CELEX: 62014CJ0375
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
LESD 49. un 56. pants
Brīvība veikt uzņēmējdarbību
Pakalpojumu sniegšanas brīvība
Azartspēles
Tiesas spriedums, ar kuru valsts tiesiskais regulējums par koncesijām derību iemaksu iekasēšanai ir atzīts par nesaderīgu ar Savienības tiesībām
Sistēmas reorganizēšana ar jaunu iepirkuma procedūru
Tiesību izmantot materiālu un nemateriālu īpašumā esošu mantu, kas ir azartspēļu pārvaldes un iemaksu iekasēšanas tīkls, nodošana bez atlīdzības
Ierobežojums
Primāri vispārējo interešu apsvērumi
Samērīgums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz LESD 49. un 56. panta interpretāciju.
Šis lūgums tika iesniegts kriminālprocesā pret
R
.
Laezza
par Itālijas tiesību aktu, ar kuriem tiek regulēta derību rīkošana, pārkāpumiem.
Atbilstošās tiesību normas
2012. gada 2. marta Dekrētlikuma Nr. 16 par steidzamiem pasākumiem nodokļu sistēmas vienkāršošanas, efektivitātes uzlabošanas un kontroles procedūru nostiprināšanas jomā (
decreto-legge
–
Disposizioni urgenti in materia di semplificazioni tributarie
,
di efficientamento e potenziamento delle procedure di accertamento
, 2012. gada 2. marta
GURI
Nr. 52), kas pēc grozījumiem pārveidots par 2012. gada 26. aprīļa Likumu Nr. 44 (2012. gada 28. aprīļa
GURI
Nr. 99 kārtējais pielikums; turpmāk tekstā – “2012. gada dekrētlikums”), 10. panta 9.g un 9.h punktā ir paredzēts:
“9.g   Reorganizējot noteikumus par publiskajām azartspēlēm, to skaitā noteikumus par derībām saistībā ar sporta sacīkstēm, tostarp zirgu skriešanās sacīkstēm, un ar sportu nesaistītām sacīkstēm, šā punkta noteikumu mērķis ir sekmēt minēto reorganizāciju, veicot pirmo attiecīgo derību iemaksu iekasēšanas darbību koncesiju derīguma termiņu novienādošanu, vienlaikus izpildot prasību pielāgot principiem, kuri ir izstrādāti Eiropas Savienības Tiesas 2012. gada 16. februāra spriedumā lietās (un CostaCifone,
C‑72/10 un C‑77/10
,
EU:C:2012:80
), valsts noteikumus par to personu atlasi, kas valsts vārdā iekasē derību iemaksas saistībā ar sporta sacīkstēm, to skaitā zirgu skriešanās sacīkstēm, un ar sportu nesaistītām sacīkstēm. Šajā ziņā, ņemot vērā, ka konkrētai koncesiju grupai minēto derību iemaksu iekasēšanai drīz beigsies derīguma termiņš, Autonomā valsts monopolu administrācija (kas vēlāk kļuvusi par Muitas un monopolu aģentūru –
Agenzia delle dogane e dei Monopoli
; turpmāk tekstā – “
ADM
”) nekavējoties un katrā ziņā ne vēlāk kā 2012. gada 31. jūlijā uzsāk iepirkuma procedūru, lai atlasītu personas šādu derību iemaksu iekasēšanai, ievērojot vismaz šādus kritērijus:
a)
iespēju piedalīties personām, kas jau veic azartspēļu iemaksu iekasēšanas darbību kādā no Eiropas Ekonomikas zonas valstīm, kurā tām ir juridiskā adrese vai vadības centrs, pamatojoties uz spēkā esošu un derīgu pilnvarojumu, kas izsniegts saskaņā ar minētās valsts tiesību sistēmā spēkā esošajiem noteikumiem un kas ir arī piemērots un uzticams, kā arī kas atbilst ekonomiskajiem un saimnieciskajiem kritērijiem, kurus ir norādījusi [
ADM
], ņemot vērā ar šo jomu saistītās tiesību normas, kas norādītas 2010. gada 13. decembra Likumā Nr. 220 [par valsts gada un daudzgadu budžeta veidošanas noteikumiem (2011. gada stabilitātes likums) [
legge n. 220 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato
(
legge di stabilita
’ 2011); 2010. gada 21. decembra
GURI
Nr. 297 kārtējais pielikums) ar 2011. gada 15. jūlija Likuma Nr. 111 grozījumiem; turpmāk tekstā – “2011. gada Stabilitātes likums”,] un 2011. gada 6. jūlija Dekrētlikumā Nr. 98, kas ar grozījumiem ir pārveidots ar 2011. gada 15. jūlija Likumu Nr. 111;
