CELEX: 62014TJ0798
Kopējā ārpolitika un drošības politika
Ierobežojošie pasākumi saistībā ar Krievijas darbībām, kas destabilizē situāciju Ukrainā
Prasītājas nosaukuma iekļaušana to vienību sarakstā, uz kurām attiecas ierobežojoši pasākumi
Pienākums norādīt pamatojumu
Tiesības uz aizstāvību
Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā
ES un Turcijas asociācijas līgums
Pamattiesības
Samērīgums

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītāja
DenizBank A.Ş
. ir Turcijas komercbanka, kas reģistrēta Stambulā (Turcija) un kuras kapitāls vairāk nekā 50 % apmērā pieder Krievijas mazumtirdzniecības bankai
Sberbank of Russia OAO
(turpmāk tekstā – “
Sberbank
”), kas reģistrēta Maskavā (Krievija).
2014. gada 20. februārī Eiropas Savienības Padome stingri nosodīja vardarbības lietošanu Ukrainā. Tā aicināja nekavējoties izbeigt vardarbību un pilnībā ievērot cilvēktiesības un pamatbrīvības Ukrainā. Padome arī paredzēja ieviest ierobežojošus pasākumus pret personām, kuras ir atbildīgas par cilvēktiesību pārkāpumiem, vardarbību un pārmērīga spēka lietošanu.
Ārkārtas sanāksmē 2014. gada 3. martā Padome nosodīja Krievijas bruņoto spēku agresijas aktus, kas bija nepārprotams Ukrainas suverenitātes un teritoriālās integritātes pārkāpumus, kā arī
Soviet Federatsii Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii
(Krievijas Federācijas Federālās sapulces Federācijas padome) 2014. gada 1. martā doto atļauju izmantot bruņotos spēkus Ukrainas teritorijā. Eiropas Savienība ir aicinājusi Krievijas Federāciju nekavējoties pārvietot savus bruņotos spēkus atpakaļ uz to pastāvīgajām dislokācijas vietām saskaņā ar tās starptautiskajām saistībām.
Padome 2014. gada 5. martā pieņēma ierobežojošus pasākumus, kas vērsti uz līdzekļu iesaldēšanu un nelikumīgi piesavināto Ukrainas valsts līdzekļu atgūšanu.
2014. gada 6. martā Eiropas Savienības dalībvalstu vai to valdību vadītāji apstiprināja Padomes 2014. gada 3. martā pieņemtos secinājumus. Tie stingri nosodīja to, ka Krievijas Federācija bez iemesla ir pārkāpusi Ukrainas suverenitāti un teritoriālo integritāti, un aicināja Krievijas Federāciju nekavējoties atsaukt savus bruņotos spēkus uz to pastāvīgajām dislokācijas vietām saskaņā ar piemērojamajiem nolīgumiem. Savienības dalībvalstu vai to valdību vadītāji norādīja, ka jebkuri Krievijas Federācijas veikti turpmāki soļi stāvokļa destabilizēšanai Ukrainā radīs papildu un tālejošas sekas attiecībām starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Krievijas Federāciju, no otras puses, daudzās ekonomikas jomās. Tie aicināja Krievijas Federāciju piešķirt starptautiskajiem novērotājiem tūlītēju piekļuvi, uzsverot, ka risinājumam saistībā ar Ukrainas krīzi jābūt balstītam uz valsts teritoriālo integritāti, suverenitāti un neatkarību, kā arī starptautisko normu stingru ievērošanu.
2014. gada 16. martā Krimas Autonomās Republikas parlaments un Sevastopoles pilsētas pašvaldība, abi būdami Ukrainas apakšvienības, sarīkoja referendumu par Krimas statusu. Šajā referendumā Krimas iedzīvotājiem tika jautāts, vai viņi vēlas, lai Krima tiktu pievienota Krievijas Federācijai kā subjekts, vai arī viņi vēlas, lai tiktu atjaunota 1992. gada Konstitūcija un Krimas statuss kā daļai no Ukrainas. Krimas Autonomajā Republikā paziņotie rezultāti liecināja, ka 96,77 % balsu bija atdotas par reģiona pievienošanu Krievijas Federācijai, piedaloties 83,1 % vēlētāju.
Padome 2014. gada 17. martā pieņēma jaunus secinājumus attiecībā uz Ukrainu. Padome stingri nosodīja referenduma rīkošanu Krimā 2014. gada 16. martā par pievienošanos Krievijas Federācijai, kas, pēc tās domām, bija sarīkots, nepārprotami pārkāpjot Ukrainas Konstitūciju. Padome nekavējoties aicināja Krievijas Federāciju veikt pasākumus, lai mazinātu krīzi, nekavējoties atsaukt savus spēkus uz pirmskrīzes garnizoniem un samazināt to skaitu līdz pirmskrīzes skaitam atbilstīgi tās starptautiskajām saistībām, sākt tiešas diskusijas ar Ukrainas valdību un izmantot visus attiecīgos starptautiskos mehānismus, lai sarunu ceļā rastu mierīgu risinājumu, pilnībā respektējot divpusējās un daudzpusējās saistības nodrošināt Ukrainas suverenitāti un teritoriālo integritāti. Šajā ziņā Padome pauda nožēlu, ka Apvienoto Nāciju Drošības padomei neizdevās pieņemt rezolūciju, jo Krievijas Federācija izmantoja savas veto tiesības. Turklāt Padome mudināja Krievijas Federāciju neveikt pasākumus Krimas pievienošanai, kas būtu pretrunā starptautiskajām tiesībām.
Tajā pašā dienā Padome, pamatojoties uz LES 29. pantu, pieņēma Lēmumu 2014/145/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (
OV 2014, L 78, 16. lpp.
), kā arī pamatojoties uz LESD 215. pantu, Regulu (ES) Nr. 269/2014 par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (
OV 2014, L 78, 6. lpp.
), ar kuriem tā noteica ceļošanas ierobežojumus, kā arī aktīvu iesaldēšanu, kuri attiecās uz personām, kas atbildīgas par darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība, kā arī uz personām un vienībām, kas ar tām bija saistītas.
Krievijas Federācija 2014. gada 17. martā oficiāli atzina 2014. gada 16. martā Krimā sarīkotā referenduma rezultātus. Pēc šī referenduma Krimas Augstākā padome un Sevastopoles pilsētas dome pasludināja Krimas neatkarību no Ukrainas un lūdza to pievienot Krievijas Federācijai. Tajā pašā dienā Krievijas prezidents parakstīja dekrētu par Krimas Republikas kā suverēnas un neatkarīgas valsts atzīšanu.
Eiropadome 2014. gada 21. martā atgādināja Savienības dalībvalstu vai to valdību vadītāju 2014. gada 6. marta paziņojumu un lūdza Eiropas Komisiju un dalībvalstis sagatavot iespējamus mērķtiecīgus pasākumus.
Padome 2014. gada 23. jūnijā nolēma, ka ir jāaizliedz Krimas vai Sevastopoles izcelsmes preču imports Savienībā, izņemot to Krimas vai Sevastopoles izcelsmes preču importu, attiecībā uz kurām Ukrainas valdība ir izsniegusi izcelsmes sertifikātu.
Pēc negadījuma, kas notika 2014. gada 17. jūlijā un kas izraisīja
Malaysian Airlines
reisa MH17 lidmašīnas notriekšanu Doņeckā (Ukraina), Padome lūdza Komisiju un Eiropas Ārējās darbības dienestu (EĀDD) pabeigt iespējamu mērķtiecīgu pasākumu sagatavošanas darbu un vēlākais līdz 24. jūlijam iesniegt priekšlikumus pasākumiem, tostarp attiecībā uz piekļuvi kapitāla tirgiem, aizsardzību, divējāda lietojuma precēm un sensitīvām tehnoloģijām, tostarp enerģētikas sektorā.
Ņemot vērā smago situāciju Ukrainā, lai gan 2014. gada martā bija noteikti ceļošanas ierobežojumi un iesaldēti aktīvi attiecībā uz atsevišķām fiziskajām un juridiskajām personām, Padome, pamatojoties uz LES 29. pantu, 2014. gada 31. jūlijā pieņēma Lēmumu 2014/512/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar Krievijas darbībām, kas destabilizē situāciju Ukrainā (
OV 2014, L 229, 13. lpp.
), lai ieviestu mērķtiecīgus ierobežojošus pasākumus attiecībā uz piekļuvi kapitāla tirgiem, aizsardzību, divējāda lietojuma precēm un sensitīvām tehnoloģijām, tostarp enerģētikas nozarē.
Uzskatot, ka šie pēdējie minētie pasākumi ietilpa LESD piemērošanas jomā un ka to īstenošanai ir nepieciešama reglamentējoša darbība Savienības mērogā, Padome, pamatojoties uz LESD 215. panta 2. punktu, tajā pašā datumā pieņēma Regulu (ES) Nr. 833/2014 par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar Krievijas darbībām, kas destabilizē situāciju Ukrainā (
OV 2014, L 229, 1. lpp.
), kurā ir ietvertas sīkākas normas Lēmumā 2014/512 paredzēto prasību piemērošanai gan Savienības līmenī, gan dalībvalstīs.
Paziņotais šo ierobežojošo pasākumu mērķis bija likt Krievijas Federācijai vēl dārgāk maksāt par darbībām, ar kurām tiek grauta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība, un sekmēt krīzes noregulējumu mierīgā ceļā. Šajā nolūkā Lēmumā 2014/512 it īpaši tika noteikti atsevišķu Krievijas naftas nozarei paredzētu preču un sensitīvu tehnoloģiju eksporta aizliegumi, kā arī piekļuves Savienības kapitāla tirgiem ierobežojumi atsevišķiem šīs nozares uzņēmējiem.
Pēc tam 2014. gada 8. septembrī Padome pieņēma Lēmumu 2014/659/KĀDP, ar ko groza Lēmumu 2014/512 (
OV 2014, L 271, 54. lpp.
), un Regulu (ES) Nr. 960/2014, ar ko groza Regulu Nr. 833/2014 (
OV 2014, L 271, 3. lpp.
), lai paplašinātu aizliegumu attiecībā uz dažiem finanšu instrumentiem, par kuriem tika nolemts 2014. gada 31. jūlijā, un noteiktu papildu ierobežojumus piekļuvei kapitāla tirgum.
Lēmuma 2014/512, kurš grozīts ar Lēmumu 2014/659, 1. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“1.   Ir aizliegts tieši vai netieši pirkt vai pārdot obligācijas, kapitāla vērtspapīrus vai līdzīgus finanšu instrumentus, tieši vai netieši sniegt ar tiem saistītus ieguldījumu pakalpojumus vai palīdzēt tos emitēt vai veikt jebkādus citus darījumus ar tiem, kuru termiņš pārsniedz 90 dienas un kurus emitē pēc 2014. gada 1. augusta līdz 2014. gada 12. septembrim vai kuru termiņš pārsniedz 30 dienas un kurus pēc 2014. gada 12. septembra emitē:
a)
lielas kredītiestādes vai attīstības finansēšanas iestādes, kas veic uzņēmējdarbību Krievijā, kurām 2014. gada 1. augustā vairāk nekā 50 % daļu bija valsts īpašumā vai kontrolē, kā uzskaitīts I pielikumā;
b)
jebkura juridiska persona, vienība vai struktūra, kura veic uzņēmējdarbību ārpus Savienības un kurai vairāk nekā 50 % daļu ir I pielikumā minētas vienības īpašumā; vai
c)
jebkura juridiska persona, vienība vai struktūra, kas rīkojas tādas vienības vārdā vai uzdevumā, kas pieder šā punkta [b) apakšpunktā] minētajai kategorijai vai ir uzskaitīta I pielikumā.”
Sberbank
nosaukums ir minēts Lēmuma 2014/512, kas grozīts ar Lēmumu 2014/659, I pielikuma 1. punktā.
