CELEX: 62020CJ0338
Zahtjev za prethodnu odluku
Područje slobode, sigurnosti i pravde
Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima
Uzajamno priznavanje
Novčane kazne
Okvirna odluka 2005/214/PUP
Razlozi za nepriznavanje i neizvršenje
Članak 20. stavak 3.
Odluka kojom se izriče novčana kazna
Poštovanje prava obrane
Dostava dokumenata na jeziku koji kažnjena osoba ne razumije
Prijevod bitnih elemenata odluke

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 20. stavka 3. Okvirne odluke Vijeća 2005/214/PUP od 24. veljače 2005. o primjeni načela uzajamnog priznavanja na novčane kazne (
SL 2005., L 76, str. 16
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 69.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (
SL 2009., L 81, str. 24
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.; u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2005/214).
Zahtjev je upućen u okviru postupka koji je Centraal Justitieel Incassobureau, Ministerie van Veiligheid en Justitie (CJIB) (Središnji ured za sudsku naplatu, Ministarstvo sigurnosti i pravosuđa (CJIB), Nizozemska) pokrenuo radi priznavanja i izvršenja novčane kazne u Poljskoj koja je u Nizozemskoj izrečena osobi D. P. zbog povrede propisa o cestovnom prometu.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uvodne izjave 1. i 2. Okvirne odluke 2005/214 glase:
„(1)
Europsko je vijeće na svom zasjedanju u Tampereu 15. i 16. listopada 1999. potvrdilo načelo uzajamnog priznavanja koje bi trebalo postati temelj pravosudne suradnje, kako u građanskim, tako i u kaznenim stvarima unutar [Europske] unije.
(2)
Načelo uzajamnog priznavanja trebalo bi se primjenjivati na novčane kazne koje su izrekla pravosudna i upravna tijela s ciljem olakšavanja izvršenja takvih kazni u državi članici različitoj od one države u kojoj je kazna izrečena.”
Članak 1. te okvirne odluke, naslovljen „Definicije”, određuje:
„Za potrebe ove Okvirne odluke:
(a)
‚odluka’ znači konačna odluka kojom se nalaže plaćanje novčane kazne fizičkoj ili pravnoj osobi ako je odluku donio/donijelo:
[…]
ii.
tijelo države izdavateljice koje nije sud za kazneno djelo prema pravu države izdavateljice, pod uvjetom da je dotična osoba imala mogućnost iznijeti predmet pred sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima;
iii.
tijelo države izdavateljice koje nije sud, za radnje koje su kažnjive sukladno nacionalnom pravu države izdavateljice zbog činjenice da su povrede pravnih pravila, pod uvjetom da je dotična osoba imala mogućnost iznijeti predmet pred sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima;
[…];
(b)
‚novčana kazna’ znači obveza plaćanja:
i.
novčanog iznosa utvrđenog u odluci na temelju osude zbog kažnjive radnje;
[…]”
Članak 3. navedene okvirne odluke, naslovljen „Temeljna prava”, propisuje:
„Ova Okvirna odluka ne utječe na obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela utvrđenih člankom 6. [UEU‑a].”
Članak 4. te okvirne odluke, naslovljen „Dostavljanje odluka i obraćanje središnjim tijelima”, u stavku 1. propisuje:
„Odluka se zajedno s potvrdom iz ovog članka može dostaviti nadležnom tijelu države članice u kojoj fizička ili pravna osoba protiv koje je donesena odluka ima imovinu ili ostvaruje dohodak, ima uobičajeno boravište ili, kada se radi o pravnoj osobi, registrirano sjedište.”
