CELEX: 62015CJ0015
Řízení o předběžné otázce
Volný pohyb zboží
Zákaz opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením vývozu
Článek 35 SFEU
Společnost se sídlem v nizozemskojazyčném regionu Belgického království
Právní úprava, která ukládá povinnost vyhotovovat faktury v nizozemském jazyce pod sankcí absolutní neplatnosti
Koncesní smlouva přeshraniční povahy
Omezení
Odůvodnění
Nepřiměřenost

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 45 SFEU.
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností New Valmar BVBA a společností Global Pharmacies Partner Health Srl (dále jen „GPPH“) týkajícího se neuhrazení více faktur.
Právní rámec
Unijní právo
V článku 226 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (
Úř. věst. 2006, L 347, s. 1
), ve znění směrnice Rady 2010/45/EU ze dne 13. července 2010 (
Úř. věst. 2010, L 189, s. 1
) (dále jen „směrnice 2006/112“), se stanoví údaje, které musí být povinně uváděny na fakturách.
V článku 248a této směrnice se stanoví:
„Pro účely kontroly a v souvislosti s fakturami za dodání zboží nebo poskytnutí služeb na jejich území a s fakturami obdrženými osobami povinnými k dani usazenými na jejich území mohou členské státy u některých osob povinných k dani nebo v některých případech vyžadovat překlad do jejich úředních jazyků. Členské státy však nesmí uložit obecnou povinnost překládat faktury.“
Belgické právo
V článku 4 Grondwet (Ústava) ve znění ze dne 17. ledna 1994 (
Belgisch Staatsblad
, 17. února 1994, s. 4054) se uvádí:
„Belgie je tvořena čtyřmi jazykovými regiony: francouzskojazyčným regionem, nizozemskojazyčným regionem, dvojjazyčným regionem Hlavní město Brusel a německojazyčným regionem.
Každá obec království náleží k některému z těchto jazykových regionů.
[...]“
Článek 129 odst. 1 bod 3 Ústavy stanoví:
„Parlamenty Francouzského společenství a Vlámského společenství, každý v rámci své působnosti, upraví vyhláškou, bez zásahu federálního zákonodárce, používání jazyků v:
[...]
3.
sociálních vztazích mezi zaměstnavateli a jejich zaměstnanci, jakož i aktech a dokumentech podniků stanovených zákonem a nařízeními.“
V článku 52 odst. 1 prvním pododstavci wetten op het gebruik van de talen in bestuurzaken (zákona o používání jazyků ve správní oblasti), konsolidovaného ve znění královského výnosu ze dne 18. července 1966 (
Belgisch Staatsblad
, 2. srpna 1966, s. 7798), (dále jen „zákon o používání jazyků“) je stanoveno:
„Pro listiny a dokumenty stanovené zákonem a nařízeními […] použijí soukromé průmyslové, obchodní a finanční podniky jazyk území, na kterém se nachází jejích sídlo, resp. na kterém se nacházejí různá sídla jejich závodů.“
Decreet tot regeling van het gebruik van de talen voor de sociale betrekkingen tussen de werkgevers en de werknemers, alsmede van de voor de wet en de verordeningen voorgeschreven akten en bescheiden van de ondernemingen (vyhláška, kterou se upravuje používání jazyků v oblasti sociálních vztahů mezi zaměstnavateli a pracovníky, jakož i v oblasti podnikových aktů a dokumentů stanovených zákonem a nařízeními) Vlaamse Gemeenschap (Vlámského společenství, Belgie) ze dne 19. července 1973 (
Belgisch Staatsblad
, 6. září 1973, s. 10089, dále jen „vyhláška o používání jazyků“) byla přijata na základě čl. 129 odst. 1 bodu 3 Ústavy.
Článek 1 této vyhlášky stanoví:
„Tato vyhláška se vztahuje na fyzické a právnické osoby, které mají sídlo provozovny v nizozemskojazyčném regionu. Tato vyhláška upravuje používání jazyků v oblasti sociálních vztahů mezi zaměstnavateli a pracovníky, jakož i v oblasti podnikových aktů a dokumentů stanovených zákonem.