Regulas Nr. 833/2014, kas grozīta ar Regulu Nr. 960/2014, 5. panta 1. un 3. punkts ir formulēti šādi:
“1.   Ir aizliegts tieši vai netieši pirkt, pārdot, sniegt ieguldījumu pakalpojumus vai pakalpojumus saistībā ar emisiju un veikt citus darījumus ar pārvedamiem vērtspapīriem vai naudas tirgu instrumentiem, kuru termiņš pārsniedz 90 dienas un kurus emitē pēc 2014. gada 1. augusta līdz 2014. gada 12. septembrim vai kuru termiņš pārsniedz 30 dienas un kurus pēc 2014. gada 12. septembra emitē:
a)
liela kredītiestāde vai cita liela iestāde, kurai ir skaidri noteiktas pilnvaras veicināt Krievijas ekonomikas konkurētspēju, tās diversifikāciju un ieguldījumu veicināšanu, kura veic uzņēmējdarbību Krievijā un kurai 2014. gada 1. augustā vairāk nekā 50 % daļu ir valsts īpašumā vai kontrolē, kā uzskaitīts III pielikumā; vai
b)
juridiska persona, vienība vai struktūra, kura veic uzņēmējdarbību ārpus Savienības un kurai vairāk nekā 50 % īpašuma daļu tieši vai netieši ir III pielikumā uzskaitītas vienības īpašumā; vai
c)
juridiska persona, vienība vai struktūra, kas darbojas kādas šā punkta [b) apakšpunktā] minētas vai III pielikumā uzskaitītas vienības vārdā vai pēc tās rīkojuma.
[..]
3.   Ir aizliegts tieši vai netieši veidot jebkādus mehānismus tādu jaunu aizdevumu vai kredītu izsniegšanai, kuru termiņš pārsniedz 30 dienas un kurus pēc 2014. gada 12. septembra izsniedz jebkurai 1. vai 2. punktā minētai juridiskai personai, vienībai vai struktūrai, izņemot aizdevumus vai kredītus, kuru konkrētais un dokumentētais mērķis ir sniegt finansējumu neaizliegtam preču importam vai eksportam un nefinanšu pakalpojumiem starp Savienību un Krieviju, vai aizdevumus, kuru konkrētais un dokumentētais mērķis ir sniegt ārkārtas finansējumu, lai izpildītu maksātspējas un likviditātes kritērijus, juridiskām personām, kuras veic uzņēmējdarbību Savienībā un uz kurām īpašumtiesības vairāk nekā 50 % apmērā pieder III pielikumā uzskaitītai vienībai, vai piedalīties šādos mehānismos.”
Sberbank
nosaukums ir norādīts Regulas Nr. 833/2014 III pielikumā.
Padome 2014. gada 4. decembrī pieņēma Lēmumu 2014/872/KĀDP, ar ko groza Lēmumu 2014/512 un Lēmumu 2014/659 (
OV 2014, L 349, 58. lpp.
), kā arī Regulu (ES) Nr. 1290/2014, ar ko groza Regulu Nr. 833/2014 un Regulu Nr. 960/2014 (
OV 2014, L 349, 20. lpp.
).
Pēc Regulas Nr. 1290/2014 pieņemšanas Regulas Nr. 833/2014 5. panta 3. punkts tika grozīts šādi:
“3.   Ir aizliegts tieši vai netieši veidot jebkādus mehānismus tādu jaunu aizdevumu vai kredītu izsniegšanai, kuru termiņš pārsniedz 30 dienas un kurus pēc 2014. gada 12. septembra izsniedz jebkurai 1. vai 2. punktā minētai juridiskai personai, vienībai vai struktūrai, vai piedalītos šādos mehānismos.
Aizliegums neattiecas uz:
a)
aizdevumiem vai kredītiem, kuru konkrētais un dokumentētais mērķis ir sniegt finansējumu neaizliegtam preču importam vai eksportam un nefinanšu pakalpojumiem starp Savienību un jebkuru trešo valsti, tostarp izdevumiem par tādām precēm un pakalpojumiem no citas trešās valsts, kas ir nepieciešami eksporta vai importa līgumu izpildei, vai
b)
aizdevumiem, kuru konkrētais un dokumentētais mērķis ir sniegt ārkārtas finansējumu, lai izpildītu maksātspējas un likviditātes kritērijus, juridiskām personām, kuras veic uzņēmējdarbību Savienībā un uz kurām īpašumtiesības vairāk nekā 50 % apmērā pieder III pielikumā uzskaitītai vienībai.”
2015. gada 21. decembrī Padome pieņēma Lēmumu (KĀDP) 2015/2431, ar ko groza Lēmumu 2014/512 (
OV 2015, L 334, 22. lpp.
). 2016. gada 1. jūlijā Padome pieņēma Lēmumu (KĀDP) 2016/1071, ar ko groza Lēmumu 2014/512 (
OV 2016, L 178, 21. lpp.
). Visbeidzot 2016. gada 19. decembrī Padome pieņēma Lēmumu (KĀDP) 2016/2315, ar ko groza Lēmumu 2014/512 (
OV 2016, L 345, 65. lpp.
).
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 5. decembrī, prasītāja cēla šo prasību.
Iestāšanās lietā
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 14. aprīlī, Komisija lūdza atļauju iestāties šajā tiesvedībā Padomes prasījumu atbalstam.
Ar 2015. gada 30. jūnija rīkojumu Vispārējās tiesas devītās palātas priekšsēdētājs šo lūgumu apmierināja.
2015. gada 24. augustā Komisija iesniedza iestāšanās rakstu.
Prasītāja un Padome iesniedza savus apsvērumus par šo iestāšanās rakstu noteiktajā termiņā, proti, attiecīgi 2015. gada 9. oktobrī un 1. septembrī.
Tiesvedības apturēšana
Vispārējās tiesas devītās palātas priekšsēdētājs 2015. gada 12. martā nolēma uzklausīt lietas dalībniekus par iespējamu lietas apturēšanu, kamēr nav pieņemts galīgs Tiesas nolēmums lietā C‑72/15
Rosneft
. Šajā nolūkā ar 2015. gada 23. marta vēstuli Vispārējās tiesas kanceleja noteica lietas dalībniekiem termiņu.
Padome un prasītāja iesniedza apsvērumus par šo iespējamo apturēšanu, Vispārējās tiesas kancelejā iesniedzot dokumentus attiecīgi 2015. gada 27. martā un 7. aprīlī.
Ar 2015. gada 29. oktobra lēmumu, kas pieņemts, pamatojoties uz Vispārējās tiesas Reglamenta 69. panta a) punktu, Vispārējās tiesas devītās palātas priekšsēdētājs nolēma apturēt tiesvedību, jo pastāvēja vismaz daļēja sakritība starp noteikumiem, kuru piemērojamību un spēkā esamību Tiesai tika lūgts izvērtēt lietā C‑72/15
Rosneft
, un tiem, kuri bija nozīmīgi šajā lietā.
Pēc 2017. gada 28. marta sprieduma Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
) pasludināšanas tiesvedības apturēšana tika pārtraukta saskaņā ar Reglamenta 71. panta 3. punktu.
Puses šajā kontekstā tika aicinātas iesniegt savus apsvērumus par secinājumiem, kas būtu jāizdara no 2017. gada 28. marta sprieduma Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
) saistībā ar šajā tiesvedībā izvirzītajiem pamatiem un argumentiem. Uz šo lūgumu lietas dalībnieki atbildēja noteiktajā termiņā.
Prasības pieteikuma grozīšana
Ar procesuālo rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 16. februārī, prasītāja grozīja prasības pieteikumu, lai tajā iekļautu arī Lēmuma 2014/872 un Regulas Nr. 1290/2014 atcelšanu.
Padome iesniedza apsvērumus par šo procesuālo rakstu ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 24. februārī.
Ar procesuālo rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 24. decembrī, prasītāja grozīja prasības pieteikumu, lai ietvertu arī prasību atcelt Lēmumu 2015/2431, ciktāl ar to tiek pagarināta piemērojamība Lēmumā 2014/512 paredzētajiem ierobežojošajiem pasākumiem.
Ar procesuālo rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 13. aprīlī, prasītāja grozīja prasības pieteikumu, lai ietvertu arī prasību atcelt Lēmumu 2016/1071 un Lēmumu 2016/2315, ciktāl ar tiem tika pagarināta piemērojamība Lēmumā 2014/512 paredzētajiem ierobežojošajiem pasākumiem.
Padome neiesniedza apsvērumus par šiem procesuālajiem rakstiem.
Izmaiņas palātu sastāvā
Tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs tika mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas sestajā palātā, kurai attiecīgi tika nodota šī lieta saskaņā ar Reglamenta 27. panta 5. punktu.
Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai būtībā ir šādi:
–
atcelt Lēmumu 2014/512, kas atjaunināts vai grozīts ar Lēmumu 2014/659, Lēmumu 2014/872, Lēmumu 2015/2431, Lēmumu 2016/1071 un Lēmumu 2016/2315 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), no vienas puses, un Regulu Nr. 833/2014, kas grozīta ar Regulu Nr. 960/2014 un Regulu Nr. 1290/2014 (turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”), no otras puses (turpmāk tekstā visi kopā – “apstrīdētie tiesību akti”), ciktāl šie tiesību akti attiecas uz prasītāju un ciktāl tos nevar interpretēt tādējādi, ka prasītāja neietilpst to piemērošanas jomā;
–
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Padomes prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību kā daļēji Vispārējās tiesas kompetencē neesošu un kā nepieņemamu vai katrā ziņā kā nepamatotu;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Rakstveida atbildē uz Vispārējās tiesas uzdoto jautājumu pēc 2017. gada 28. marta sprieduma lietā Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
) pasludināšanas Padome precizēja, ka tā vairs neapšauba Vispārējās tiesas kompetenci pārbaudīt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, ciktāl tas ietver ierobežojošus pasākumus saskaņā ar LESD 275. panta otro daļu, kas tika apstiprināts tiesas sēdē.
Komisija lūdz Vispārējo tiesu noraidīt prasību.
Juridiskais pamatojums
Lai pamatotu savu prasību, prasītāja izvirza četrus pamatus, kas ir balstīti uz, pirmkārt, LESD 296. panta otrajā daļā paredzētā pienākuma norādīt pamatojumu, kāds ir Padomei, neizpildi, otrkārt, tiesību uz aizstāvību un tiesību uz efektīvu pārbaudi tiesā pārkāpumu, treškārt, uz Līguma, ar ko izveido asociāciju starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju un kas parakstīts 1963. gada 12. septembrī (turpmāk tekstā – “Ankaras līgums”), kā arī Papildu protokola un Finanšu protokola, kas parakstīti 1970. gada 23. novembrī (turpmāk tekstā abi kopā – “Ankaras līgumi”), pārkāpumu un, ceturtkārt, uz nepamatotu pamattiesību, kā arī nediskriminācijas un samērīguma principu pārkāpumu. Turklāt prasītāja, pamatojoties uz LESD 277. pantu, izvirza iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 1. pantu un Regulas Nr. 960/2014 1. panta 5. punktu.
Vispirms ir jāizvērtē prasības pieņemamība.
Par pieņemamību
Padome apgalvo, ka prasītājas prasība atcelt apstrīdētos tiesību aktus ir jānoraida tāpēc, ka tā neatbilst LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētajiem pieņemamības nosacījumiem.
