Sellega seoses on oluline täpsustada, et ühelt poolt omandiõiguse väidetava riive ja teiselt poolt võrdse kohtlemise põhimõtte väidetava rikkumise küsimused on üksnes Üldkohtu tõlgenduse kriitikast ja seega nendest kahest väitest tulenevad väited. Seega ei ole need väited uued väited (vt selle kohta 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus Tomana jt vs. nõukogu ja komisjon,
C‑330/15 P
, ei avaldata,
EU:C:2016:601
, punkt
).
Teiseks ei ole SRB lisanud enda tõstatatud küsimusele, kas apellantidel oli õigus pöörduda fondide nimel kohtusse, konkreetseid tõendeid, mis seaksid kahtluse alla viimaste väidetud staatuse.
Järelikult on apellatsioonkaebus vastuvõetav.
Apellatsioonkaebuse väited
Apellatsioonkaebuse kahte väidet tuleb analüüsida koos osas, milles apellandid väidavad, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta jättis arvesse võtmata määruse nr 806/2014 artikli 20 lõike 11 kahe esimese lause tagajärjed, ning tõlgendas vääralt selle määruse artikli 20 lõike 12 punkti a. Nimelt leidis Üldkohus vaidlustatud kohtumääruses õigesti, et need sätted on tihedalt seotud. Seejärel tuleb vajaduse korral käsitleda küsimust Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 17 ja võrdse kohtlemise põhimõtte väidetavast rikkumisest.
Poolte argumendid
Esimeses väites märgivad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kuna ta ei analüüsinud määruse nr 806/2014 artikli 20 lõike 11 kaugemale ulatuvaid tagajärgi. Kuigi Üldkohus tsiteeris kogu seda sätet, jättis ta seejärel mainimata selle kaks esimest lauset ning analüüsis üksnes punktides a ja b sisalduvate asjaolude tähendust. Nendes on aga arusaadavalt ja sõnaselgelt märgitud, et mis tahes esialgsele väärtuse hindamisele peab järgnema lõplik järelhindamine „niipea, kui mõistlikult võimalik“. Tegemist on absoluutse õigusliku kohustusega, mis ei sõltu selliste eriasjaolude tuvastamisest nagu konkreetsete kriisilahendusvahendite kasutamine, või punktides a ja b nimetatud eesmärkidest. Seega on selle sätte selge mõte see, et lõplik järelhindamine on nõutav kõigil juhtudel, mil SRB tugineb olukorra kiireloomulisuse tõttu esialgu läbi viidud väärtuse hindamisele.
See imperatiivne kohustus on loogiline, kui võtta arvesse seoses esialgsete hindamisaruannetega ette nähtud olulisi erandeid ning drakoonilisi ja väga ulatuslikke sundvõõrandamise volitusi, mis SRB‑le on määrusega nr 806/2014 antud. SRB võib määruse artikli 20 lõike 10 kohaselt kiireloomulistes olukordades jätta järgimata määruse artikli 20 lõigetes 7 ja 9 esitatud nõuded ning täita selle artikli lõike 1 tingimusi, milles on ette nähtud kohustus tagada, et mis tahes ametiasutusest sõltumatu isik hindab väärtust õiglaselt, hoolikalt ja realistlikult, ainult siis, kui see on asjaolusid arvestades mõistlikult võimalik.
Väärtuse hindamisega seoses on väga oluline ka määruse artikli 20 lõige 7, kuna selles on ette nähtud kohustus lisada väärtuse hindamise tulemustele ajakohastatud bilanss ja asjasse puutuva ettevõtja finantsseisundit kajastav aruanne, tema vara bilansilise väärtuse analüüs ja eeldatav maksumus ning ettevõtja raamatupidamisarvestuses ja -dokumentides kajastatud bilansiliste ja bilansiväliste täitmata kohustuste loetelu, milles on märgitud ka vastavad laenud ja nõuete rahuldamisjärgud. Kuna esialgne hindamine peab määruse nr 806/2014 artikli 20 lõike 10 teise lõigu kohaselt sisaldama täiendava kahjumi puhvrit, erineb see igal juhul – tõenäoliselt allapoole – lõplikust väärtuse hindamisest.