[...]“
V článku 2 uvedené vyhlášky se upřesňuje, že „[v] sociálních vztazích mezi zaměstnavateli a pracovníky, jakož i v podnikových aktech a dokumentech stanovených zákonem se používá nizozemština“.
Podle článku 10 uvedené vyhlášky:
„Dokumenty nebo akty, které jsou v rozporu s ustanoveními této vyhlášky, jsou neplatné. O jejich neplatnosti soud rozhodne i bez návrhu.
[...]
Rozsudek ukládá povinnost nahradit dotčené dokumenty i bez návrhu.
Odstranění neplatnosti vyvolává účinky až ode dne nahrazení: pro písemné dokumenty ode dne předložení nahrazujících dokumentů v kanceláři pracovněprávního soudu.
[...]“
Skutkový stav v původním řízení a předběžná otázka
Dne 12. listopadu 2010 uzavřely společnost New Valmar, spolčenost založená podle belgického práva, jejíž sídlo se nachází v Evergem (Belgie), a GPPH, společnost založená podle italského práva se sídlem v Miláně (Itálie), smlouvu, která určila posledně uvedenou společnost za výlučného koncesionáře společnosti New Valmar v Itálii za účelem prodeje výrobků pro děti. Platnost této smlouvy měla uplynout dne 31. prosince 2014.
Podle článku 18 koncesní smlouvy se tato smlouva řídila podle italského práva a soudy příslušnými pro rozhodnutí o případných sporech mezi smluvními stranami byly soudy v Gentu (Belgie).
Doporučeným dopisem ze dne 29. prosince 2011 společnost New Valmar tuto smlouvu předčasně ukončila s účinností od 1. června 2012.
Společnost New Valmar podala dne 30. března 2012 žalobu k rechtbank van koophandel te Gent (Obchodní soud v Gentu, Belgie), v níž se domáhala, aby byla společnosti GPPH uložena povinnost zaplatit jí částku přibližně 234192 eur z důvodu uhrazení několika nezaplacených faktur.
Společnost GPPH podala vzájemnou žalobu, v níž se domáhala, aby byla společnosti New Valmar uložena povinnost zaplatit jako náhradu škody částku 1467448 eur za jednostranné neoprávněné ukončení koncesní smlouvy.
Proti žalobě společnosti New Valmar namítla společnost GPPH neplatnost faktur dotčených ve věci v původním řízení z toho důvodu, že i když šlo v případě těchto faktur o „akty a dokumenty stanovené zákonem a nařízeními“ ve smyslu zákona o používání jazyků a vyhlášky o používání jazyků (dále jen „právní úprava dotčená ve věci v původním řízení“), tyto faktury porušují kogentní pravidla obsažená v uvedené právní úpravě, neboť kromě údajů týkajících se společnosti New Valmar, DPH a banky, byly veškeré údaje na uvedených fakturách, včetně všeobecných obchodních podmínek, napsány v jiném jazyce než nizozemském, a to v italštině, přestože společnost New Valmar má sídlo v nizozemskojazyčném regionu Belgického království.
Dne 14. ledna 2014 během řízení společnost New Valmar předala společnosti GPPH překlad těchto faktur do nizozemského jazyka. Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, však vyplývá, že z důvodu právní úpravy dotčené ve věci v původním řízení jsou tyto faktury i nadále stiženy absolutní neplatností a zůstávají absolutně neplatné.
Společnost New Valmar nepopírá, že dotčené faktury jsou v rozporu s právní úpravou dotčenou ve věci v původním řízení. Tato společnost však tvrdí, že tato úprava je v rozporu zejména s ustanoveními unijního práva o volném pohybu zboží, a to konkrétně s čl. 26 odst. 2 a články 34 a 35 SFEU.