Pirmkārt, Padome uzskata, ka ar apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā un apstrīdētās regulas 5. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā (turpmāk tekstā visi kopā – “attiecīgie apstrīdēto tiesību aktu noteikumi”) paredzētajiem pasākumiem prasītāja netiek “skarta tieši” LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē. Šajā ziņā tā apgalvo, ka fakts, ka prasītāja ietilpst šo pasākumu piemērošanas jomā, nenozīmē, ka tā ar šiem pasākumiem tiek skarta tieši. Apstrīdētās regulas 5. panta 1. punktā ir aizliegta attiecīgajām vienībām nevis finanšu instrumentu emisija, bet gan aizliegts pirkt vai pārdot ieguldījumu pakalpojumus vai sniegt atbalstu attiecīgo finanšu instrumentu emisijai, ko veic fiziskas vai juridiskas personas, kas ietilpst Savienības kompetencē. Prasītāja ir vienība, kas var emitēt finanšu instrumentus, bet tā nav pierādījusi, ka darbojas pakalpojumu tirgū, kurš ir saistīts ar aizliegumu emitēt attiecīgos finanšu instrumentus, tāpat kā lietā, kurā tika izdots 2011. gada 6. septembra rīkojums Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (
T‑18/10
,
EU:T:2011:419
).
Otrkārt, Padome pakārtoti apgalvo, ka prasītāja ar attiecīgajiem apstrīdēto tiesību aktu noteikumiem netiek skarta arī individuāli. Tā nav minēta šo tiesību aktu pielikumos. Turklāt fakts, ka vienības, kurām ir piemērojami pasākumi, ir identificējamas, nav noteicošais. Turklāt ar faktu, ka vispārpiemērojams pasākums ir piemērojams nelielam vienību skaitam vai arī ka noteikti uzņēmumi tiek vairāk skarti nekā to konkurenti, nepietiek, lai pierādītu, ka attiecīgās vienības ar pasākumu tiek skartas individuāli.
Prasītāja apstrīd šos argumentus.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu jebkura fiziska vai juridiska persona, ievērojot pirmajā un otrajā daļā minētos nosacījumus, var celt prasību par tiesību aktiem, kas adresēti šai personai vai kas to skar tieši un individuāli, un par reglamentējošiem aktiem, kas to skar tieši, bet nav saistīti ar īstenošanas pasākumiem. LESD 263. panta ceturtās daļas otrajā daļā ir precizēts – ja fiziska vai juridiska persona, kas ceļ prasību atcelt tiesību aktu, nav apstrīdētā akta adresāte, prasības pieņemamība ir atkarīga no nosacījuma, ka tas ir šo personu skāris tieši un individuāli. Turklāt ar Lisabonas līgumu LESD 263. panta ceturtajai daļai tika pievienota trešā daļa, ar kuru tika mīkstināti fizisko un juridisko personu celto prasību atcelt tiesību aktus pieņemamības nosacījumi. Ar šo daļu, uz fizisko un juridisko personu celto prasību atcelt tiesību aktus pieņemamību neattiecinot nosacījumu par individuālu skaršanu, tika paredzēta šāda iespēja celt prasību par “reglamentējošiem aktiem”, kas nav saistīti ar īstenošanas pasākumiem un kas tieši skar prasītāju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
,
56.
un
57.
punkts).
Pirmkārt, attiecībā uz nosacījumu par prasītājas tiešu skaršanu ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nosacījums, atbilstoši kuram fiziskai vai juridiskai personai ir jābūt tieši skartai, kā tas noteikts LESD 263. panta ceturtajā daļā, prasa, lai apstrīdētais Savienības pasākums tieši ietekmētu indivīda tiesisko stāvokli un nepieļautu nekādu rīcības brīvību šī pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā ieviešanu, jo tā ir pilnīgi automātiska un izriet tikai no Savienības tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citas starpnormas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 13. marts, Komisija/Infront WM,
C‑125/06 P
,
EU:C:2008:159
,
47.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā un apstrīdētās regulas 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir aizliegts visiem Savienības uzņēmējiem veikt noteiktus finanšu darījumu veidus ar Krievijā reģistrētām kredītiestādēm, kas atbilst minētajos pantos izklāstītajiem nosacījumiem un kuru nosaukumi ir minēti apstrīdētā lēmuma I pielikumā vai apstrīdētās regulas III pielikumā. Apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta b) apakšpunktā un apstrīdētās regulas 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir aizliegts šiem uzņēmējiem veikt šos darījumus ar jebkuru juridisku personu, vienību vai struktūru kas dibināta ārpus Savienības un kurās vairāk nekā 50 % pieder vienībai, kuras nosaukums ir minēts attiecīgajos apstrīdēto tiesību aktu pielikumos.
Tāpēc ir jākonstatē, ka prasītāja ar attiecīgajiem apstrīdēto tiesību aktu noteikumiem tiek skarta tieši. Attiecīgie ierobežojošie pasākumi tai ir piemērojami tieši, kas ir tūlītējas sekas tam, ka vairāk nekā 50 % tās kapitāla pieder
Sberbank
, kuras nosaukums ir ietverts šo tiesību aktu pielikumos, neatstājot nekādu rīcības brīvību par to īstenošanu atbildīgajiem adresātiem. Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka minētajās tiesību normās prasītājai nav aizliegts veikt minētās darbības ārpus Savienības. Nav strīda par to, ka attiecīgie apstrīdēto tiesību aktu noteikumi ierobežo prasītājas piekļuvi Savienības kapitāla tirgum.
Tāpat ir jānoraida Padomes arguments, ka prasītājas tiesiskais stāvoklis nav tieši ietekmēts, jo ar apstrīdētajiem tiesību aktiem ieviestie pasākumi ir piemērojami vienīgi Savienībā dibinātām struktūrām. Lai gan apstrīdētajos tiesību aktos ir noteikti aizliegumi, kas galvenokārt attiecas uz Savienībā dibinātām kredītiestādēm un citām finanšu iestādēm, šie aizliegumi ir tieši vērsti un tieši ietekmē tādas vienības kā prasītāja, kuru saimnieciskā darbība tiek ierobežota tādēļ, ka attiecībā uz tām tiek noteikti šie pasākumi. Pats par sevi saprotams, ka Savienībā dibinātām struktūrām ir jāpiemēro šie pasākumi, jo Savienības iestāžu pieņemtie tiesību akti principā nav paredzēti, lai tos piemērotu ārpus Savienības teritorijas. Tas tomēr nenozīmē, ka ierobežojošie pasākumi, kas piemēroti vienībām, uz kurām attiecas apstrīdētie pasākumi, tās neskar tieši. Aizliegums Savienības uzņēmējiem veikt noteikta veida darījumus ar ārpus Savienības dibinātām iestādēm būtu līdzvērtīgs aizliegumam šīm vienībām veikt attiecīgos darījumus ar Savienības uzņēmējiem. Turklāt pieņemt Savienības tēzi šajā ziņā nozīmētu uzskatīt, ka pat personīgo līdzekļu iesaldēšanas gadījumā sarakstā iekļautās personas, uz kurām attiecas ierobežojošie pasākumi, šādi pasākumi neskar tieši, jo vispirms tos ir pienākums piemērot Savienības dalībvalstīm un fiziskām vai juridiskām personām, kuras ietilpst to kompetencē.
Turklāt Padome šajā ziņā veltīgi balstās uz lietu, kurā tika izdots 2011. gada 6. septembra rīkojums Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (
T‑18/10
,
EU:T:2011:419
). Šajā lietā Vispārējā tiesa nosprieda, ka Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1007/2009 (2009. gada 16. septembris) par tirdzniecību ar izstrādājumiem no roņiem (
OV 2009, L 286, 36. lpp.
) ietekmēja tikai to prasītāju tiesisko stāvokli, kuri nodarbojās ar izstrādājumu no roņiem laišanu Savienības tirgū un kurus skāra vispārējais aizliegums laist šos izstrādājumus tirgū, atšķirībā no prasītājiem, kuri nenodarbojās ar šo izstrādājumu laišanu tirgū, vai prasītājiem, uz kuriem attiecās Regulā Nr. 1007/2009 paredzētais izņēmums, jo principā izstrādājumu no roņiem, kuri ir iegūti medībās, ko tradicionāli veic inuītu vai citas iezemiešu kopienas, lai nodrošinātu iztiku, laišana Savienības tirgū ir atļauta (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2011. gada 6. septembris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome,
T‑18/10
,
EU:T:2011:419
,
79.
punkts). Turpretī šajā lietā ir jākonstatē, ka prasītāja darbojas to finanšu pakalpojumu tirgū, uz kurām attiecas atbilstošie apstrīdētie tiesību akti, nevis kaut kādā šo pakalpojumu iepriekšēja vai vēlāka posma tirgū, kā to apgalvo Padome. Apstrīdēto tiesību aktu dēļ prasītāja nevar veikt noteiktus aizliegtos finanšu darījumus ar Savienībā dibinātām struktūrām, lai gan šādu tiesību aktu neesamības gadījumā tā būtu bijusi tiesīga veikt šādus darījumus.
Tādēļ jāsecina, ka attiecīgie apstrīdēto tiesību aktu noteikumi, ciktāl tie attiecas uz prasītāju, skar to tieši.
Otrkārt, nepastāvot nepieciešamībai izvērtēt, vai attiecīgie apstrīdēto tiesību aktu izpildes noteikumi ir saistīti ar īstenošanas pasākumiem, ir jānorāda, ka nosacījums par individuālu skārumu, kas paredzēts LESD 263. panta ceturtajā daļā minētajā otrajā gadījumā, šajā lietā arī ir izpildīts.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu, uz kuru ir atsauce LESD 275. panta otrajā daļā, jebkāda iekļaušana to personu vai vienību sarakstā, uz kurām attiecas ierobežojošie pasākumi, dod šādai personai vai vienībai – jo šī iekļaušana attiecībā uz to ir pielīdzināma individuālam lēmumam – tiesības vērsties Savienības tiesā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 28. novembris, Padome/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
50.
punkts; 2016. gada 1. marts, National Iranian Oil Company/Padome,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
,
44.
punkts, un 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
103.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā, tā kā prasītājas [kapitāls] vairāk nekā 50 % apmērā pieder
Sberbank
, kuras nosaukums ir iekļauts apstrīdētā lēmuma I pielikuma un apstrīdētās regulas III pielikuma sarakstos, tā ir to vienību vidū, uz kurām attiecas ierobežojošie pasākumi, kas paredzēti attiecīgajos apstrīdēto tiesību aktu noteikumos.
Turklāt jāatgādina, ka gadījumā, ja tiesību akts skar personu grupu, kas ir identificēta vai identificējama akta pieņemšanas brīdī, ņemot vērā šīs grupas locekļus raksturojošus kritērijus, šis akts var šīs personas skart individuāli, jo tās pieder pie ierobežota tirgus dalībnieku loka (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 13. marts, Komisija/Infront WM,
C‑125/06 P
,
EU:C:2008:159
,
71.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā prasītāja pieder pie slēgta uzņēmēju loka, kuru tiesības ietekmēja apstrīdēto tiesību aktu pieņemšana, jo attiecībā uz to ir piemērojami ierobežojumi piekļuvei Savienības kapitāla tirgum tāpēc, ka tā ir ārpus Savienības dibināta juridiska persona, vienība vai struktūra, kurā vairāk nekā 50 % pieder vienībai, kas ir minēta apstrīdētā lēmuma I pielikumā vai apstrīdētās regulas III pielikumā.
Līdz ar to ir jāsecina, ka prasītājai ir tiesības lūgt atcelt ierobežojošos pasākumus, kas noteikti attiecīgajos apstrīdēto tiesību aktu noteikumos, ciktāl tie attiecas uz prasītāju.
Par lietas būtību
Saistībā ar atcelšanas pamatiem Vispārējā tiesa uzskata par atbilstošu vispirms izvērtēt pirmo pamatu, kurš ir balstīts uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, pēc tam – otro pamatu, kurš ir balstīts uz tiesību uz aizstāvību un tiesību uz efektīvu pārbaudi tiesā pārkāpumu, pēc tam – ceturto pamatu, kurš ir balstīts uz prasītājas pamattiesību nepamatotu pārkāpumu, kā arī nediskriminācijas un samērīguma principu pārkāpumu, un visbeidzot – trešo pamatu, kurš ir balstīts uz Ankaras līgumu pārkāpumu.