Teises hindamisaruandes märkis sõltumatu ekspert ise, et SRB peaks selle kasutamisel olema ettevaatlik, ning viitas selgelt selle aruande puudustele, kuna see koostati algul kokku lepitud kuue nädala asemel ainult kahe nädala jooksul, ilma et ekspert oleks saanud tutvuda teatava olulise infoga või et tal oleks olnud võimalust arutada selle aruande järeldusi juhtkonna, audiitorite, järelevalveasutuste ja teiste Banco Populari hästi tundvate isikutega.
Ent määruse nr 806/2014 artikli 20 lõigetes 1–9 ette nähtud tingimused kehtestati SRB‑le selleks, et viimane tagaks, et läbi viidud väärtuse hindamised oleksid piisavalt usaldusväärsed ja et järgitakse omandiõigust. Seetõttu on nende tingimuste täitmisest tehtavad erandid lubatud üksnes kiiret tegutsemist nõudvatel juhtudel. Kui hindamisaruannetele ei järgne võimalikult kiiresti lõplikku järelhindamist, jäävad need esialgseks, muutes need tingimused, eelkõige nõude, et väärtust hindab õiglaselt, hoolikalt ja realistlikult sõltumatu isik, üksnes soovunelmaks.
Üldkohtu arutluskäik, mis seisneb määruse nr 806/2014 artikli 20 lõike 11 käsitlemises sellisena, et seda tuleb tõlgendada selle punktide a ja b ning määruse artikli 20 lõike 12 järgi, ei mõjuta mitte ainult küsimust, millal tuleb hüvitis määrata, vaid ka küsimust, millal tuleb lõplik järelhindamine läbi viia.
Sellest järeldas Üldkohus sisuliselt, et sundvõõrandatud vara omanikest pooltel nagu apellandid on õigus vaidlustada lõpliku järelhindamise tegemata jätmist üksnes siis, kui nad võivad kõnealuse määruse artikli 20 lõike 11 punkti b alusel saada hüvitist, ja et selle sätte alusel tuleb hüvitist maksta ainult siis, kui kohaldatud kriisilahendusskeem nägi ette, et kasutatakse määruse nr 806/2014 artiklis 27 nimetatud nõudeõiguste teisendamise vahendit, määruse artiklis 25 nimetatud sildasutuse vahendit või määruse artiklis 26 nimetatud vara eraldamise vahendit.
Sellest tuleneb, et aktsionäridel ja võlausaldajatel ei ole kaebeõigust, ning sellistel asjaoludel nagu käesolevas asjas on raske ette kujutada, et muudel pooltel kui sundvõõrandatud vara omanud aktsionäridel ja võlausaldajatel võiks olla õigus vaidlustada lõpliku järelhindamise puudumist. Üldkohtu tõlgendus võimaldab SRB‑l seega tugineda esimesele ja teisele hindamisaruandele, mis on esialgsed, väga puudulikud ja äärmiselt ebausaldusväärsed.
Apellandid vaidlevad vastu ka arutluskäigule, mille kohaselt võivad sundvõõrandamisest puudutatud võlausaldajad saada hüvitist, kui nad esitavad väära kriisilahendusotsuse peale tühistamishagi või kahju hüvitamise hagi, mis tugineb asjaolule, et esimene ja teine hindamisaruanne on puudulikud. Liidu seadusandja on selles suhtes ette näinud turvamehhanismi, nimelt kohustuse viia määruse nr 806/2014 artikli 20 lõike 11 kohaselt läbi lõplik järelhindamine, mis on sobivam selleks, et määrata käesoleva juhtumi asjaoludel kindlaks hüvitise summa, sest sõltumatul hindajal on juurdepääs kõigile olulistele alusandmetele, mis ei ole tõenäoliselt nii võlausaldajate puhul sellises hagimenetluses nagu eespool viidatud.
Kui lõplik järelhindamine viidaks läbi, kinnitaks see suure tõenäosusega, et Banco Populari hindamine oli puudulik ja et hagejatele kuulunud võlakirjade allahindamine oli kasutu või tehti seda liiga suures ulatuses; see oleks vähemalt viinud kriisilahendusskeemini, mis nõuaks täiesti teistsuguseid müügitingimusi.