Članak 5. Okvirne odluke 2005/214 naslovljen „Područje primjene” u stavku 1. predviđa:
„[…] [S]ljedeći [prekršaji], [ako su] određeni kao kažnjivi u […] držav[i] izdavateljic[i] [i kako su definirani njezinim pravom], imaju pod uvjetima iz ove Okvirne odluke i bez provjere dvostruke inkriminiranosti radnje, za posljedicu priznanje i izvršenje odluka:
[…]
–
ponašanje kojim se krše prometni propisi, uključujući kršenje pravila o broju sati vožnje i vremenu odmora i propisi o opasnim tvarima,
[…]”
Članak 6. te okvirne odluke glasi kako slijedi:
„Nadležna tijela u državi izvršiteljici priznaju odluku koja im je dostavljena sukladno članku 4. bez daljnjih formalnosti i bez odgode poduzimaju sve potrebne mjere za njezino izvršenje, [osim] ako nadležno tijelo ne odluči uvažiti neki od razloga za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 7.”
Članak 7. navedene okvirne odluke, naslovljen „Razlozi nepriznavanja i neizvršenja”, određuje:
„[…]
2.   Nadležno tijelo u državi izvršiteljici također može odbiti priznati ili izvršiti odluku, ako utvrdi da:
[…]
(g)
prema potvrdi iz članka 4. dotična osoba nije u pismenom postupku, sukladno pravu države izdavateljice, obaviještena osobno ili preko [svojeg] zastupnika, ovlaštenog sukladno nacionalnom pravu, o svom pravu da osporava odluku i rokovima za takav pravni lijek;
[…]
3.   U slučajevima iz stavka 1. i stavka 2. točaka (c), (g), (i) i (j), prije donošenja odluke o nepriznavanju i neizvršenju odluke, u cijelosti ili djelomično, nadležno tijelo u državi izvršiteljici savjetuje se na odgovarajući način s nadležnim tijelom u državi izdavateljici i, prema potrebi, traži da mu bez odgode dostavi sve potrebne informacije.”
Na temelju članka 20. stavka 3. te okvirne odluke:
„Svaka […] država članica može, kada potvrda iz članka 4. upućuje na to da su možda povrijeđena temeljna prava ili temeljna pravna načela iz članka 6. Ugovora, uskratiti priznavanje i izvršenje odluka. Primjenjuje se postupak iz članka 7. stavka 3.”
Poljsko pravo
Članak 611.ff stavak 1. Kodeksa postępowania karnego (Zakonik o kaznenom postupku), u verziji koja se primjenjuje na spor iz glavnog postupka, propisuje:
„U slučaju zahtjeva države članice Unije, koja se u daljnjem tekstu ovog poglavlja naziva ‚država izdavateljica’, za izvršenje pravomoćne odluke kojom se izriču novčane kazne, izvršava ju općinski sud na čijem području nadležnosti počinitelj ima imovinu ili ostvaruje dohodak ili ima stalno ili privremeno boravište […].”
Člankom 611.fg stavkom 1. točkom 9. Zakonika o kaznenom postupku, u verziji koja se primjenjuje na spor iz glavnog postupka, poljskim se sudovima dopušta da odbiju izvršiti odluku ako iz teksta potvrde proizlazi da osoba na koju se odluka odnosi nije pravilno obaviještena o mogućnosti i pravu na osporavanje navedene odluke.
Nizozemsko pravo
U skladu s navodima iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, CJIB je središnje upravno tijelo nadležno za naplatu potraživanja na ime novčanih kazni izrečenih za djela počinjena na području Kraljevine Nizozemske.
Protiv novčane kazne koju je izrekao CJIB može se podnijeti žalba u roku od šest tjedana državnom odvjetništvu u L.
Glavni postupak i prethodno pitanje
CJIB je 21. siječnja 2020. podnio zahtjev za priznavanje i izvršenje svoje odluke od 22. srpnja 2019. Sądu Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (Općinski sud gradske četvrti Centar u Łódźu, Poljska), koja je postala pravomoćna 2. rujna 2019. i kojom je osobi D. P., s boravištem u Poljskoj, izrečena novčana kazna u iznosu od 210 eura zbog povrede propisa o cestovnom prometu odnosno upravljanja vozilom čije dvije gume nisu ispunjavale tražene uvjete, počinjene 11. srpnja 2019.