Par pirmo pamatu, kurš būtībā ir balstīts uz LESD 296. panta otrajā daļā paredzētā pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi
Pirmajā pamatā prasītāja apgalvo, ka Padome nav norādījusi atbilstošu vai pietiekamu pamatojumu, lai to iekļautu apstrīdēto tiesību aktu piemērošanas jomā, pārkāpjot LESD 296. panta otro daļu.
Prasītāja apgalvo, ka tā nav saņēmusi nevienu Padomes vēstuli vai paziņojumu ar informāciju par tās iekļaušanu apstrīdēto tiesību aktu piemērošanas jomā, nemaz nerunājot par iemeslu, kuru dēļ Padome vēlējās iekļaut prasītāju šo tiesību aktu piemērošanas jomā, norādīšanu kopā ar apstiprinošiem pierādījumiem. Šajā ziņā prasītāja uzskata, ka nav nozīmes tam, ka apstrīdēto tiesību aktu attiecīgos noteikumus nevar kvalificēt kā līdzekļu iesaldēšanas pasākumus, jo šie noteikumi ir ierobežojoši pasākumi, kas nelabvēlīgi ietekmē konkrēti paredzētas fiziskas vai juridiskas personas. Tāpēc Padomei bija jānorāda prasītājai iemesli, kas pamato tās iekļaušanu apstrīdēto tiesību aktu piemērošanas jomā, un nepietiek ar attiecīgo pasākumu publicēšanu
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
.
Padome galvenokārt uzskata, ka judikatūrā paredzētie kritēriji attiecībā uz pienākumu norādīt pamatojumu, uz kuriem atsaucas prasītāja, šajā lietā nav piemērojami. Apstrīdētie pasākumi nav aktīvu iesaldēšana, bet gan vispārpiemērojami pasākumi vai tiesību akti. Šajā kontekstā pienākums norādīt pamatojumu būtu izpildīts, ja tiesību akta preambulā būtu norādīta, no vienas puses, vispārējā situācija, kuras dēļ tas tika pieņemts, un, no otras puses, vispārējie mērķi, kurus ar to ir paredzēts sasniegt. Padome apgalvo, ka apstrīdētās regulas preambula atbilst šiem judikatūrā paredzētajiem kritērijiem.
Pakārtoti Padome apgalvo, ka tā ir izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu saskaņā ar prasītājas citēto judikatūru. Padome norāda, ka visā prasītājas prasības pieteikumā izteiktie apgalvojumi liecina, ka tā pilnībā apzinājās kontekstu, kurā tika pieņemti pasākumi, un iemeslus, kuru dēļ tā tika iekļauta apstrīdēto tiesību aktu piemērošanas jomā.
Komisija piekrīt Padomei, ka apstrīdētajos tiesību aktos ir izpildīts pienākums norādīt pamatojumu. Tā norāda, ka iemesli, kas lika pieņemt ierobežojošos pasākumus attiecībā uz prasītāju, ir detalizēti izklāstīti apstrīdētā lēmuma 1.–12. apsvērumā. Komisija arī apgalvo, ka ierobežojošo pasākumu piemērošanu prasītājai pamato fakts, ka tā pēc statusa un faktiem atbilst kritērijiem, kas izklāstīti attiecīgajos apstrīdēto tiesību aktu noteikumos. Vienīgais būtiskais apsvērums esot fakts, ka prasītāja atbilst šiem kritērijiem, un tādēļ nav nepieciešams atsevišķi pamatot attiecīgo vienību iekļaušanu apstrīdēto tiesību aktu pielikumos.
Saskaņā ar LESD 296. panta otro daļu “tiesību aktos ir sniegts to pieņemšanas pamatojums [..]”.
Turklāt atbilstoši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”), kurai ar LES 6. panta 1. punktu ir atzīts tāds pats juridiskais spēks kā Līgumiem, 41. panta 2. punkta c) apakšpunktam tiesības uz labu pārvaldību tostarp ietver “pārvaldes pienākumu pamatot savus lēmumus”.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojumam, kas prasīts LESD 296. pantā un Hartas 41. panta 2. punkta c) apakšpunktā, ir jābūt atbilstošam attiecīgā akta būtībai un kontekstam, kādā tas ticis pieņemts. Tam skaidri un neapšaubāmi jāparāda tās iestādes argumentācija, kas ir pieņēmusi attiecīgo aktu, tādā veidā, kas ieinteresētajām personām sniegtu iespēju iepazīties ar veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai – veikt pārbaudi. Pamatojuma prasība ir izvērtējama, ievērojot attiecīgās lietas apstākļus (skat. spriedumu, 2016. gada 14. aprīlis, Ben Ali/Padome,
T‑200/14
, nav publicēts,
EU:T:2016:216
,
94.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu uzskaitīti visi atbilstošie faktu un tiesību apstākļi, jo jautājums par to, vai akta pamatojums atbilst LESD 296. pantā un Hartas 41. panta 2. punkta c) apakšpunktā noteiktajām prasībām, ir jānovērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visu juridisko noteikumu, kas regulē attiecīgo jomu, kopumu. Tādējādi, pirmkārt, nelabvēlīgs akts ir pietiekami pamatots, ja tas ir pieņemts attiecīgajai personai zināmos apstākļos, kas ļauj tai izprast pret to noteiktā pasākuma apmēru. Otrkārt, akta pamatojuma precizitātes pakāpei ir jābūt samērīgai ar materiālajām iespējām un tehniskajiem nosacījumiem vai termiņu, kurā tas jāsniedz (skat. spriedumu, 2016. gada 14. aprīlis, Ben Ali/Padome,
T‑200/14
, nav publicēts,
EU:T:2016:216
,
95.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru apstrīdētie tiesību akti bija jāpaziņo individuāli, ir jānorāda, ka šāds iebildums vairāk attiecas uz pamatu par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un tādēļ tiks izskatīts šajā pamatā.
Otrkārt, runājot, konkrētāk, par Padomes pienākuma norādīt pamatojumu apmēru šajā lietā, ir jāatgādina, ka prasītāja lūdz atcelt attiecīgos apstrīdēto tiesību aktu noteikumus tikai, ciktāl tā ar šiem noteikumiem tiek skarta. Šajā ziņā ir jānorāda, ka ierobežojošo pasākumu mērķis, kāds izriet no šiem noteikumiem, ir definēts, atsaucoties uz konkrētām vienībām, jo šie tiesību akti tostarp aizliedz dažādu finanšu darījumu izpildi attiecībā uz vienībām, kuras ir iekļautas apstrīdētā lēmuma I pielikumā un apstrīdētās regulas III pielikumā, starp kurām ir
Sberbank
, kā arī attiecībā uz juridiskām personām, vienībām un struktūrām, kurās vairāk nekā 50 % daļu pieder vienībai, kas ir iekļauta šajos pielikums, un tas nepārprotami ir prasītājas gadījums saistībā ar
Sberbank
. Tādēļ prasītājas gadījumā ir runa par individuāliem ierobežojošiem pasākumiem (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
100.
un
119.
punkts).
Judikatūrā ir precizēts, ka Padomes tiesību aktā, ar ko ir noteikts individuāls ierobežojošs pasākums, ir jānorāda ne tikai šī pasākuma juridiskais pamats, bet arī īpašie un konkrētie iemesli, kuru dēļ Padome, īstenojot savu diskrecionāro novērtējuma varu, uzskata, ka attiecīgajai personai ir jāpiemēro šāds pasākums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 3. jūlijs, National Iranian Tanker Company/Padome,
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
,
38.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to ir jānoraida Padomes arguments, saskaņā ar kuru judikatūras kritēriji attiecībā uz pienākumu norādīt tiesību aktu, ar ko tiek noteikti individuāli ierobežojoši pasākumi, pamatojumu šajā gadījumā neesot piemērojami.
Tomēr atbilstoši iepriekš 71. punktā minētajai judikatūrai ir jāņem vērā konteksts, kādā ierobežojošie pasākumi tika pieņemti, kā arī visas tiesību normas, kas reglamentē attiecīgo jomu.
Šajā gadījumā, pirmkārt, ir jākonstatē, ka ierobežojošie pasākumi, kādi izriet no attiecīgajiem apstrīdēto tiesību aktu noteikumiem, ietilpst prasītājai zināmā starptautiskā saspīlējuma kontekstā, kāds bija pirms apstrīdēto tiesību aktu pieņemšanas un kas ir atgādināts iepriekš 2.–12. punktā. No apstrīdētā lēmuma 1.–8. apsvēruma un apstrīdētās regulas 2. apsvēruma izriet, ka apstrīdēto tiesību aktu deklarētais mērķis ir likt Krievijas Federācijai vēl dārgāk maksāt par darbībām, ar kurām tiek grauta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība, un sekmēt krīzes noregulējumu mierīgā ceļā. Tādējādi šajos tiesību aktos ir norādīta vispārējā situācija, kuras dēļ tie ir pieņemti, un vispārējie mērķi, kādus ar tiem paredzēts sasniegt (spriedums, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
123.
punkts).
Otrkārt, runājot, konkrētāk, par attiecīgajiem apstrīdēto tiesību aktu noteikumiem, ir jāatgādina, ka tie aizliedz Savienības uzņēmējiem tieši vai netieši pirkt, pārdot vai sniegt ieguldījumu pakalpojumus vai pakalpojumus saistībā ar emisiju vai veikt jebkādus citus darījumus saistībā ar obligācijām, akcijām vai līdzīgiem finanšu instrumentiem ar termiņu, kas pārsniedz 90 dienas, ja tie ir tikuši emitēti pēc 2014. gada 1. augusta un līdz 2014. gada 12. septembrim, vai kuru termiņš ir ilgāks par 30 dienām, ja tos pēc 2014. gada 12. septembra emitēja juridiskas personas, kas atbilst šajos noteikumos paredzētajiem nosacījumiem, tostarp nosacījumam par vairāk nekā 50 % daļu atrašanos Krievijas valsts īpašumā vai kontrolē, un kuru nosaukums ir iekļauts apstrīdētā lēmuma I pielikumā un apstrīdētās regulas III pielikumā, vai juridiskas personas, vienības vai struktūras, kurās vairāk nekā 50 % atrodas šajos pielikumos ietvertas vienības īpašumā (skat. iepriekš 17. un 19. punktu). Savukārt šie pielikumi nesatur īpašu pamatojumu attiecībā uz katru sarakstā minēto vienību.
Tomēr ir jākonstatē, ka “īpašie un konkrētie iemesli”, kuru dēļ Padome, īstenojot savu diskrecionāro novērtējuma varu, uzskatīja, ka attiecībā uz prasītāju ir jānosaka attiecīgie pasākumi šī sprieduma 74. punktā minētās judikatūras izpratnē, šajā gadījumā atbilst attiecīgajos apstrīdēto tiesību aktu noteikumos ietvertajiem kritērijiem.
Patiešām, ņemot vērā prasītājas – kā vienības, kurā vairāk nekā 50 % daļu atrodas apstrīdēto tiesību aktu pielikumos ietvertas vienības, šajā gadījumā
Sberbank
, īpašumā, – statusu, tai saskaņā ar šiem tiesību aktiem tika piemēroti ierobežojošie pasākumi.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka tas, ka ir izmantoti vieni un tie paši apsvērumi, lai noteiktu ierobežojošus pasākumus attiecībā uz vairākām personām, neizslēdz, ka minētie apsvērumi ir pietiekami īpašs pamatojums attiecībā uz katru attiecīgo personu (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu 2014. gada 27. februāris, Ezz u.c./Padome,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
115.
punkts).
Turklāt no pierādījumiem, kādus prasītāja ir norādījusi prasības pieteikuma pielikumā, izriet, ka tā pilnībā saprata, ka attiecīgie ierobežojošie pasākumi tai tika noteikti tās kā vienības, kurā vairāk nekā 50 % daļu pieder
Sberbank
, statusa dēļ.