Kui SRB otsustaks pärast lõplikku järelhindamist, et ta ei anna apellantidele nende võlakirjade taastamise kaudu hüvitist, saaks SRB otsust ja määruse artikli 20 lõike 15 alusel potentsiaalselt ka lõplikku hindamist vaidlustada igal juhul tühistamishagi, tegevusetushagi või ELTL artikli 340 alusel esitatud lepinguvälise vastutuse hagiga.
Nende konkreetsete võimaluste kaotamine mõjutaks otseselt apellantide õiguslikku olukorda ja seega puudutab otsus, mille tühistamist nad taotlevad, neid otseselt.
Oma repliigis vaidlevad apellandid esiteks vastu sellele, kuidas SRB tõlgendas täiendava kahjumi puhvri funktsiooni. Teiseks on nende arvates SRB arutluskäigu puhul – mille kohaselt ei ole lõpliku järelhindamise aruanne nõutav, sest apellantidel on müügihind, mis on saadud õiguspäraselt läbi viidud hankemenetluse tulemusena – tegemist ringtõestusega, sest kõnealuse müügihinna tingis teises hindamisaruandes väljendatud väärtus.
Teises väites leiavad apellandid, et Üldkohus järeldas igal juhul vääralt, et otsus, mille tühistamist nad taotlevad, ei puuduta neid otseselt.
Selle järelduse põhjendamiseks esitas Üldkohus kaks argumenti, mis mõlemad lähtuvad määruse nr 806/2014 sätete väärast tõlgendusest, kusjuures esimese argumendi kohaselt on määruse artikli 20 lõige 12 kohaldatav ainult siis, kui SRB kasutab nõudeõiguste teisendamise vahendit, sildasutuse vahendit või vara eraldamise vahendit, kuid käesolevas asjas ei kasutatud neist ühtegi, ning teise argumendiga viidatakse asjaolule, et määruse artikli 20 lõige 12 ei võimalda maksta hüvitist sellise ettevõtja endistele aktsionäridele ja võlausaldajatele, kelle kõik kapitaliinstrumendid on konverteeritud, alla hinnatud ja kolmandale isikule üle antud.
Esiteks on määruse nr 806/2014 artikli 20 lõike 12 punktis a sõnaselgelt viidatud „nõudeõiguste teisendamise vahendi raames […] [alla hinnatud] asjaomaste kapitaliinstrumentide omanikele“. Asjaomased kapitaliinstrumendid on aga selles määruses määratletud kui sellised võlainstrumendid nagu apellantidele kuuluvad. Asjaolu, et see säte on nende suhtes kohaldatav, on seega väljaspool kahtlust. Üldkohus seda küsimust ei analüüsinud ega võtnud vaidlustatud kohtumääruses üldse arvesse sõnade „asjaomased kapitaliinstrumendid“ tähendust.
On õige, et käesoleval juhul ei kasutatud nõudeõiguste teisendamise vahendit. Siiski tuleb määruse nr 806/2014 artikli 20 lõike 12 punktis a sisalduvat viidet sellele vahendile käsitleda koos viitega asjaomaste kapitaliinstrumentide allahindamisele. Seda sätet ei saa tõlgendada formaalselt nii, et see on kohaldatav ainult nõudeõiguste teisendamise vahendi kasutamisest tulenevatele allahindamistele, vaid see peaks hõlmama juhtumeid, kus asjaomased kapitaliinstrumendid on – nagu käesoleval juhul – 100% alla hinnatud, olenemata sellest, kas see allahindamine on toimunud määruse artikli 22 lõiget 1 või nõudeõiguste teisendamise vahendit kohaldades.
Teiseks ei kinnita miski Üldkohtu tõlgendust, mille kohaselt ei ole apellantidel vastavalt määruse nr 806/2014 artikli 20 lõikele 12 võimalik saada hüvitist seetõttu, et apellantide kapitaliinstrumendid on täielikult konverteeritud, alla hinnatud ja kolmandale isikule, st Banco Santanderile 1 euro eest üle antud.