U odgovoru na zahtjev za dostavu informacija koji je taj sud uputio CJIB‑u, potonji je naveo da odluka od 22. srpnja 2019. nije dostavljena njezinu adresatu s prijevodom na poljski jezik. Dodao je da je ta odluka sastavljena na nizozemskom jeziku i da su joj priložena dodatna objašnjenja na engleskom, francuskom i njemačkom jeziku te upućivanje na internetsku stranicu www.cjib.nl na kojoj su se nalazile informacije na poljskom jeziku o, među ostalim, načinu na koji dotična osoba može platiti novčanu kaznu, podnijeti pravno sredstvo protiv kazne i obratiti se CJIB‑u u svrhu postavljanja pitanja ili dobivanja dodatnih pojašnjenja.
Na raspravi koja se vodila pred sudom koji je uputio zahtjev osoba D. P. objasnila je da je otprilike početkom prosinca 2019. zaprimila dopis iz Nizozemske koji nije sadržavao prijevod na poljski jezik tako da ona nije bila u mogućnosti odgovoriti na njega jer nije razumjela njegov sadržaj.
Unatoč činjenici da sud koji je uputio zahtjev priznaje da Okvirna odluka 2005/214 ne sadržava nijednu odredbu iz koje izričito proizlazi da adresatu odluke kojom mu se izriče novčana kazna valja dostaviti njezin prijevod, sud koji je uputio zahtjev ipak smatra da, s obzirom na obavijesti o povredama koje su obuhvaćene područjem primjene Direktive (EU) 2015/413 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 2015. o olakšavanju prekogranične razmjene informacija o prometnim prekršajima protiv sigurnosti prometa na cestama (
SL 2015., L 68, str. 9
.) i Direktive 2010/64/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 20. listopada 2010. o pravu na tumačenje i prevođenje u kaznenim postupcima (
SL 2010., L 280, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 213.), svaku odluku kojom se izriče novčana kazna, u smislu Okvirne odluke 2005/214, treba dostaviti kažnjenoj osobi na jeziku koji ona razumije kako bi bila u mogućnosti izvršavati svoja prava obrane i kako bi njezino pravo na pošteno suđenje bilo zajamčeno.
U tom kontekstu sud koji je uputio zahtjev poziva se na sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava koja se odnosi na članak 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: ESLJP), i osobito na presude ESLJP‑a od 28. kolovoza 2018., Vizgirda protiv Slovenije (CE:ECHR:2018:0828JUD005986808) i od 21. veljače 1984., Öztürk protiv Njemačke (CE:ECHR:1984:1023JUD000854479), iz kojih proizlazi da je, s jedne strane, pravo na dobivanje prijevoda sudske odluke i informacije o mogućnosti podnošenja žalbe dio bitnih elemenata prava na pošteno suđenje i da se, s druge strane, prava zajamčena člankom 6. EKLJP‑a također primjenjuju u manje ozbiljnim slučajevima, uključujući one koji se odnose na prekršaje. Sud je također u presudi od 12. listopada 2017., Sleutjes (
C‑278/16
,
EU:C:2017:757
) smatrao da se obveza prijevoda primjenjuje čak i u predmetima koji se odnose na manje povrede.
U tim je okolnostima Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (Općinski sud gradske četvrti Centar u Łódźu, Poljska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Može li tijelo države izvršiteljice na temelju dostave odluke kojom se kažnjenoj osobi izriče novčana kazna bez prijevoda na jezik koji ona razumije odbiti njezino izvršenje na temelju odredbi kojima se provodi članak 20. stavak 3. Okvirne odluke [2005/214], zbog povrede prava na pošteno suđenje?”