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāsecina, ka Padome ir pietiekami pamatojusi attiecīgos apstrīdēto tiesību aktu noteikumus, ciktāl tie ir piemērojami attiecībā uz prasītāju, un līdz ar to pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par otro pamatu, kurš būtībā ir balstīts uz tiesību uz aizstāvību un tiesību uz efektīvu pārbaudi tiesā pārkāpumu
Otrajā pamatā prasītāja atsaucas uz tiesību uz aizstāvību, tostarp tiesību tikt uzklausītam un tiesību uz efektīvu pārbaudi Vispārējā tiesā pārkāpumu, ņemot vērā to, ka, pirmkārt, tā nav saņēmusi individuālu paziņojumu par apstrīdētajiem tiesību aktiem un, otrkārt, Padome nav sniegusi nekādus pierādījumus, lai pamatotu tās rīcībā esošos iemeslus, kas bija par pamatu ierobežojošo pasākumu noteikšanai attiecībā uz prasītāju, un nav prasītājai devusi iespēju iesniegt apsvērumus šajā ziņā. Padome ir iesniegusi tādus dokumentus saistībā ar lēmumu iekļaut prasītāju apstrīdēto tiesību aktu piemērošanas jomā, kuros nav ietverti nekādi fakti, kas pamatotu šo lēmumu.
Padome apstrīd prasītājas argumentus un uzskata, ka, tā kā attiecīgie apstrīdēto tiesību aktu noteikumi nav uzskatāmi par “mērķtiecīgiem” ierobežojošiem pasākumiem un neskar prasītāju tieši un individuāli, tai nebija pienākuma individuāli informēt prasītāju. Turklāt prasītāja nav pierādījusi, kā individuāla paziņojuma neesamība šajā gadījumā varēja negatīvi ietekmēt tās tiesības uz aizstāvību. Bez tam prasītāja lūdza piekļuvi dokumentiem, kas uz to attiecas, tajā pašā dienā, kad tā cēla prasību, proti, 2014. gada 5. decembrī. Padome atbildēja uz šo lūgumu 2015. gada 29. janvārī, tas ir, pusotru mēnesi pēc šī lūguma saņemšanas. Tāpēc Padome uzskata, ka tā var atsaukties uz Vispārējās tiesas judikatūru, kurā ir pieļauta iespēja ņemt vērā dokumentus, kas nosūtīti prasītājam pēc prasības celšanas.
Jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvību un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošana ir pamattiesības, kas ir Savienības tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa, un, ņemot tās vērā, Savienības tiesām ir jānodrošina principā pilnīga visu Savienības tiesību aktu tiesiskuma pārbaude (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 24. maijs, Good Luck Shipping/Padome,
T‑423/13 un T‑64/14
,
EU:T:2016:308
,
47.
un
48.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Tiesību uz aizstāvību ievērošana, kas ir skaidri paredzēta Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā, procedūrā pirms ierobežojošu pasākumu noteikšanas ietver tiesības tikt uzklausītam un tiesības piekļūt lietas materiāliem, ievērojot likumīgās konfidencialitātes intereses (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 28. novembris, Padome/Fulmen un Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
,
60.
punkts, un 2017. gada 15. jūnijs, Kiselev/Padome,
T‑262/15
,
EU:T:2017:392
,
139.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas ir apstiprinātas Hartas 47. pantā, prasa, lai ieinteresētajai personai būtu tiesības uzzināt attiecībā uz to pieņemtā lēmuma pamatojumu vai nu no paša lēmuma, vai pēc šīs personas pieprasījuma sniegtā paziņojuma, neskarot kompetentās tiesas tiesības lūgt attiecīgajai iestādei iesniegt tai šo informāciju, lai persona pēc iespējas labākos apstākļos varētu aizstāvēt savas tiesības un, zinot visus apstākļus, nolemt, vai ir lietderīgi vērsties kompetentajā tiesā, kā arī lai šī tiesa pilnībā varētu īstenot attiecīgā lēmuma tiesiskuma pārbaudi (skat. spriedumu, 2016. gada 24. maijs, Good Luck Shipping/Padome,
T‑423/13 un T‑64/14
,
EU:T:2016:308
,
50.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā paziņojumā Savienības kompetentajai iestādei ir jāļauj šai personai lietderīgi paust savu viedokli par pamatojumu, kas pret viņu ir vērsts (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūlijs, Komisija u.c./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
112.
punkts).
Prasītājas argumenti ir jāpārbauda, ņemot vērā šos principus.
Vispirms ir jānoraida Padomes arguments, saskaņā ar kuru judikatūra par individuāliem ierobežojošiem pasākumiem šajā gadījumā nav piemērojama, jo pasākumi ir vispārpiemērojami un nav mērķtiecīgi ierobežojoši pasākumi. Vispārējās tiesas jurisdikcija attiecībā uz apstrīdēto lēmumu izriet tieši no tā, ka prasība šajā lietā attiecas uz ierobežojošu pasākumu pret fiziskām vai juridiskām personām likumības pārbaudi LESD 275. panta otrās daļas izpratnē, kā to Tiesa nosprieda lietā, kurā tika taisīts 2017. gada 28. marta spriedums Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
).
Pirmkārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru Padomei bija atsevišķi bija jāpaziņo tai par apstrīdētajiem aktiem, jo šie akti paredz pret to vērstus ierobežojošus pasākumus, ir jāatzīmē, ka apstrīdēto tiesību aktu individuāla nepaziņošana, lai gan tā ietekmē to brīdi, kad sākas termiņš prasības celšanai, pati par sevi nepamato attiecīgo tiesību aktu atcelšanu. Šajā ziņā prasītāja nav izvirzījusi nevienu argumentu, kas varētu pierādīt, ka šajā gadījumā šo tiesību aktu individuāla nepaziņošana negatīvi ietekmēja tās tiesības, kas pamatotu šo tiesību aktu atcelšanu, ciktāl tie skar prasītāju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 5. novembris, Mayaleh/Padome,
T‑307/12 un T‑408/13
,
EU:T:2014:926
,
122.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, attiecībā uz to, ka Padome neesot paziņojusi pierādījumus, kas pamato ierobežojošo pasākumu noteikšanu attiecībā uz prasītāju, ir atsevišķi jāpārbauda sākotnējie tiesību akti, ar kuriem prasītājai pirmo reizi tika noteikti ierobežojošie pasākumi
Sberbank
nosaukuma iekļaušanas apstrīdēto tiesību aktu pielikumu sarakstos dēļ (turpmāk tekstā – “sākotnējie tiesību akti”), un turpmākie tiesību akti, kas apstiprina šos pasākumus.
Pirmkārt, attiecībā uz sākotnējiem tiesību aktiem ir jāatgādina, ka judikatūrā ir atzīts, ka sākotnējā lēmuma par līdzekļu iesaldēšanu gadījumā Padomei nebija pienākuma iepriekš informēt attiecīgo personu vai vienību par iemesliem, kuru dēļ šī iestāde ir nolēmusi iekļaut šīs personas vārdu vai šīs vienības nosaukumu attiecīgajā sarakstā. Šādam pasākumam, lai netiktu apdraudēta tā efektivitāte, pēc savas būtības ir jābūt tādam, lai radītu pārsteiguma efektu un lai to varētu piemērot nekavējoties. Šādā gadījumā principā pietiek, ka iestāde paziņo iemeslus attiecīgajai personai vai vienībai un nodrošina tiesības tikt uzklausītai lēmuma pieņemšanas laikā vai uzreiz pēc tā pieņemšanas (spriedums, 2011. gada 21. decembris, Francija/People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
,
61.
punkts).
Iztaujāta par šo jautājumu tiesas sēdē, Padome apgalvoja, ka šī sprieduma 94. punktā minētā judikatūra šajā gadījumā nav piemērojama, jo attiecīgie ierobežojošie pasākumi attiecās uz vispārpiemērojamiem piekļuves Savienības kapitāla tirgum ierobežojumiem, nevis uz individuāliem līdzekļu iesaldēšanas pasākumiem šaurā nozīmē. Pakārtoti, Padome uzskata, ka pat tad, ja šī judikatūra šajā lietā būtu piemērojama, tai neesot bijis pienākums uzklausīt prasītāju pirms sākotnējo tiesību aktu pieņemšanas vai tai paziņot šajā posmā attiecībā pret to pastāvošos pierādījumus.
Šādai interpretācijai nevar piekrist.
Jāatgādina, ka pamattiesības uz tiesību uz aizstāvību ievērošanu procedūrā pirms ierobežojoša pasākuma noteikšanas skaidri izriet no Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkta (skat. iepriekš 87. punktu un tajā minēto judikatūru).
Tāpēc, tā kā prasītājai noteiktie ierobežojumi, pamatojoties uz attiecīgajiem apstrīdēto tiesību aktu noteikumiem, ir uzskatāmi par individuāliem ierobežojošiem pasākumiem pret to (skat. iepriekš 73. punktu) un tā kā pierādīta nepieciešamība radīt pārsteiguma efektu šiem pasākumiem, lai nodrošinātu to efektivitāti, Padomei pirms apstrīdēto tiesību aktu pieņemšanas bija jāpaziņo iemesli šo pasākumu piemērošanai attiecībā uz prasītāju.
Tomēr jāatgādina, ka šajā lietā pamatojums, kādu Padome izmantoja, lai attiecībā uz prasītāju noteiktu ierobežojošos pasākumus, kas ir ietverti pašos attiecīgajos apstrīdēto tiesību aktu noteikumos, ir tajā, ka prasītāja ir juridiska persona, vienība vai struktūra, kura dibināta ārpus Savienības un kurā īpašumtiesības vismaz 50 % apmērā pieder vienībai, kas ietverta apstrīdēto tiesību aktu pielikumos.
Tomēr prasītāja nav paskaidrojusi, cik lielā mērā tas, ka Padome iepriekš nepaziņoja noteiktu lietas materiālos ietvertu informāciju saistībā ar šo pamatojumu, varēja ietekmēt tās tiesības uz aizstāvību vai tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, izraisot sākotnējo tiesību aktu atcelšanu.
Jāatgādina, ka, lai tiesību uz aizstāvību pārkāpums izraisītu tiesību akta atcelšanu, ir jāpierāda, ka šī pārkāpuma neesamības gadījumā procedūras iznākums varētu būt bijis citāds (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 18. septembris, Georgias u.c./Padome un Komisija,
T‑168/12
,
EU:T:2014:781
,
106.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2017. gada 15. jūnijs, Kiselev/Padome,
T‑262/15
,
EU:T:2017:392
,
153.
punkts).
Šajā lietā prasītāja nav paskaidrojusi, uz kādiem argumentiem un informāciju tā būtu varējusi atsaukties, ja tā būtu saņēmusi attiecīgos dokumentus agrāk, kā arī nav pierādījusi, ka šie argumenti vai informācija varētu izraisīt citādu iznākumu tās gadījumā. Prasītāja nevar pamatoti apgalvot, ka brīdī, kad tika pieņemti sākotnējie tiesību akti, tā nezināja, ka tajā vairāk nekā 50 % daļu atrodas
Sberbank
īpašumā. Tādējādi šis iebildums nevar izraisīt sākotnējo tiesību aktu atcelšanu.