Předkládající soud si klade otázku, zda s ohledem na rozsudek ze dne 16. dubna 2013, Las (
C‑202/11
,
EU:C:2013:239
), může povinnost, kterou mají podniky, jejichž sídlo je v nizozemskojazyčném regionu Belgického království, podle níž musí vyhotovovat pod sankcí neplatnosti své faktury v nizozemské jazyce, vytvářet překážku mezinárodnímu obchodu, zda lze tuto případnou překážku odůvodnit jedním nebo několika cíli v obecném zájmu, jako jsou například cíle usilující o podporu a stimulaci používání úředního jazyka či o zajištění účinnosti správních kontrol, a zda je případná překážka přiměřená sledovaným cílům.
Za těchto okolností se rechtbank van koophandel te Gent (Obchodní soud v Gentu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je nutné článek 45 SFEU vykládat v tom smyslu, že brání takové právní úpravě člena federace členského státu, jako je v projednávané věci Vlámské společenství v Belgickém státě s federativním uspořádáním, která každému podniku s provozovnou na území tohoto člena federace ukládá podle ustanovení článku 52 [zákona o používání jazyků] ve spojení s článkem 10 [vyhlášky o používání jazyků] povinnost vyhotovovat faktury přeshraniční povahy výlučně v jediném úředním jazyce tohoto člena federace pod hrozbou neplatnosti faktur, o níž musí rozhodnout soud i bez návrhu?“
K předběžné otázce
K přípustnosti a dosahu otázky
Nejprve je třeba uvést, že z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že smlouva dotčená ve věci v původním řízení výslovně stanoví, že se řídí italským právem. Otázka se přitom zakládá na předpokladu, podle kterého se navzdory použití tohoto práva jakožto práva, kterým se řídí smlouva, použije v rámci původního řízení právní úprava dotčená ve věci v původním řízení.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že vzhledem k tomu, že je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru (viz zejména rozsudek ze dne 18. února 2016, Finanmadrid EFC,
C‑49/14
,
EU:C:2016:98
, bod
), je třeba odpovědět na otázku, která je založena na tomto předpokladu, avšak je na předkládajícím soudu, aby ověřil jeho opodstatněnost, zejména, jak uvedl generální advokát v bodech 25 až 28 svého stanoviska, s ohledem na ustanovení nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) (
Úř. věst. 2008, L 177, s. 6
).
Zadruhé belgická vláda v písemném vyjádření i na jednání tvrdila na rozdíl od toho, co předkládající soud uvedl ve svém rozhodnutí, že právní úprava dotčená ve věci v původním řízení neukládá povinnost použití nizozemského jazyka pro veškerý text uvedený na faktuře, ale pouze pro ty údaje, jejichž uvádění je ze zákona povinné s ohledem na právní úpravu, která se použije pro DPH. Přitom vzhledem k tomu, že jsou posledně uvedené údaje vyjmenovány v článku 226 směrnice 2006/112, lze snadno získat jejich překlad ve všech jazycích Evropské unie.
V této souvislosti je třeba připomenout, že Soudnímu dvoru přísluší, aby vzal v rámci rozdělení pravomocí mezi unijními soudy a vnitrostátními soudy v úvahu skutkový a právní kontext, do něhož jsou předběžné otázky zasazeny, tak jak je vymezen v předkládacím usnesení. Proto je nutno provést přezkum této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce s přihlédnutím k výkladu tohoto práva podanému tímto soudem bez ohledu na to, které kritické námitky směřuje belgická vláda vůči výkladu vnitrostátního práva, který podal předkládající soud (v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 29. října 2009, Pontin,
C‑63/08
,
EU:C:2009:666
, bod
).
V projednávané věci je tudíž třeba poskytnout odpověď na otázku předkládajícího soudu, která vychází z předpokladu, podle kterého vše, co je uvedeno na faktuře, musí být podle právní úpravy dotčené ve věci v původním řízení vyhotoveno v nizozemském jazyce.