Vaidlustatud kohtumääruses on selle kohta märgitud, et apellantidel ei ole enam selliseid Banco Populari kapitaliinstrumente, mis võiksid olla hüvitamise esemeks; see säte ei sisalda aga erandit, mis oleks kohaldatav võlausaldajate või omanike nõuete suhtes siis, kui allahindamisele on järgnenud ettevõtte võõrandamine.
Miski ei õigusta seda, et võlausaldajad ja nende kapitaliinstrumentide omanikud, mis hinnati alla ja anti seejärel ettevõtte võõrandamise vahendi alusel üle, ei saa kahjuhüvitist, kui see meede võeti panga netovarade ja ‑kohustuste esialgse ja puuduliku väärtuse hindamise alusel. Neid mõjutab see vähemalt sama palju kui neid isikuid, kes jäid jätkuvalt asjaomaste instrumentide omanikuks. Sellest järeldub, et apellandid on nimetatud määruse artikli 20 lõike 12 punkti a sõnastuse kohaselt otseselt puudutatud.
Kuigi Üldkohus ei analüüsinud vaidlustatud kohtumääruses isikliku puutumuse ja põhjendatud huvi küsimusi, leiavad apellandid, et Euroopa Kohus peaks menetlusökonoomia kaalutlustel siiski apellantide sellekohaseid argumente analüüsima.
Nad leiavad, et otsus, mille tühistamist nad nõuavad, puudutab neid isiklikult, kuna nad kuuluvad nende väheste tuvastatud investorite hulka, kes omasid Banco Populari emiteeritud ja SRB poolt sundvõõrandatud võlakirju.
Käesolevas kohtuasjas olid esimene ja teine hindamisaruanne, mis olid küll äärmiselt ebausaldusväärsed, aluseks SRB otsusele hinnata alla apellantide investeeringud Banco Populari kapitali. SRB otsus jätta lõplik järelhindamine läbi viimata, millest nähtub, et SRB toimis hagejate varasid alla hinnates õigusvastaselt, puudutab seega apellante isiklikult.
Vastupidi sellele, mida väitis SRB esimeses kohtuastmes seoses asjaoluga, et seda liiki võlakirjadega kaubeldakse laialdaselt kogu maailmas, mis omakorda takistab nende omanike kindlakstegemist ja loendamist, on SRB poolt kriisilahendusotsuses sundvõõrandatud võlakirjad selles otsuses ära näidatud nende emissiooninumbri ja nende väärtusega; seega oli nende arv kriisilahenduse päeval, 7. juunil 2017, teada.
Samuti väidavad apellandid, et neil on huvi taotletud tühistamise vastu, mis tühistava otsuse tegemise korral tooks neile kahtlemata kasu. Nimelt oleks SRB tühistamise korral kohustatud viima läbi lõpliku järelhindamise, mis tõendaks, et Banco Popular on väärt rohkem kui 2 miljardit eurot. See kohustaks SRBd seega analüüsima apellantide võlakirjade väärtuse taastamist. Lisaks on apellantidel kui ühtse järelevalvemehhanismi alla kuuluvate pankade suurinvestoritel ka veel eraldi huvi hoida ära SRB tulevasi rikkumisi määruse nr 806/2014 raames.
SRB osutab esimese ja teise väite vastuvõetamatusele, esitades samu argumente nagu need, mis ta esitas juba kogu apellatsioonkaebuse vastuvõetamatuse väite põhjendamisel; samuti väidab ta, et need väited ei ole põhjendatud.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb tagasi lükata SRB argumendid mõlema väite vastuvõetamatuse kohta põhjustel, mis on seoses kogu apellatsioonkaebusega juba esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 43–46, nimelt, et ühelt poolt omandiõiguse väidetava riive ja teiselt poolt võrdse kohtlemise põhimõtte väidetava rikkumise küsimused on üksnes Üldkohtu tõlgenduse suhtes väljendatud kriitikast tulenevad väited ega saa seega muuta viimase menetluses olnud kohtuasja eset.