Otrkārt, attiecībā uz secīgajiem tiesību aktiem, ar kuriem tika saglabāti ierobežojošie pasākumi attiecībā uz prasītāju, judikatūrā ir skaidri norādīts, ka, pieņemot lēmumu saglabāt personas vārdu vai vienības nosaukumu to personu vai vienību sarakstā, uz kurām attiecas ierobežojoši pasākumi, Padomei bija jāievēro šīs personas vai vienības tiesības tikt informētām par tās apsūdzošajiem pierādījumiem un tiesības tikt uzklausītām pirms šī lēmuma pieņemšanas, ja Padome attiecībā pret tām ir konstatējusi jaunus apstākļus, proti, apstākļus, kuri nebija ietverti sākotnējā lēmumā par to vārda vai nosaukuma iekļaušanu šajā sarakstā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 21. decembris, Francija/People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
,
63.
punkts, un 2015. gada 18. jūnijs, Ipatau/Padome,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
,
26.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā kritēriji, kādi izmantoti, lai attiecībā uz prasītāju noteiktu ierobežojošus pasākumus, jau no paša sākuma ir bijuši ietverti apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta b) apakšpunktā un apstrīdētās regulas 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā. Attiecīgie ierobežojošie pasākumu tiek piemēroti prasītājai tādēļ, ka vairāk nekā 50 % prasītājas kapitāldaļu pieder
Sberbank
, kas pati ir Krievijā reģistrēta liela kredītiestāde, kurai 2014. gada 1. augustā vairāk nekā 50 % daļu bija valsts īpašumā vai kontrolē un kuras nosaukums ir iekļauts apstrīdētā lēmuma I pielikuma sarakstā un apstrīdētās regulas III pielikuma sarakstā. Šī informācija prasītājai bija labi zināma, un tādēļ to nevar uzskatīt par jauniem faktiem iepriekš minētās judikatūras izpratnē.
Visbeidzot, ir jāatgādina, ka, ja ir paziņota pietiekami precīza informācija, kas ļauj ieinteresētajai personai lietderīgi darīt zināmu savu viedokli par apsūdzošiem pierādījumiem, kurus pret to izvirza Padome, tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips neparedz pienākumu šai iestādei pašai pēc savas iniciatīvas dot piekļuvi lietas materiālos iekļautajiem dokumentiem. Visiem ar attiecīgo pasākumu saistītajiem administratīvajiem dokumentiem, kas nav konfidenciāli, Padomei ir pienākums dot piekļuvi tikai pēc ieinteresētās personas pieprasījuma (skat. spriedumu, 2009. gada 14. oktobris, Bank Melli Iran/Padome,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
,
97.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka Padome izpildīja šo pienākumu un atbildēja uz prasītājas 2014. gada 5. decembra lūgumu sniegt informāciju ar 2015. gada 29. janvāra vēstuli. Šajā kontekstā Padome piešķīra piekļuvi tās rīcībā esošajiem dokumentiem saistībā ar tās lēmumu piemērot attiecībā pret prasītāju ierobežojošus pasākumus.
Tādējādi ir jāatzīst, ka šī informācija tika paziņota saprātīgā termiņā un bija pietiekama, lai ļautu prasītājai efektīvi īstenot savas tiesības un lai ievērotu tās tiesības uz aizstāvību.
Līdz ar to trešais pamats ir jānoraida kopumā.
Par ceturto pamatu, kurš ir balstīts uz nediskriminācijas un samērīguma principu pārkāpumiem un nepamatotu un nesamērīgu iejaukšanos prasītājas pamattiesībās
Prasītāja apgalvo, ka Padomei ir pienākums konstatēt, ka apstrīdētie akti ir nediskriminējoši un samērīgi līdzekļi likumīga mērķa sasniegšanai. Turklāt prasītāja apgalvo, ka ierobežojošie pasākumi, kas izriet no apstrīdētajiem tiesību aktiem, esot nesamērīga iejaukšanās tās pamattiesībās, jo tie traucē brīvi veikt saimniecisko darbību, un ka šis prasītājas tiesību ierobežojums nav nepieciešams vai atbilstošs, lai sasniegtu Padomes izvirzītos mērķus.
Padome, kuru atbalsta Komisija, apstrīd šos argumentus.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Hartas 16. pantu “darījumdarbības brīvību atzīst saskaņā ar Savienības tiesību aktiem un valstu tiesību aktiem un praksi”.
Otrkārt, Hartas 17. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ikvienai personai ir tiesības uz īpašumu, kas iegūts likumīgi, tiesības to lietot un atsavināt, kā arī tiesības attiecībā uz to dot rīkojumu savas nāves gadījumam. Nevienam nedrīkst atņemt īpašumu, ja vien tas nav jādara sabiedrības interesēs, kā arī gadījumos un apstākļos, kuri ir paredzēti tiesību aktos, ar noteikumu, ka par zaudējumiem laikus izmaksā taisnīgu kompensāciju. Īpašuma izmantošanu var noteikt ar tiesību aktiem, ciktāl tas nepieciešams vispārējās interesēs.”
Ir taisnība, ka tādi ierobežojoši pasākumi kā šajā lietā neapšaubāmi ierobežo tiesības, kuras prasītājai ir piešķirtas ar Hartas 16. un 17. pantu (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 22. septembris, NIOC u.c./Padome,
C‑595/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:721
,
50.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr prasītājas norādītas pamattiesības nav uzskatāmas par absolūtu prerogatīvu un tādēļ tās var ierobežot, ievērojot Hartas 52. panta 1. punktā paredzētos nosacījumus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 28. novembris, Padome/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
121.
punkts, un 2014. gada 27. februāris, Ezz u.c./Padome,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
195.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu, pirmkārt, visiem Hartā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt “noteiktiem tiesību aktos” un “tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība”, un, otrkārt, ievērojot proporcionalitātes principu, ierobežojumus drīkst uzlikt tikai tad, ja tie ir “nepieciešami” un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības.
Tātad, lai attiecīgo pamattiesību izmantošanas ierobežojums būtu atbilstošs Savienības tiesībām, tam ir jāatbilst trīs nosacījumiem. Pirmkārt, ierobežojumam ir jābūt noteiktam tiesību aktos. Citiem vārdiem sakot, attiecīgajam pasākumam ir nepieciešams juridiskais pamats. Otrkārt, ierobežojumam ir jāatbilst vispārējas nozīmes mērķim, ko atzinusi Savienība. Treškārt, ierobežojums nedrīkst būt pārmērīgs. Pirmām kārtām tam ir jābūt nepieciešamam un samērīgam ar noteikto mērķi. Otrām kārtām nedrīkst tikt aizskarts attiecīgo tiesību vai brīvības “būtiskais saturs”, proti, būtība (skat. spriedumu, 2016. gada 30. novembris, Rotenberg/Padome,
T‑720/14
,
EU:T:2016:689
,
170.
–
173.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Jākonstatē, ka šajā gadījumā šie trīs nosacījumi ir ievēroti.
Pirmkārt, attiecīgie ierobežojošie pasākumi ir “noteikti tiesību aktos”, jo tie ir izklāstīti tiesību aktos, kuri tostarp ir vispārpiemērojami un kuriem ir skaidrs juridiskais pamats Savienības tiesībās, kā arī pietiekams pamatojums (skat. iepriekš 78.–93. punktu).
Otrkārt, no apstrīdētā lēmuma 1.–8. apsvēruma un apstrīdētās regulas 2. apsvēruma izriet, ka šo aktu deklarētais mērķis ir likt Krievijas Federācijai vēl dārgāk maksāt par darbībām, ar kurām tiek grauta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība, un sekmēt krīzes noregulējumu mierīgā ceļā. Tāds mērķis saskan ar mērķi saglabāt mieru un starptautisko drošību atbilstoši Savienības ārējās darbības mērķiem, kas noteikti LES 21. pantā (spriedums, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
115.
punkts).
Treškārt, attiecībā uz samērīguma principu ir jāatgādina, ka tas kā vispārējs Savienības tiesību princips prasa, lai Savienības iestāžu tiesību akti nepārsniegtu to, kas ir atbilstošs un vajadzīgs, lai sasniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā izvirzītos mērķus. Ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais, un tā radītie apgrūtinājumi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem (skat. spriedumu, 2016. gada 30. novembris, Rotenberg/Padome,
T‑720/14
,
EU:T:2016:689
,
178.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā judikatūrā ir precizēts, ka saistībā ar samērīguma principa ievērošanas pārbaudi tiesā Savienības likumdevējam ir jāatzīst plaša novērtējuma brīvība jomās, kurās tam ir jāizdara politiska, ekonomiska un sociāla rakstura izvēle un kurās tam ir jāveic sarežģīti vērtējumi. Līdz ar to šajās jomās noteikta pasākuma tiesiskumu var ietekmēt tikai šī pasākuma acīmredzami nepiemērotais raksturs, ievērojot mērķi, ko vēlas sasniegt kompetentā iestāde (skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
146.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, prasītāja uzskata, ka ierobežojošie pasākumi, kas attiecībā uz to ir noteikti ar apstrīdētajiem tiesību aktiem, neļauj sasniegt šajos tiesību aktos izvirzīto mērķi, proti, izdarīt spiedienu uz Krievijas valdību, ierobežojot Padomes identificēto Krievijas valsts banku piekļuvi kapitāla tirgiem, jo prasītājai nav nekādas lomas Krievijas Federācijas darbībā, kas destabilizē situāciju Ukrainā.
Tomēr faktam, ka prasītājai nebija nekādas lomas Krievijas Federācijas darbībā, kas destabilizē situāciju Ukrainā, nav nozīmes, jo iemesls, kāpēc attiecībā uz prasītāju tika noteikti ierobežojošie pasākumi, bija nevis šis fakts, bet gan tas, ka vairāk nekā 50 % tās daļu pieder
Sberbank
, kas pati ir valsts banka, kuras nosaukums ir ietverts apstrīdēto tiesību aktu pielikumā.
Turklāt ir taisnība, ka ierobežojošajiem pasākumiem pēc definīcijas ir sekas, kas skar tiesības uz īpašumu un tiesības brīvi veikt profesionālo darbību, tādējādi radot kaitējumu personām, kas nekādi nav atbildīgas par situāciju, kura izraisījusi sankciju noteikšanu. Tāda
a fortiori
ir mērķtiecīgo ierobežojošo pasākumu iedarbība attiecībā uz tajos minētajām vienībām (spriedums, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
149.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr jānorāda, ka ar to, cik svarīgi ir apstrīdētajos aktos izvirzītie mērķi, proti, Ukrainas teritoriālās integritātes, suverenitātes un neatkarības aizsardzība, kā arī krīzes šajā valstī noregulējuma mierīgā ceļā sekmēšana, kas iekļaujas plašākā mērķī uzturēt mieru un starptautisko drošību saskaņā ar Savienības ārējās darbības mērķiem, kuri noteikti LES 21. pantā, ir attaisnojamas pat ievērojamās negatīvās sekas attiecībā uz atsevišķiem uzņēmējiem, kuri nekādi nav atbildīgi par situāciju, kuras dēļ tika noteiktas sankcijas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
149.
un
150.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Otrkārt, pretēji prasītājas apgalvojumiem, pastāv saprātīga saikne starp attiecīgajiem ierobežojošajiem pasākumiem un mērķi, kādu ir izvirzījusi Padome, tos pieņemot. Proti, ciktāl šis mērķis, konkrēti, ir likt Krievijas Federācijai vēl dārgāk maksāt par darbībām, ar kurām tiek grauta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība, pieeja, kas paredz vērsties pret Krievijas valsts bankām, saskanīgi atbilst minētajam mērķim un katrā ziņā nevar tikt uzskatīta par acīmredzami nepiemērotu saistībā ar izvirzīto mērķi (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
147.
punkts).
Padome varēja pamatoti uzskatīt, ka šā mērķa sasniegšanai bija jāvēršas ne tikai pret Krievijā reģistrētām lielajām kredītiestādēm vai attīstības finansēšanas iestādēm, kurām 2014. gada 1. augustā vairāk nekā 50 % daļu bija valsts īpašumā vai kontrolē un kuru nosaukums bija iekļauts I pielikumā (apstrīdētā lēmuma 1. panta. 1. punkta a) apakšpunkts), bet arī pret jebkuru citu juridisku personu, vienību vai struktūru, kas dibināta ārpus Savienības un kurā 50 % daļu pieder I pielikumā minētajai vienībai (apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta b) apakšpunkts), vai arī uz jebkuru citu juridisku personu, vienību vai struktūru, kas rīkojas apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta b) apakšpunktā vai I pielikumā (apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta c) apakšpunkts) minētās vienības vārdā vai uzdevumā. Ja tādas vienības kā prasītāja nebūtu iekļautas apstrīdētajos tiesību aktos paredzēto pasākumu piemērošanas jomā, šo tiesību aktu pielikumā norādītie Krievijas tiesību subjekti varētu viegli apiet šos aizliegumus, ļaujot tos īstenot to meitasuzņēmumiem vai vienībām, kas darbojas to vārdā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 13. marts, Melli Bank/Padome,
C‑380/09 P
,
EU:C:2012:137
,
58.
punkts).
Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka prasītāja nevar veikt naudas līdzekļu pārskaitījumus par labu
Sberbank
, jo to pārrauga Turcijas banku regulators. Pieņemot, ka tā ir taisnība, Padome joprojām varēja likumīgi uzskatīt, ka piekļuves Savienības kapitāla tirgum ierobežošana
Sberbank
un vienībām, kurās tai pieder vairāk nekā 50 % daļu, tādās kā prasītāja, varēja veicināt apstrīdēto tiesību aktu mērķa sasniegšanu, proti, palielināt izmaksas Krievijas Federācijas darbībām, kuru mērķis ir graut Ukrainas teritoriālo integritāti, suverenitāti un neatkarību, un sekmēt krīzes noregulējumu mierīgā ceļā. Prasītājai attiecīgo ierobežojošo pasākumu dēļ radušos finansiālu grūtību gadījumā tās akcionāriem un, visbeidzot, Krievijas valstij būtu jāpalīdz prasītājai, kas atbilstu arī minētajam mērķim.
Treškārt, jānorāda, ka šajā lietā Padomes pieņemtie pasākumi sastāv no mērķtiecīgām ekonomiskām sankcijām, kuras nevar uzskatīt par pilnīgu ekonomikas un finanšu attiecību pārtraukšanu ar trešo valsti, lai gan Padomei saskaņā ar LESD 215. pantu ir šādas pilnvaras.
Šajos apstākļos un ņemot vērā, konkrēti, intensitātes pakāpenisko pieaugumu ierobežojošajiem pasākumiem, kurus Padome pieņēmusi, reaģējot uz krīzi Ukrainā, iejaukšanās prasītājas uzņēmējdarbības brīvībā un tiesībās uz īpašumu nevar tikt uzskatīta par nesamērīgu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
150.
punkts).
Neviens no pārējiem prasītājas argumentiem nav tāds, kas varētu apšaubīt šo secinājumu.
Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka tā nevarēja gūt labumu no apstrīdētās regulas 5. panta 3. punktā ietvertā izņēmuma, jo šis izņēmums attiecas tikai uz importu un eksportu starp Eiropas Savienību un Krieviju. Minētais apstiprinot, ka prasītāja nebija jāpiekļauj ierobežojošo pasākumu piemērošanas jomā un ka šie pasākumi viņu diskriminē saistībā ar
Sberbank
un ir nesamērīgi.
Šajā ziņā ir taisnība, ka Regulas Nr. 833/2014 5. panta 3. punkta a) apakšpunktā, tā versijā, kāda izriet no Regulas Nr. 960/2014 (skat. iepriekš 19. punktu), paredzēto izņēmumu piemēro tikai attiecībā uz aizdevumiem vai kredītiem, kuru konkrētais un dokumentētais mērķis ir nodrošināt finansējumu neaizliegtam preču un nefinanšu pakalpojumu importam vai eksportam starp Savienību un Krieviju, nevis starp Savienību un citām trešajām valstīm, piemēram, Turcijas Republiku. Tomēr jānorāda, ka šī norma tās sākotnējā redakcijā bija spēkā tikai no 2014. gada 8. septembra līdz 6. decembrim, proti, datumam, kad stājās spēkā Regula Nr. 1290/2014. Ar šo pēdējo minēto regulu Padome nolēma grozīt minētās normas tekstu, lai paplašinātu tās darbības jomu un iekļautu tajā arī aizdevumus vai kredītus, kuriem ir konkrēts un dokumentēts mērķis nodrošināt finansējumu neaizliegtam preču un nefinanšu pakalpojumu importam vai eksportam starp Eiropas Savienību un jebkuru trešo valsti. Pieņemot, ka šīs normas redakcija, kāda izriet no Regulas Nr. 960/2014, varēja būt diskriminējoša vai nesamērīga, prasītāja nepaskaidro, kādā veidā tās piemērošana mazāk nekā trīs mēnešus varētu izraisīt attiecīgo apstrīdēto tiesību aktu noteikumu atcelšanu, ciktāl šie noteikumi atbilst un ir samērīgi ar to mērķi (skat. iepriekš 121.–130. punktu). Tādējādi šāds iebildums katrā ziņā ir jānoraida kā nederīgs.
Turklāt, pat ja šāds arguments būtu bijis derīgs, prasītāja kļūdaini apgalvo, ka apstrīdētās regulas 5. panta 3. punkta b) apakšpunkts pat tā grozītajā redakcijā, kāda izriet no Regulas Nr. 1290/2014 (skat. iepriekš šī sprieduma 22. punktu), ir diskriminējošs, jo tas ļauj
Sberbank
meitasuzņēmumam, kas dibināts Savienībā, saņemt ārkārtas finansējumu, vienlaikus aizliedzot to saņemt vienam no prasītājas meitasuzņēmumiem. Jānorāda, ka šāds arguments ir balstīts uz šīs normas hipotētisku interpretāciju, saskaņā ar kuru tiktu aptvertas tikai tās Savienības vienības, kuras tieši pieder apstrīdēto tiesību aktu pielikumos minētajām vienībām, izslēdzot netieši piederošas vienības. Jāatgādina, ka, ja vienu un to pašu normu var interpretēt dažādi, tad tā ir jāinterpretē, pēc iespējas ņemot vērā tās mērķus un atbilstību Savienības tiesībām (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
141.
punkts, un 2011. gada 13. jūlijs, Schindler Holding u.c./Komisija,
T‑138/07
,
EU:T:2011:362
,
149.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, ciktāl prasītāja apgalvo, ka šāds šī izņēmuma piemērošanas jomas ierobežojums nozīmē, ka prasītāju nedrīkst iekļaut attiecīgo apstrīdēto tiesību aktu noteikumu piemērošanas jomā, ir jākonstatē, ka šāda prasība ietver Vispārējās tiesas konstatējumu vai paziņojumu. Tomēr ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, veicot tiesiskuma pārbaudi saskaņā ar LESD 263. pantu, Vispārējās tiesas kompetencē nav pieņemt deklaratīvus nolēmumus (skat. spriedumu, 2015. gada 12. februāris, Akhras/Padome,
T‑579/11
, nav publicēts,
EU:T:2015:97
,
51.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru neatkarīgi no šo pasākumu likumīgā mērķa negatīvā ietekme uz prasītāju, kas kaitē tās konkurences situācijai Turcijā, katrā ziņā ir nesamērīga, pietiek norādīt, ka tikai ar to, ka attiecīgie ierobežojošie pasākumi var negatīvi ietekmēt prasītāju, jo īpaši tās konkurences situāciju Turcijā, nav pietiekami, lai pierādītu, ka tie ir nesamērīgi (skat. iepriekš 124. punktu).
Treškārt, prasītāja apgalvo, ka nebija vajadzības noteikt šādus kaitējošus pasākumus, jo jebkura vienība, kas rīkojas
Sberbank
vārdā vai uzdevumā, ir pakļauta ierobežojumiem saskaņā ar apstrīdētās regulas 5. panta 1. punkta c) apakšpunktu. Tādējādi ar to vien, ka vairāk nekā 50 % prasītājas daļu pieder
Sberbank
, nevar attaisnot ierobežojošo pasākumu noteikšanu attiecībā uz to.
Šajā ziņā ar to, ka saskaņā ar apstrīdētās regulas 5. panta 1. punkta c) apakšpunktu ikviena vienība, kas rīkojas
Sberbank
vārdā vai uzdevumā, ir pakļauta ierobežojumiem, nav pietiekami, lai secinātu, ka Padome nevarēja paredzēt minētās regulas 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā arī to, ka uz ikvienu vienību, kurā vairāk nekā 50 % daļu pieder kādai no minētās regulas III pielikumā minētajām vienībām, arī attieksies attiecīgie ierobežojošie pasākumi. Ņemot vērā Padomes plašo rīcības brīvību šajā ziņā, nebija acīmredzami nesamērīgi ierobežot
Sberbank
un vienību, kurās vairāk nekā 50 % daļu atrodas tās īpašumā, piekļuvi Savienības kapitāla tirgum, ņemot vērā apstrīdēto tiesību aktu mērķi (skat. iepriekš 15. punktu).
Ceturtkārt, prasītāja kļūdaini apgalvo, ka apstrīdētās regulas 5. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzētais izņēmums ir diskriminējošs attiecībā uz Savienībā dibinātām vienībām. Jānorāda, ka prasītājas situācija nav salīdzināma ar situāciju, kādā atrodas Savienības vienības vai struktūras. Uz pēdējām minētajām tieši attiecas Savienības tiesības, un tām ir pienākums ievērot un īstenot apstrīdētās regulas normas, kas ir saistošas kopumā un ir tieši piemērojamas visās dalībvalstīs. Tāpēc tās tostarp nevar veikt pasākumus, kas paredzēti, lai apietu šajos tiesību aktos paredzētos aizliegumus saskaņā ar apstrīdētās regulas 12. pantu, kas tā nav tādu vienību gadījumā, kāda ir prasītāja, uz kurām neattiecas Savienības tiesības. Katrā ziņā, pat ja varētu konstatēt vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ir jānorāda, ka vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanai ir jāsaskan ar tiesiskuma principa ievērošanu, saskaņā ar kuru neviens sev par labu nevar atsaukties uz prettiesiskumu, kas ir izdarīts cita labā (skat. spriedumu, 2014. gada 16. oktobris, LTTE/Padome,
T‑208/11 un T‑508/11
,
EU:T:2014:885
,
71.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Piektkārt, prasītāja nepareizi apgalvo, ka Padomei bija pienākums ņemt vērā tās īpašo situāciju, jo tā veic savu darbību no Turcijas. Tā kā prasītāja ir vienība, kurā vairāk nekā 50 % daļu pieder
Sberbank
, kas ir minēta apstrīdēto tiesību aktu pielikumā, prasītāja pamatoti tika iekļauta attiecīgo ierobežojošo pasākumu piemērošanas jomā saskaņā ar attiecīgajiem apstrīdēto tiesību aktu noteikumiem. Turklāt jautājums par to, vai Ankaras līguma noteikumi, uz kuriem atsaucas prasītāja, var būt pamats apšaubīt apstrīdēto tiesību aktu spēkā esamību, tiks izskatīts trešajā pamatā.
Sestkārt, no iepriekš veiktā pirmā un otrā pamata izvērtēšanas izriet, ka Padome ir izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu un nav pārkāpusi arī prasītājas tiesības uz aizstāvību un tiesības uz efektīvu pārbaudi tiesā, nosakot attiecīgos ierobežojošos pasākumus. Tāpēc nevar secināt, ka ir notikusi nesamērīga iejaukšanās prasītājas tiesībās.
Visbeidzot, attiecībā uz prasītājas norādītajām tiesībām uz reputācijas aizsardzību ir jānorāda, pirmkārt, ka kaitējums personas, uz kuru attiecas ierobežojoši pasākumi, reputācijai, kas izriet no šo pasākumu pamatojuma, pats par sevi nevar būt nesamērīga iejaukšanās šīs personas tiesību uz īpašumu un darījumdarbības brīvībā. Tādējādi, tā kā nav precizējuma attiecībā uz saikni starp prasītājas apgalvoto kaitējumu tās reputācijai un iejaukšanos pamattiesībās, kas ir šī pamata priekšmets, šis arguments ir nederīgs. Otrkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru tiesības uz savas reputācijas aizsardzību tāpat kā tiesības uz īpašumu un darījumdarbības brīvība nav uzskatāmas par absolūtu prerogatīvu un to īstenošana var tikt ierobežota ar Savienības vispārējo interešu mērķiem. Tādējādi šo ierobežojošo pasākumu mērķu nozīmīgums pamato negatīvas un pat ievērojamas sekas attiecībā uz attiecīgo personu vai vienību reputāciju (skat. spriedumu, 2016. gada 30. jūnijs, Al Matri/Padome,
T‑545/13
, nav publicēts,
EU:T:2016:376
,
167.
un
168.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ceturtais pamats ir jānoraida.