Zatřetí belgická vláda v písemném vyjádření tvrdí, že vzhledem k neexistenci jakékoli vazby mezi situací dotčenou v původním řízení a volným pohybem pracovníků je tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nepřípustná, nebo přinejmenším nevyžaduje odpověď, pakliže se týká výkladu článku 45 SFEU.
V tomto ohledu stačí uvést, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, který mu byl předložen. Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázky, které jsou mu položeny. Úkolem Soudního dvora je totiž vyložit všechna ustanovení unijního práva, která vnitrostátní soudy potřebují pro rozhodnutí o sporech, které projednávají, i pokud nejsou tato ustanovení výslovně zmíněna v otázkách položených těmito soudy Soudnímu dvoru (viz zejména rozsudek ze dne 17. prosince 2015, Szemerey,
C‑330/14
,
EU:C:2015:826
, bod
).
I když tedy po formální stránce předkládající soud omezil svou otázku pouze na výklad článku 45 SFEU, taková skutečnost nebrání Soudnímu dvoru, aby předkládajícímu soudu poskytl všechny prvky výkladu unijního práva, které mohou být užitečné pro rozhodnutí ve věci, která mu byla předložena, bez ohledu na to, zda je tento soud v otázce zmínil. V tomto ohledu přísluší Soudnímu dvoru, aby ze všech poznatků předložených vnitrostátním soudem, zejména z odůvodnění předkládacího rozhodnutí, vytěžil ty prvky uvedeného práva, které je s přihlédnutím k předmětu sporu původního řízení třeba vyložit (
per analogiam
viz zejména rozsudek ze dne 17. prosince 2015, Szemerey,
C‑330/14
,
EU:C:2015:826
, bod
).
V projednávané věci i přes uvedení článku 45 SFEU v předběžné otázce z odůvodnění předkládacího rozhodnutí zjevně vyplývá, že předkládající soud se zabývá tím, zda je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení v souladu s pravidly zakotvenými Smlouvou o FEU v oblasti volného pohybu zboží, neboť uvedený soud v této souvislosti výslovně uvádí, že společnost New Valmar se v původním řízení dovolávala čl. 26 odst. 2 a článků 34 a 35 SFEU.
Protože se věc v původním řízení netýká dovozu, ale vývozu zboží z Belgie do třetího členského státu, kterým je v projednávané věci Itálie, je třeba uvést, že lze uplatnit pouze článek 35 SFEU, který zakazuje opatření, která mají rovnocenný účinek jako množstevní omezení vývozu.
Belgická vláda však tvrdí, že právní úprava dotčená ve věci v původním řízení musí být posuzována nikoli s ohledem na primární právo Unie, ale výlučně s ohledem na směrnici 2006/112, neboť touto směrnicí bylo dosaženo úplné harmonizace v této oblasti. Článek 248a této směrnice totiž opravňuje členské státy, aby ve vnitrostátních předpisech stanovily povinnost, že faktury vystavené v přeshraničním kontextu musí být vyhotoveny v jiném jazyce, než je jazyk členského státu místa určení služeb nebo zboží. Vzhledem k tomu, že toto ustanovení umožňuje členským státům, aby vyžadovaly v případě dodání zboží nebo poskytnutí služeb na svém území překlad faktur do svého úředního jazyka, lze z něj ostatně dovodit, že faktury jsou zpravidla vyhotovovány v úředním jazyce členského státu, na jehož území má podnik, který fakturu vystavuje, sídlo.
V této souvislosti je však třeba připomenout, že režim Evropské unie v oblasti DPH provádí pouze postupnou a částečnou harmonizaci vnitrostátních právních předpisů (v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 26. února 2015, VDP Dental Laboratory a další,
C‑144/13, C‑154/13 a C‑160/13
,
EU:C:2015:116
, bod
a citovaná judikatura).