O prethodnom pitanju
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 20. stavak 3. Okvirne odluke 2005/214 tumačiti na način da tijelu države članice izvršiteljice daje mogućnost odbijanja izvršenja odluke – u smislu članka 1. točke (a) te okvirne odluke – kojom se izriče novčana kazna, ako je ta odluka dostavljena njezinu adresatu bez prijevoda na jezik koji on razumije.
Najprije valja istaknuti da je cilj Okvirne odluke 2005/214, kao što to osobito proizlazi iz njezinih članaka 1. i 6. te iz uvodnih izjava 1. i 2., uspostaviti učinkovit mehanizam prekograničnog priznavanja i izvršenja pravomoćnih odluka kojima se izriču novčane kazne fizičkoj ili pravnoj osobi zbog počinjenja jednog od prekršaja navedenih u njezinu članku 5. (presuda od 4. ožujka 2020., Bank BGŻ BNP Paribas,
C‑183/18
,
EU:C:2020:153
, t.
48.
i navedena sudska praksa).
Naime, cilj je Okvirne odluke 2005/214 da se bez usklađivanja zakonodavstava država članica koja se odnose na kazneno pravo jamči izvršenje novčanih kazni u tim državama zahvaljujući načelu uzajamnog priznavanja (presuda od 4. ožujka 2020., Bank BGŻ BNP Paribas,
C‑183/18
,
EU:C:2020:153
, t.
49.
).
Načelo uzajamnog priznavanja, na kojem se zasniva struktura Okvirne odluke 2005/214, podrazumijeva da su na temelju njezina članka 6. države članice načelno dužne bez daljnjih formalnosti priznati odluku kojom se izriče novčana kazna koja je dostavljena u skladu s člankom 4. te okvirne odluke te bez odgode poduzeti sve potrebne mjere nužne za njezino izvršenje, pri čemu se razlozi odbijanja priznavanja ili izvršenja takve odluke moraju restriktivno tumačiti (presuda od 4. ožujka 2020., Bank BGŻ BNP Paribas,
C‑183/18
,
EU:C:2020:153
, t.
50.
i navedena sudska praksa).
Kad je riječ osobito o takvim razlozima odbijanja, članak 7. Okvirne odluke 2005/214 izričito navodi, u stavcima 1. i 2., razloge za nepriznavanje i neizvršenje odluka koje su obuhvaćene njezinim područjem primjene.
Usto, u skladu s člankom 3. Okvirne odluke 2005/214, ona ne utječe na obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela utvrđenih člankom 6. UEU‑a, što je ujedno razlog zbog kojeg članak 20. stavak 3. te okvirne odluke također predviđa da nadležno tijelo države članice izvršiteljice može, u slučaju povrede temeljnih prava ili temeljnih pravnih načela iz članka 6. UEU‑a, odbiti priznavanje i izvršenje odluke kojom se izriče novčana kazna (presuda od 5. prosinca 2019., Centraal Justitieel Incassobureau (Priznavanje i izvršenje novčanih kazni),
C‑671/18
,
EU:C:2019:1054
, t.
37.
).
Tako, kad potvrda iz članka 4. Okvirne odluke 2005/214, koja je priložena odluci o izricanju novčane kazne, ostavlja dvojbu jesu li temeljna prava ili temeljna pravna načela definirana u članku 6. UEU‑a mogla biti povrijeđena, nadležna tijela države članice izvršiteljice mogu odbiti priznavanje i izvršenje takve odluke zbog postojanja jednog od razloga nepriznavanja i neizvršenja iz članka 7. stavaka 1. i 2. te okvirne odluke kao i na temelju njezina članka 20. stavka 3. (presuda od 5. prosinca 2019., Centraal Justitieel Incassobureau (Priznavanje i izvršenje novčanih kazni),
C‑671/18
,
EU:C:2019:1054
, t.
30.
i navedena sudska praksa).