Sisulises osas tuleb kõigepealt meenutada, et käesolevas asjas otsustas SRB Banco Populari finantsolukorra kiire halvenemise ja eelkõige likviidsuspuudujäägi tõttu, et sobiv kriisilahenduse vahend ei ole mitte nõudeõiguste teisendamine, mis tema arvates osutus ebapiisavaks, vaid ettevõtte võõrandamine, mis on ette nähtud määruse nr 806/2014 artiklis 24. Seda kriisilahenduse vahendit rakendades kasutas SRB määruse nr 806/2014 artiklis 21 ette nähtud asjaomaste kapitaliinstrumentide allahindamise ja konverteerimise õigust.
Nagu käesoleva kohtuotsuse punktides 7 ja 8 märgitud, oli SRB koostatud esimese hindamisaruande eesmärk saada teavet, mis võimaldaks kindlaks teha, kas kriisilahendusmenetluse algatamise tingimused on täidetud, samas kui teise, SRB määratud sõltumatu eksperdi koostatud hindamisaruande eesmärk oli hinnata Banco Populari vara ja kohustuste väärtust; anda hinnang selle kohta, kuidas oleks koheldud aktsionäre ja võlausaldajaid siis, kui Banco Populari suhtes oleks algatatud tavaline maksejõuetusmenetlus, ning saada teavet, mis võimaldaks teha otsuse üleantavate aktsiate ja omandiõiguse instrumentide kohta, ning võimaldaks SRB‑l kindlaks määrata selle, mida peetakse äris tavalisteks tingimusteks, kui rakendatakse ettevõtte võõrandamise vahendit. Kolmanda, samuti sõltumatu eksperdi koostatud hindamisaruande eesmärk oli kindlaks teha, kas Banco Populari aktsionäre ja võlausaldajaid, keda kriisilahenduse skeem puudutas, oleks koheldud paremini, kui panga suhtes oleks algatatud tavaline maksejõuetusmenetlus.
SRB leidis, et käesoleval juhul ei ole esimese hindamisaruande järelhindamise versiooni vaja koostada ning pärast teist hindamisaruannet ei ole vaja läbi viia lõplikku järelhindamist. Apellantide järelpärimisele vastates teatas ta neile sellest analüüsist, edastades neile 2. augustil 2018 sõltumatule eksperdile saadetud kirja. Apellandid palusid SRB‑lt täpsustusi, mis saadeti neile 18. detsembri 2018. aasta kirjaga. Just viimati nimetatud kirja peale esitati esimeses kohtuastmes hagi.
Kuna mõlemad apellatsioonkaebuse väited põhinevad seisukohal, et SRB on rikkunud määruse nr 806/2014 artiklit 20, siis tuleb tõlgendada selle sätte sisu, arvestades seejuures määruse põhjendust 64.
Põhjendusest 64 tuleneb, et eristada tuleb maksejõuetute ettevõtjate vara ja kohustuste hindamist, mille SRB viib läbi kiireloomulistel juhtudel ja mis on esialgne, ning sõltumatut hindamist, mis põhimõtteliselt lõpetab esialgse hindamise kehtivuse.
Mis puudutab hindamise liike, siis on määruse nr 806/2014 artikli 20 lõigetes 11 ja 16 sõnaselgelt ette nähtud kaks liiki: esiteks „lõigete 1–15 kohaselt tehtav“ väärtuse hindamine ja teiseks „lõigetes 16, 17 ja 18 osutatud“ hindamine. Artikli 20 lõigete 11 ja 16 kohaselt on need eraldi hindamised ja peavad ka nii jääma; neid viib läbi sõltumatu isik, kuid neid võib siiski läbi viia eraldi või samal ajal ning sama sõltumatu isiku poolt.
Sellest tuleneb, et käesolevas asjas kuuluvad nii esimene ja teine hindamisaruanne kui ka võimalik lõplik järelhindamine esimest liiki hindamise alla, sest need kuuluvad määruse nr 806/2014 artikli 20 lõigete 1–15 kohaldamisalasse, samas kui kolmas hindamisaruanne, mis kuulub selle artikli lõigete 16–18 kohaldamisalasse, kuulub teist liiki hindamise alla.