Par trešo pamatu, kurš ir balstīts uz Ankaras līgumu pārkāpumu
Trešajā pamatā prasītāja apgalvo, ka ir pārkāpts Ankaras līguma 19. pants, tās Papildu protokola 41. panta 1. punkts, 50. panta 3. punkts un 58. pants un tās Finanšu protokola 6. pants. Šiem noteikumiem ir tieša iedarbība, jo no tiem izrietošie pienākumi ir pietiekami skaidri un precīzi, un to izpilde vai iedarbība nav atkarīga no nekādu turpmāku tiesību aktu pieņemšanas.
Pirmkārt, prasītāja uzskata, ka pakalpojumu sniegšanas brīvība, kas ir paredzēta Ankaras līguma 41. panta 1. punktā un ir identiska LESD 56. pantā paredzētajai brīvībai, tiek ierobežota, ja pasākums var kavēt vai padarīt mazāk pievilcīgu šīs brīvības īstenošanu, kā tas skaidri esot šajā gadījumā. Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka gadījumā, ja pastāv atkāpe, kas pamato brīvības ierobežošanu, tā ir jāpiemēro nediskriminējošā veidā saskaņā ar Ankaras līguma 9. pantu un tā Papildu protokola 58. pantu, kas aizliedz jebkādu diskrimināciju pilsonības dēļ. Treškārt, attiecīgie ierobežojošie pasākumi pārkāpj noteikumus par kapitāla brīvu apriti Ankaras līguma Papildu protokola 50. panta 3. punkta izpratnē. Ceturtkārt, šie pasākumi ir pretrunā Ankaras līguma Finanšu protokola 6. panta 1. punktam attiecībā uz piekļuvi finansējumam, ko sniedz Eiropas Investīciju banka (EIB).
Padome, kuru atbalsta Komisija, apstrīd šos argumentus.
No LESD 216. panta 2. punkta izriet, ka Savienības noslēgtie nolīgumi, piemēram, Ankaras līgums un tā papildu protokoli, ir saistoši Savienības iestādēm un dalībvalstīm. Tādējādi šiem nolīgumiem ir augstāks spēks par atvasinātajiem Savienības tiesību aktiem. No tā izriet, ka atvasinātā Savienības tiesību akta spēkā esamību var ietekmēt tā nesaderība ar šādām starptautisko tiesību normām (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2008. gada 3. jūnijs, Intertanko u.c.,
C‑308/06
,
EU:C:2008:312
,
42.
un
43.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi apstrīdēto tiesību aktu spēkā esamību šajā lietā var izvērtēt, ņemot vērā Ankaras līgumu un tā papildu protokolus, tomēr ar nosacījumu, pirmkārt, ka tas nav pretrunā attiecīgā līguma būtībai un vispārējai struktūrai un, otrkārt, ka noteikumi, uz kuriem ir atsauce, no satura viedokļa šķiet beznosacījuma un pietiekami precīzi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 3. jūnijs, Intertanko u.c.,
C‑308/06
,
EU:C:2008:312
,
43.
un
45.
punkts, un 2016. gada 4. februāris, C & J Clark International un Puma,
C‑659/13 un C‑34/14
,
EU:C:2016:74
,
84.
punkts).
Šajā lietā, pieņemot, ka Ankaras līguma un tā papildu protokolu vispārējā struktūra neliedz izvērtēt apstrīdēto tiesību aktu spēkā esamību, pamatojoties uz šiem līgumiem, un ka visi noteikumi, uz kuriem ir atsauce, no satura viedokļa šķiet beznosacījuma un pietiekami precīzi, prasītājas argumenti ir jānoraida.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru starptautiskie nolīgumi, ko Savienība ir noslēgusi saskaņā ar Līgumu noteikumiem, ir uzskatāmi, ciktāl tie skar Eiropas Savienību, par Savienības iestāžu pieņemtiem aktiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1998. gada 16. jūnijs, Racke,
C‑162/96
,
EU:C:1998:293
,
41.
punkts, un 2010. gada 25. februāris, Brita,
C‑386/08
,
EU:C:2010:91
,
39.
punkts). Šajā ziņā šādi nolīgumi no to spēkā stāšanās dienas veido Savienības tiesību sistēmas neatņemamu sastāvdaļu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1974. gada 30. aprīlis, Haegeman,
181/73
,
EU:C:1974:41
,
5.
punkts). Attiecīgi to noteikumiem ir jābūt pilnībā saderīgiem ar Līgumu noteikumiem un no tiem izrietošajiem konstitucionālajiem principiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 3. septembris, Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija,
C‑402/05 P un C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
,
285.
punkts). Tādējādi Savienības noslēgto starptautisko nolīgumu pārākums par Savienības atvasinātajiem tiesību aktiem neattiecas uz Savienības primārajām tiesībām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 3. septembris, Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija,
C‑402/05 P un C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
,
308.
punkts).
Līdz ar to, pat ja Ankaras līgumos nav tieša noteikuma, kas ļautu vienai no pusēm veikt pasākumus, kurus tā uzskata par nepieciešamiem, lai aizsargātu būtiskas savas drošības intereses, Padome ir tiesīga ierobežot ar Ankaras līgumiem piešķirtās tiesības, pamatojoties uz pilnvarām, kas tai piešķirtas ar LES 29. pantu un LESD 215. pantu, ar nosacījumu, ka šie ierobežojumi ir nediskriminējoši un samērīgi, kā to atzīst pati prasītāja.
Šajā ziņā, pirmkārt, argumentam, kas balstīts uz Ankaras līguma 9. pantu un tās Papildu protokola 58. pantu un saskaņā ar kuru attiecīgie pasākumi ir diskriminējoši, nevar piekrist. Prasītājas kā vienības, kurā vairāk nekā 50 % daļu pieder
Sberbank
, situācija nav salīdzināma ar citu banku situāciju, kuras darbojas Turcijā un kuru daļas nepieder Krievijas vienībai, uz kuru attiecas attiecīgie ierobežojošie pasākumi. Turklāt prasītājas situāciju nevar salīdzināt arī ar citu Savienībā dibinātu finanšu iestāžu situāciju (skat. iepriekš 139. punktu).
Otrkārt, tāpat nevar atbalstīt arī prasītājas argumentus par ierobežojumiem brīvībai veikt uzņēmējdarbību, pakalpojumu sniegšanas brīvībai un kapitāla brīvai apritei, pamatojoties uz Ankaras līguma 19. pantu, tās Papildu protokola 41. panta 1. punktu un 50. panta 3. punktu un Finanšu protokola 6. panta 1. punktu.
Šajā kontekstā ir jāpārbauda, vai Padome ir rīkojusies, ievērojot samērīguma principu, kāds tas definēts judikatūrā (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 4. decembris, Emadi/Padome,
T‑274/13
, nav publicēts,
EU:T:2015:938
,
206.
punkts).
Jākonstatē, ka šajā lietā norādītie ierobežojumi, pat ja tie būtu pierādīti, ir attaisnojami ar apstrīdēto tiesību aktu, kas pieņemti uz LES 29. panta un LESD 215. panta pamata, mērķiem, proti, palielināt izmaksas Krievijas Federācijas darbībām, kuru mērķis ir graut Ukrainas teritoriālo integritāti, suverenitāti un neatkarību, un sekmēt krīzes noregulējumu mierīgā ceļā. Tāds mērķis saskan ar mērķi saglabāt mieru un starptautisko drošību atbilstoši Savienības ārējās darbības mērķiem, kas noteikti LES 21. pantā (spriedums, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
115.
punkts).
Turklāt jānorāda, ka attiecīgie ierobežojošie pasākumi paredz ekonomisko un finansiālo attiecību daļēju vai pilnīgu pārtraukšanu nevis ar Turcijas Republiku, bet gan ar Krievijas Federāciju kā likumīgu ārpolitikas instrumentu, kas atbilst LES 21. pantā izklāstītajiem Savienības ārējās darbības mērķiem. Citiem vārdiem, attiecīgie ierobežojošie pasākumi ir piemērojami attiecībā uz prasītāju vienīgi tāpēc, ka tā ir vienība, kurā 50 % daļu pieder
Sberbank
, kas pati ir Krievijas vienība, kuras nosaukums ir iekļauts apstrīdēto tiesību aktu pielikuma sarakstos, nevis tāpēc, ka tā ir Turcijā reģistrēts uzņēmums.
Tā kā šādi pasākumi ir mērķtiecīgi un ierobežoti laikā, prasītāja nevar apgalvot, ka no tiem izrietošās negatīvās sekas būtu jāuzskata par nesamērīgām. Saskaņā ar LES 29. pantu izvirzīto mērķu nozīmīgums var attaisnot pat ievērojamās negatīvās sekas attiecībā uz atsevišķiem uzņēmējiem, kuri nekādi nav atbildīgi par situāciju, kuras dēļ tika noteiktas sankcijas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1996. gada 30. jūlijs, Bosphorus,
C‑84/95
,
EU:C:1996:312
,
23.
punkts). Turklāt no ceturtā pamata vērtējuma izriet, ka attiecīgie ierobežojošie pasākumi spēj garantēt izvirzītā likumīgā mērķa sasniegšanu un ka tie nepārsniedz to, kas nepieciešams, lai to sasniegtu (skat. iepriekš 115.–142. punktu).
Līdz ar to fakts, ka Savienība ir pārkāpusi šajā lietā minētos Ankaras līgumu noteikumus, pieņemot, ka tas ir pierādīts, ir attaisnojams ar attiecīgo pasākumu izvirzītajiem mērķiem, un tas ir samērīgi ar minētajiem mērķiem.
Līdz ar to trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 1. pantu un Regulas Nr. 960/2014 1. panta 5. punktu
Prasītāja lūdz Vispārējo tiesu, pamatojoties uz LESD 277. pantu, atzīt, ka apstrīdētā lēmuma 1. pants un Regulas Nr. 960/2014 1. panta 5. punkts, ar ko groza Regulas Nr. 833/2014 5. pantu, ir prettiesiski.
Padome, kuru atbalsta Komisija, apstrīd šo lūgumu.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja vienība ir iecerējusi apstrīdēt pret to vērsto ierobežojošo pasākumu samērīgumu, tai prasībā par to tiesību aktu atcelšanu, ar kuriem šie pasākumi tika noteikti vai atstāti spēkā, ir jāatsaucas uz šo vispārējo noteikumu nepiemērojamību, izmantojot iebildi par prettiesiskumu LESD 277. panta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 15. septembris, Yanukovych/Padome,
T‑346/14
,
EU:T:2016:497
,
57.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā ir jānorāda, ka prasītāja nav izvirzījusi nevienu argumentu, kas atšķirtos no tiem, kuri jau ir sniegti iepriekš.
Tādēļ, nepārbaudot šī pamata pieņemamību, ir jāatsaucas uz iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem un to pašu iemeslu dēļ ir jānoraida prasītājas izvirzītā iebilde par prettiesiskumu.
No minētā izriet, ka iebilde par prettiesiskumu ir jānoraida un prasība ir noraidāma kopumā, un nav vajadzības lemt par prasījumu grozīt prasības pieteikumu pieņemamību.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Padomes prasījumiem.
Turklāt saskaņā ar Reglamenta 138. panta 1. punktu dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Tādēļ Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
DenizBank A.Ş
.
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus
.

3)
Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Berardis
Spielmann
Csehi
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 13. septembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.