Među temeljnim pravima nalaze se, s jedne strane, pravo na pošteno suđenje, koje je sastavni dio prava na djelotvornu sudsku zaštitu i, s druge strane, prava obrane navedena u članku 47. drugom stavku i članku 48. stavku 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, koji u skladu s njezinim objašnjenjem (
SL 2007., C 303, str. 17
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.) odgovaraju članku 6. stavcima 1. i 3. EKLJP‑a.
Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 75. svojeg mišljenja, Sud je priznao da prometni prekršaj čini „kazneno djelo” (vidjeti u tom smislu presudu od 22. lipnja 2021., Latvijas Republikas Saeima (Kazneni bodovi),
C‑439/19
,
EU:C:2021:504
, t.
86.
do
93.
i navedenu sudsku praksu). Posljedično i kao što to proizlazi iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava u pogledu članka 6. EKLJP‑a koju treba uzeti u obzir, na temelju članka 52. stavka 3. Povelje o temeljnim pravima, u svrhu tumačenja njezina članka 47. drugog stavka i članka 48. stavka 2., postupak koji se odnosi na novčanu kaznu izrečenu za sličnu povredu, uključujući stadij koji prethodi presudi, obuhvaćen je područjem primjene članka 6. stavaka 1. i 3. EKLJP‑a (vidjeti u tom smislu ESLJP, od 19. listopada 2004., Falk protiv Nizozemske, CE:ECHR:2004:1019DEC006627301 i od 20. listopada 2015., Dvorski protiv Hrvatske, CE:ECHR:2015:1020JUD0025, t. 76. i navedenu sudsku praksu).
Tako se adresati odluke koja je obuhvaćena područjem primjene Okvirne odluke 2005/214 imaju pravo pozvati na temeljna prava iz članka 47. drugog stavka i članka 48. stavka 2. Povelje o temeljnim pravima i tijela država članica moraju posljedično osigurati poštovanje tih prava.
Stoga valja utvrditi eventualne obveze prijevoda koje se na temelju tih odredbi nameću tijelima države članice izdavateljice prilikom dostavljanja takve odluke.
U tom pogledu treba navesti da Okvirna odluka 2005/214 ne predviđa konkretan način na koji adresat odluke – u smislu članka 1. točke (a) te okvirne odluke – kojom mu se izriče novčana kazna za prometni prekršaj treba o njoj biti obaviješten. Naime, članak 7. stavak 2. točka (g) navedene okvirne odluke samo navodi da nadležno tijelo u državi članici izvršiteljici može odbiti priznavanje i izvršenje takve odluke ako se utvrdi da, u skladu s potvrdom iz članka 4. te okvirne odluke, taj adresat u slučaju pismenog postupka, u skladu sa zakonodavstvom države članice izdavateljice, nije bio obaviješten osobno ili preko svojeg zastupnika, ovlaštenog u skladu s nacionalnim pravom, o svojem pravu da osporava odluku i o rokovima za takav pravni lijek.
Upućujući tako na zakonodavstvo država članica, zakonodavac Unije prepustio im je da odluče na koji će način dotičnu osobu obavijestiti o njezinu pravu da ospori odluku, roku za takav pravni lijek i trenutku od kojeg taj rok počinje teći, pod uvjetom da je obavijest učinkovita i da je zajamčeno poštovanje prava na djelotvornu sudsku zaštitu i ostvarivanje prava obrane (vidjeti u tom smislu presudu od 5. prosinca 2019., Centraal Justitieel Incassobureau (Priznavanje i izvršenje novčanih kazni),
C‑671/18
,
EU:C:2019:1054
, t.
35.
i navedenu sudsku praksu).
U tom kontekstu treba podsjetiti na to da poštovanje prava na djelotvornu sudsku zaštitu zahtijeva ne samo osiguravanje stvarnog i učinkovitog primitka odluka, odnosno njihove dostave njihovim adresatima (vidjeti u tom smislu presudu od 5. prosinca 2019., Centraal Justitieel Incassobureau (Priznavanje i izvršenje novčanih kazni),
C‑671/18
,
EU:C:2019:1054
, t.