Článek 226 směrnice 2006/112, který se týká obsahu faktur, ani článek 248a této směrnice, který umožňuje členským státům stanovit v určitých případech povinnost překladu faktury, která se týká přeshraničního dodání, do jednoho z jeho úředních jazyků, neupravují, jak uvádí generální advokát v bodech 45 až 48 stanoviska, možnost, podle níž by členské státy mohly stanovit podnikům se sídlem na jejich území povinnost vyhotovovat celou fakturu v jejich úředním jazyce či v úředním jazyce uvedeného území.
Vzhledem k předcházejícím úvahám je třeba přeformulovat položenou otázku v tom smyslu, že otázkou předkládajícího soudu je, zda musí být článek 35 SFEU vykládán v tom smyslu, že brání takové právní úpravě člena federace v rámci členského státu, jako je Vlámské společenství Belgického království, která ukládá všem podnikům majícím provozovnu na území tohoto člena federace povinnost vyhotovovat celé znění faktur týkajících se přeshraničních transakcí výlučně v úředním jazyce uvedeného člena federace, a to pod sankcí neplatnosti těchto smluv, o níž musí rozhodnout soud i bez návrhu.
K existenci omezení podle článku 35 SFEU
Soudní dvůr rozhodl, že na vnitrostátní opatření, které platí pro všechny subjekty působící v tuzemsku, kterým jsou nicméně ve skutečnosti dotčeny více výstupy výrobků z trhu členského státu vývozu než uvádění výrobků na domácí trh uvedeného členského státu, se vztahuje zákaz stanovený v článku 35 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Gysbrechts a Santurel Inter,
C‑205/07
,
EU:C:2008:730
, body
až
).
Mimoto je třeba připomenout, že Smlouva o FEU zakazuje veškerá omezení jakékoli ze základních svobod v ní zakotvených, i když jsou jen menšího významu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. dubna 2008, Vláda Francouzského společenství a Valonská vláda,
C‑212/06
,
EU:C:2008:178
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že podle právní úpravy dotčené ve věci v původním řízení musí být faktury, včetně faktur souvisejících s přeshraničními transakcemi, které jsou vystavovány podniky, které mají provozovnu v nizozemskojazyčném regionu Belgického království, obligatorně vyhotovovány pod sankcí neplatnosti, o níž rozhoduje soud i bez návrhu, v nizozemském jazyce, přičemž pouze toto jazykové znění je závazné.
Podle belgické vlády nemůže být taková právní úprava považována za omezení volného pohybu zboží, protože faktury, na které se uvedená právní úprava vztahuje, pouze potvrzují pohledávky vyplývající ze smlouvy uzavřené dotčenými stranami. Taková právní úprava přitom na rozdíl od právní úpravy ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 16. dubna 2013, Las (
C‑202/11
,
EU:C:2013:239
), podle belgické vlády neomezuje svobodu stran vyhotovit takovou smlouvu v jazyce, který si zvolí, z čehož vyplývá, že nenarušuje výměnu souhlasných projevů vůle smluvních stran. V případě právní úpravy dotčené ve věci v původním řízení tudíž nelze mít za to, že má dopad na obchod mezi členskými státy.
Taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, nicméně tím, že zbavuje dotčené hospodářské subjekty možnosti zvolit si svobodně jazyk, který společně ovládají, pro vyhotovení faktur, a tím, že jim za tímto účelem ukládá povinnost použít jazyk, který nutně neodpovídá jazyku, jehož používání si v rámci smluvních vztahů sjednaly, může zvýšit riziko zpochybňování či neuhrazování faktur, neboť tím jejich adresáti mohou být podněcováni k tomu, aby namítali skutečnost, že nejsou schopni (skutečně či domněle) chápat význam jejich obsahu, za účelem rozporování jejich úhrady.