Tõepoolest on nii, et asjaolu, et lisaks lõplikule järelhindamisele on olemas muu lõplik hindamine, mis nähtub sellest, et määruse nr 806/2014 artikli 20 lõike 11 alguses on lisatud sõnadele „lõplik hindamine“ täiend „järel“, ja mis on lõpliku „
ex ante
“ hindamise vastand, võib mõjutada SRB võimalust keelduda lõpliku järelhindamise läbiviimisest, sest lõplik hindamine ise on juba aluseks kriisilahenduse vahendi kohaldamist või kriisilahendusõiguste kasutamist käsitlevale otsusele või kapitaliinstrumentide allahindamise või konverteerimise õiguse kasutamist käsitlevale otsusele ning seda saab määruse nr 806/2014 artikli 20 lõike 15 kohaselt seega vaidlustada koos nende otsustega.
Seda tõlgendust toetab ka selle määruse artikli 20 lõige 2, mille kohaselt „[käsitatakse] väärtuse hindamist lõplikuna“, kui „kõik lõigetes 1 ja 4–9 sätestatud nõuded on täidetud“, arvestades aga seejuures artikli 20 lõiget 15, st võimalust vaidlustada hindamine kaudselt koos käesoleva kohtuotsuse punktis 83 nimetatud otsustega. Nende nõuete hulgas on määruse artikli 20 lõikes 1 sätestatud nõue, et väärtuse hindamise viib läbi isik, kes on SRBst, liikmesriigi kriisilahendusasutusest ja asjaomasest ettevõtjast sõltumatu.
Kõrvalmärkusena olgu mainitud, et seetõttu oli SRB koostatud esimene hindamisaruanne (vt käesoleva kohtuotsuse punkt 7) tõepoolest esialgne, ning isegi kui SRB oleks teinud esimese hindamisaruande järelhindamise versiooni, mida apellandid pidasid vältimatult vajalikuks (vt käesoleva kohtuotsuse punktid 19 ja 23), ei oleks selline versioon kujutanud endast lõplikku hindamist, sest seda ei olnud teinud sõltumatu isik. Ka kohtujurist märkis oma ettepaneku punktis 70, et kuna käesoleval juhul koostas esimese hindamisaruande SRB, siis ei ole selle esialgsuses kahtlust. Seega on käesolevas asjas ainult teine hindamisaruanne, mis vastab sellele tingimusele, käsitatav „väärtuse lõpliku hindamisena“ määruse nr 806/2014 artikli 20 tähenduses.
Siiski tuleb rõhutada, ilma et oleks vaja teha otsust viimati nimetatud küsimuse ega SRB seisukoha muutumise kohta selles küsimuses, et Üldkohus otsustas õigesti, et järelhindamine ei oleks käesoleva asja asjaoludel igal juhul mõjutanud apellantide õiguslikku olukorda, mistõttu ei tekitanud ka 18. detsembri 2018. aasta kiri, milles neid teavitati põhjustest, miks SRB ei kavatse sellist hindamist läbi viia, apellantide olukorda mõjutada võivaid õiguslikke tagajärgi.
Nimelt märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 85, et kui hageja, kellel ei ole eristaatust, esitab tühistamishagi akti peale, mille adressaat ta ei ole – nagu käesolevas asjas –, kattub nõue, mille kohaselt vaidlusaluse akti siduvad õiguslikud tagajärjed peavad puudutama hageja huve, tuues kaasa selge muutuse tema õiguslikus seisundis, tingimustega, mis on ette nähtud ELTL artikli 263 neljandas lõigus (13. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus Deutsche Post ja Saksamaa vs. komisjon,
C‑463/10 P ja C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
, punkt
).
SRB vastus apellantidele nende põhjuste kohta, miks ta ei kavatse viia käesolevas asjas läbi lõplikku järelhindamist, põhineb sellise hindamise eesmärkidel.