39.
i navedenu sudsku praksu), nego i da im takva dostava omogući da se potanko upoznaju s razlozima na kojima je osnovana odluka koja se na njih odnosi kao i s pravnim sredstvima protiv takve odluke i rokom određenim u tu svrhu, kako bi mogli djelotvorno braniti svoja prava i odlučiti, uz potpuno poznavanje činjenica, ima li svrhe sudski osporavati tu odluku (vidjeti analogijom presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
100.
i navedenu sudsku praksu).
Usto, u skladu s člankom 6. stavkom 3. EKLJP‑a, poštovanje prava obrane podrazumijeva pravo dotične osobe da u najkraćem roku bude obaviještena, potanko i „na jeziku koji razumije” o prirodi i razlozima optužbe koja se podiže protiv nje.
U tom je pogledu Europski sud za ljudska prava presudio da ta odredba optuženiku priznaje pravo da bude obaviješten ne samo o razlozima optužbe, odnosno o materijalnim činjenicama koje mu se stavljaju na teret i na kojima se temelji optužba, nego i o pravnoj kvalifikaciji tih činjenica i to na detaljan način, pri čemu su precizna i potpuna informacija o optužbama koje ga terete i stoga pravna kvalifikacija koju bi sud mogao dati činjenicama koje mu se predbacuju bitan uvjet za pravičnost postupka (vidjeti u tom smislu ESLJP, 25. ožujka 1999., Pélissier i Sassi protiv Francuske, CE:ECHR:1999:0325JUD002544494, t. 51. i 52.).
Osim toga, Europski sud za ljudska prava presudio je da, iako članak 6. stavak 3. EKLJP‑a ne predviđa obvezu davanja stranom okrivljeniku pisanog prijevoda svakog dokaza u pisanom obliku ili službenog dokumenta iz spisa, tom se odredbom ipak propisuje da se dostava „optužbe” toj osobi mora provesti uz povećanu pažnju. Naime, prema mišljenju tog suda, optužnica ima odlučujuću ulogu u kaznenom progonu jer je od njezine dostave okrivljenik službeno obaviješten pisanim putem o pravnoj i činjeničnoj osnovi djela koja mu se stavljaju na teret. Iz toga proizlazi da se optuženik koji ne zna jezik suda u praksi može naći u nepovoljnom položaju ako mu se također ne dostavi prijevod optužnice na jezik koji razumije (vidjeti u tom smislu ESLJP, 28. kolovoza 2018., Vizgirda protiv Slovenije, CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, t. 75. do 78.).
Osim toga, provjeru jezičnih sposobnosti optuženika koji ne poznaje dovoljno jezik postupka, koju provode nacionalna tijela kako bi utvrdila potrebu za davanjem jezične pomoći, treba provesti na osnovi različitih elemenata kao što su to priroda povrede i priopćenja koja su nacionalna tijela uputila optuženiku, pri čemu niz otvorenih pitanja može biti dostatan za dokazivanje navedenih potreba (vidjeti u tom smislu ESLJP, od 28. kolovoza 2018., Vizgirda protiv Slovenije, CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, t. 84.).
Iz točaka 34. do 38. ove presude tako proizlazi da poštovanje prava na pošteno suđenje i prava obrane nameće obvezu tijelima država članica, koja izriču novčanu kaznu u smislu članka 1. točke (a) Okvirne odluke 2005/214, da osiguraju da prilikom dostave odluke o toj kazni dotična osoba bude obaviještena na jeziku koji razumije o elementima iz navedene odluke koji su bitni kako bi ona mogla shvatiti što joj se predbacuje i kako bi mogla u potpunosti ostvariti svoja prava obrane ili o mogućnosti dobivanja prijevoda tih elemenata u slučaju potrebe. Navedeni elementi obuhvaćaju među ostalim činjenice koje čine osnovu dostavljene odluke, utvrđenu povredu, izrečenu kaznu, pravna sredstva protiv te odluke, rok predviđen u tu svrhu i određivanje tijela kojem treba podnijeti pravno sredstvo. U slučaju da dotična osoba izrazi potrebu za dobivanjem prijevoda, na nadležnim tijelima države članice izdavateljice jest da poduzmu sve nužne mjere kako bi osigurali njegovo dobivanje u najkraćim rokovima.