Naopak adresát faktury vyhotovené v jiném než nizozemském jazyce by mohl být s ohledem na absolutní neplatnost, kterou je taková faktura stižena, podněcován k tomu, aby z tohoto jediného důvodu zpochybňoval její platnost, přestože by tato faktura byla vyhotovena v jazyce, kterému rozumí. Taková neplatnost by mimoto mohla být zdrojem značných obtíží pro výstavce faktury, jako je například ztráta na úrocích z prodlení, neboť ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že v případě neexistence opačných smluvních ustanovení je počátek běhu nároku na uvedené úroky v zásadě stanoven až od okamžiku vystavení nové faktury vyhotovené v nizozemském jazyce.
Z toho vyplývá, že taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, třebaže se týká jazykového znění, v němž musí být vyhotoveny údaje uvedené na faktuře, a nikoli obsahu smluvního závazku, z něhož tato faktura vychází, představuje z důvodu právní nejistoty, kterou vyvolává, omezující účinky na obchod, jež mohou odrazovat od uzavírání či udržování smluvních vztahů s podnikem, který má sídlo v nizozemskojazyčném regionu Belgického království.
I když je pravda, že taková právní úprava, pakliže se použije bez rozdílu na všechny faktury vystavované podnikem, který má provozovnu v tomto regionu, může mít dopad jak na vnitrostátní obchod dotčeného členského státu, tak i na obchod přeshraniční, nic to nemění na tom, že může více postihovat přeshraniční obchod, vzhledem k tomu, že – jak uvedl generální advokát v bodech 61 až 68 svého stanoviska – je méně pravděpodobné, že by kupující, který je usazen v jiném členském státě než v Belgickém království, mohl rozumět nizozemskému jazyku jako kupující usazený v posledně uvedeném členském státě, v němž je tento jazyk jedním z úředních jazyků.
S ohledem na argumentaci belgické vlády, která se týká dosahu právní úpravy dotčené ve věci v původním řízení, uvedené v bodě 24 tohoto rozsudku, je třeba upřesnit, že omezující povaha takové právní úpravy by nebyla zpochybněna, ani pokud by se prokázalo, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, že v nizozemském jazyce musí být vypracováno pouze znění obligatorních údajů, které jsou uvedeny v článku 226 směrnice 2006/112, vzhledem k tomu, že by i v takovém případě byla vyvolávána stejná právní nejistota, na kterou je poukazováno v bodě 42 tohoto rozsudku.
Mimoto omezující účinky vyvolané uvedenou právní úpravou nelze považovat za příliš nejisté a příliš nepřímé, a tudíž na ni lze nahlížet v souladu s judikaturou Soudního dvora, která vyplývá zejména z rozsudků ze dne 7. března 1990, Krantz (
C‑69/88
,
EU:C:1990:97
, body
a
), ze dne 13. října 1993, CMC Motorradcenter (
C‑93/92
,
EU:C:1993:838
, body
až
), jako na úpravu nepředstavující omezení ve smyslu článku 35 SFEU.
Jak vyplývá z bodů 40 až 43 tohoto rozsudku, taková právní úprava může mít, byť malý, dopad na smluvní vztahy, a to tím spíše, že není výjimkou, jak bylo uvedeno na jednání, že vznik těchto vztahů je doložen pouze vystavením faktury. Jak uvedl generální advokát v bodě 69 svého stanoviska, tento dopad závisí nikoli na budoucí a hypotetické události, ale na výkonu práva na volný pohyb zboží (obdobně viz zejména rozsudek ze dne 1. dubna 2008, Vláda Francouzského společenství a Valonská vláda,
C‑212/06
,
EU:C:2008:178
, bod
).
Z toho vyplývá, že taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, představuje omezení podle článku 35 SFEU.
K existenci odůvodnění
Podle ustálené judikatury platí, že vnitrostátní opatření omezující výkon zaručených základních svobod může být přípustné pouze za podmínky, že sleduje cíl obecného zájmu, je způsobilé zaručit jeho uskutečnění a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (v tomto smyslu zejména viz rozsudek ze dne 1. října 2015, Trijber a Harmsen,
C‑340/14 a C‑341/14
,
EU:C:2015:641
, bod
).