Kuigi on tõsi, nagu väidavad apellandid, et määruse nr 806/2014 artikli 20 lõike 11 alguse sõnastus näib muutvat lõpliku järelhindamise läbiviimise vältimatult vajalikuks siis, kui SRB käsutuses on üksnes esialgne hindamine, eelkõige seetõttu, et selles sättes on kasutatud väljendi „viiakse läbi“ puhul kindla kõneviisi olevikku, mis üldjuhul väljendab kohustuslikkust (vt selle kohta 3. märtsi 2020. aasta kohtuotsus X (Euroopa vahistamismäärus) – mõlemapoolne karistatavus),
C‑717/18
,
EU:C:2020:142
, punkt
), ja väljendit „niipea, kui mõistlikult võimalik“, rõhutas Üldkohus siiski põhjendatult asjaolu, et sellise aruande tegemata jätmine ei mõjutanud apellantide õiguslikku olukorda, pidades eelkõige silmas lõpliku järelhindamise kahte eesmärki, nagu need on määruse nr 806/2014 artikli 20 lõikes 11 sätestatud.
Määruse nr 806/2014 artikli 20 lõike 11 mõte, mis on esitatud selle sätte teises lõigus, tuleneb selle kahest spetsiifilisest eesmärgist, milleks on „tagada, et artiklis 2 osutatud ettevõtja vara vähendav kahjum võetakse selle ettevõtja raamatupidamisarvestuses täies ulatuses arvesse“ ja „saada teavet selleks, et teha otsus taastada võlausaldajate nõuded või suurendada vastusoorituse väärtust kooskõlas […] artikli [20] lõikega 12“. Kuigi teise eesmärgi sõnastus sisaldab lõpliku järelhindamiseni viivate tingimuste piisavalt laia kirjeldust, tuleb tõdeda, et see viitab sõnaselgelt – nagu Üldkohus vaidlustatud kohtumääruses õigesti märkis – määruse artikli 20 lõikele 12, millest tuleneb, et seda kohaldatakse üksnes spetsiifilistes olukordades, kus SRB on kasutanud nõudeõiguste teisendamise vahendit, sildasutuse vahendit või vara valitsemise vahendit.
Käesoleva kohtuasja eripärasid arvestades ei oleks teise lõpliku järelhindamise aruande koostamine, isegi kui see oleks kohustuslik, igal juhul vastanud kummalegi nendest kahest eesmärgist. Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 43 märkis, ei ole apellandid väitnud, et määruse nr 806/2014 artikli 20 lõike 11 teise lõigu punktis a nimetatud eesmärk on käesolevas asjas kohaldatav. Selle sätte punktis b nimetatud eesmärk ei ole samuti kohaldatav, sest nagu Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktides 48 ja 49 õigesti rõhutas, on Banco Populari suhtes vastu võetud kriisilahenduse vahend määruse nr 806/2014 artiklis 24 ette nähtud ettevõtte võõrandamise vahend.
Kuid ettevõtte võõrandamise vahendi kohaldamine ei kuulu määruse artikli 20 lõikes 12 nimetatud juhtude hulka, mille korral võib lõpliku järelhindamise tulemusel maksta hüvitist.
Lõpuks, sellises olukorras, nagu on käesolev asi, kus pärast teist hindamisaruannet kasutati ettevõtte võõrandamise vahendit, on igal juhul nii, et seaduslikult läbi viidud hankemenetluse lõpuks kujunenud müügihind kas kinnitab selles aruandes mainitud tulemust või hoopis lükkab selle ümber. Õiglane hind vastab seega lihtsalt tegelikult kujunenud turuhinnale. Ettevõtte võõrandamise vahend kinnistab seega faktiliselt kogu diskussiooni, mis puudutab üle antud ettevõtte varade potentsiaalset majanduslikku väärtust. Järelikult oleks vähemalt käesoleva juhtumi asjaoludel saanud lõpliku järelhindamise käigus seda turuväärtust ainult tõdeda, mistõttu selle mõju apellantidele oleks olnud null.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et apellatsioonkaebus tuleb jätta rahuldamata, ilma et oleks vaja analüüsida nende väidete ülejäänud argumente, mis pealegi üksnes tulenevad Üldkohtu tõlgenduse kriitikast, nagu on nenditud käesoleva kohtuotsuse punktis 45.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste lahendamisel, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna SRB on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja apellandid on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb SRB kohtukulud välja mõista apellantidelt, kes ühtlasi kannavad ise oma kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Algebris (UK) Ltd‑lt ja Anchorage Capital Group LLC‑lt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.