Posljedično, nadležno tijelo države članice izvršiteljice na temelju članka 20. stavka 3. Okvirne odluke 2005/214 može uskratiti priznavanje i izvršenje odluke, u smislu članka 1. točke (a) te okvirne odluke, kojom se njezinu adresatu izriče novčana kazna ako mu se ta odluka dostavi bez prijevoda elemenata navedenih u prethodnoj točki na jezik koji on razumije i ako mu se ne omogući, prema potrebi, dobivanje takvog prijevoda.
U tom pogledu, bitno je naglasiti da je, s jedne strane, na tom tijelu da provjeri, na konkretan i precizan način, s obzirom na, među ostalim, prirodu povrede, obavijesti koje su navedenom adresatu uputila nacionalna tijela i činjenične okolnosti na kojima se temelji dostavljena odluka, razumije li taj adresat jezik na kojem mu je ona dostavljena.
Naime, kao što je to Sud već presudio, postojanje povrede prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu treba ocjenjivati s obzirom na posebne okolnosti svakog slučaja, a osobito s obzirom na prirodu akta o kojem je riječ, kontekst u kojem je on donesen i pravna pravila kojima se uređuje predmetno područje (presuda od 26. srpnja 2017., Sacko,
C‑348/16
,
EU:C:2017:591
, t.
41.
i navedena sudska praksa).
S druge strane, kao što je to Europska komisija pravilno navela u svojim pisanim očitovanjima, prije nego što odbije priznavanje i izvršenje odluke u smislu članka 1. točke (a) Okvirne odluke 2005/214, tijelo države članice izvršiteljice obvezno je zatražiti sve informacije koje su nužne tijelu izdavanja na temelju članka 7. stavka 3. te okvirne odluke, a tijelo izdavanja je obvezno dostaviti ih (vidjeti u tom smislu presudu od 5. prosinca 2019., Centraal Justitieel Incassobureau (Priznavanje i izvršenje novčanih kazni),
C‑671/18
,
EU:C:2019:1054
, t.
44.
i
45.
i navedenu sudsku praksu).
S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje treba odgovoriti tako da članak 20. stavak 3. Okvirne odluke 2005/214 treba tumačiti na način da tijelu države članice izvršiteljice dopušta da odbije izvršenje odluke, u smislu članka 1. točke (a) te okvirne odluke, kojom se izriče novčana kazna zbog prometnog prekršaja ako je ta odluka dostavljena svojem adresatu bez prijevoda – na jezik koji on razumije – elemenata odluke koji su bitni kako bi mu se omogućilo da shvati što mu se stavlja na teret i da u potpunosti ostvari svoja prava obrane i ako mu nije omogućeno da dobije takav prijevod na svoj zahtjev.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

Članak 20. stavak 3. Okvirne odluke Vijeća 2005/214/PUP od 24. veljače 2005. o primjeni načela uzajamnog priznavanja na novčane kazne, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009., treba tumačiti na način da tijelu države članice izvršiteljice dopušta da odbije izvršenje odluke, u smislu članka 1. točke (a) te okvirne odluke, kojom se izriče novčana kazna zbog prometnog prekršaja ako je ta odluka dostavljena svojem adresatu bez prijevoda – na jezik koji on razumije – elemenata odluke koji su bitni kako bi mu se omogućilo da shvati što mu se stavlja na teret i da u potpunosti ostvari svoja prava obrane i ako mu nije omogućeno da dobije takav prijevod na svoj zahtjev.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: poljski