V projednávané věci belgická vláda tvrdí, že cílem dotčené právní úpravy je podpořit používání úředního jazyka dotčeného jazykového regionu a zajistit účinnost kontrol ze strany příslušných orgánů v oblasti DPH.
V této souvislosti je třeba připomenout, že cíl spočívající v podpoře a stimulaci používání jednoho z úředních jazyků členského státu je legitimním cílem, který v zásadě může odůvodnit omezení povinností stanovených unijních právem (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 28. listopadu 1989, Groener,
C‑379/87
,
EU:C:1989:599
, bod
, ze dne 12. května 2011, Runevič-Vardyn a Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
, bod
, jakož i ze dne 16. dubna 2013, Las,
C‑202/11
,
EU:C:2013:239
, body
až
).
Mimoto Soudní dvůr již uznal, že účinnost daňového dohledu představuje naléhavý důvod obecného zájmu, který může odůvodnit omezení výkonu základních svobod zaručených Smlouvou (v tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 20. února 1979, Rewe-Zentral,
120/78
,
EU:C:1979:42
, bod
, jakož i ze dne 15. května 1997, Futura Participations a Singer,
C‑250/95
,
EU:C:1997:239
, bod
).
Je třeba mít za to, že taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, je způsobilá k dosažení těchto dvou cílů, pakliže zaprvé umožňuje zachovat běžné používání nizozemského jazyka pro vyhotovování oficiálních dokumentů, jako jsou faktury, a zadruhé může usnadnit kontrolu takových dokumentů vykonávanou příslušnými vnitrostátními orgány.
Aby však byly splněny požadavky stanovené unijním právem, musí být taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, přiměřená uvedeným cílům.
V projednávané věci, jak uvádí generální advokát v bodech 90 až 92 svého stanoviska, by přitom právní úprava členského státu, která by nejen ukládala používání jeho úředního jazyka v případě vyhotovování faktur souvisejících s přeshraničními transakcemi, ale která by vedle toho umožňovala vyhotovit rozhodné znění takových faktur rovněž v jazyce, jemuž rozumí smluvní strany, kterých se týká, zasahovala do volného pohybu zboží méně než právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, a přitom by byla schopna zajistit cíle sledované uvedenou právní úpravou (viz obdobně rozsudek ze dne 16. dubna 2013, Las,
C‑202/11
,
EU:C:2013:239
, bod
).
Jak uvedla sama belgická vláda při jednání, pokud jde o cíl, který spočívá v zajištění účinnosti daňových kontrol, daňová správa nemůže podle správního oběžníku ze dne 23. ledna 2013 odmítnout nárok na odpočet DPH pouze z toho důvodu, že zákonem stanovené údaje faktury byly vyhotoveny v jiném než nizozemském jazyce, což napovídá tomu, že dosažení tohoto cíle nemůže být ohroženo z důvodu používání takového dalšího jazyka.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba mít za to, že taková právní úprava, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, překračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cílů uvedených v bodech 49 a 51 tohoto rozsudku, a nelze ji tedy považovat za přiměřenou.
Na položenou otázku je tudíž třeba odpovědět tak, že článek 35 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové právní úpravě člena federace v rámci členského státu, jako je Vlámské společenství Belgického království, která ukládá všem podnikům majícím provozovnu na území tohoto člena federace povinnost vyhotovovat celé znění faktur týkajících se přeshraničních transakcí výlučně v úředním jazyce uvedeného člena federace, a to pod sankcí neplatnosti těchto smluv, o níž musí rozhodnout soud i bez návrhu.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

Článek 35 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové právní úpravě člena federace v rámci členského státu, jako je Vlámské společenství Belgického království, která ukládá všem podnikům majícím provozovnu na území tohoto člena federace povinnost vyhotovovat celé znění faktur týkajících se přeshraničních transakcí výlučně v úředním jazyce uvedeného člena federace, a to pod sankcí neplatnosti těchto smluv, o níž musí rozhodnout soud i bez návrhu.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: nizozemština.