b)
koncesiju piešķiršanu ar derīguma termiņu līdz 2016. gada 30. jūnijam, lai vienīgi fiziskajā tīklā iekasētu derību iemaksas saistībā ar sporta sacīkstēm, tostarp zirgu skriešanās sacīkstēm, un ar sportu nesaistītām sacīkstēm, ne vairāk kā 2000 aģentūrās, kuru vienīgā darbība ir publisko azartspēļu produktu tirdzniecība, neparedzot ierobežojumu attiecībā uz minimālajiem attālumiem starp šīm aģentūrām vai minimālajiem attālumiem līdz citām identiskām derību iemaksu iekasēšanas vietām, kas jau darbojas;
c)
kā cenas sastāvdaļu paredzēt tirgus pamatvērtību EUR 11000 apmērā katrai aģentūrai;
d)
tāda koncesijas līguma noslēgšanu, kura saturs atbilst visiem pārējiem principiem, kas ir paredzēti Eiropas Savienības Tiesas 2012. gada 16. februāra spriedumā, kā arī atbilstīgajos valsts noteikumos, kuri ir spēkā publisko azartspēļu nozarē;
e)
iespēju pārvaldīt aģentūras jebkurā pašvaldībā vai provincē bez jebkādiem skaitliskiem teritoriāliem ierobežojumiem vai nosacījumiem, kas ir labvēlīgāki pret koncesionāriem, kuri jau ir pilnvaroti iekasēt identiskas derību iemaksas, vai kas katrā ziņā var izrādīties labvēlīgi šiem pēdējiem minētajiem;
f)
2011. gada 6. jūlija Dekrētlikuma Nr. 98, kas ar grozījumiem ir pārveidots ar 2011. gada 15. jūlija Likumu Nr. 111, 24. pantā norādītajām tiesību normām atbilstošas drošības naudas iemaksāšana.
9.h   Koncesionāri to 9.g punktā paredzēto derību iemaksu iekasēšanai, kuru koncesiju derīguma termiņš beidzas 2012. gada 30. jūnijā, turpina veikt savu derību iemaksu iekasēšanas darbību līdz dienai, kad tiks noslēgti koncesijas līgumi, kas piešķirti saskaņā ar iepriekšējo punktu.”
Uz iepriekš minēto 2012. gada dekrētlikuma normu pamata tiek piešķirtas koncesijas ar 40 mēnešu ilgu termiņu, turpretim agrāk izsniegto koncesiju termiņa ilgums ir bijis no 9 līdz 12 gadiem.
Pamatojoties uz 2011. gada Stabilitātes likuma 1. panta 77. punktu,
“Lai nodrošinātu pareizu līdzsvaru starp sabiedriskajām un privātajām interesēm publisko azartspēļu organizēšanā un pārvaldībā, ņemot vērā valsts monopolu azartspēļu nozarē [..], kā arī principus, tostarp Eiropas Savienības principus, attiecībā uz atlasi atbilstoši konkurences noteikumiem, kas tiek piemēroti šajā nozarē un palīdz arī izveidot vienotu pamatu labākai tādas rīcības efektivitātei un lietderīgumam, kas vērsta uz cīņu pret nelikumīgu un prettiesisku azartspēļu izplatību Itālijā, uz patērētāju, it īpaši nepilngadīgo, absolūtu aizsardzību, cīņu pret nepilngadīgo iesaistīšanos azartspēlēs un organizētās noziedzības iekļūšanu azartspēļu nozarē [..], [
ADM
] nekavējoties uzsāk vienošanās modeļa izpildi, ar ko tiek dota pieeja koncesijām, kuras ir paredzētas darbībai un iemaksu iekasēšanai tādās publiskajās azartspēlēs, kas nav distances spēles, vai katrā ziņā tādās, kurām nepieciešams fizisks tīkls.”
Atbilstoši 2011. gada Stabilitātes likuma 1. panta 78. punkta b) apakšpunkta 26. punktam koncesijas līgumā obligāti ir jābūt noteikumam, saskaņā ar kuru “koncesijas termiņa beigās tīklu
ADM
ir paredzēts nodot bez atlīdzības vai amortizējot azartspēļu pārvaldības un iemaksu iekasēšanas infrastruktūras tikai pēc pēdējās minētās iepriekšēja lūguma, kas paziņots vismaz sešus mēnešus pirms minētā termiņa beigām vai kas paziņots lēmuma par koncesijas atsaukšanu vai tās zaudēšanas gadījumā.”
2012. gadā organizētās iepirkuma procedūras noteikumiem pievienotajā koncesijas līgumprojektā (turpmāk tekstā – “līgumprojekts”) ir noteiktas tiesību normas par koncesiju atsaukšanas vai zaudēšanas cēloņiem.
Tā atbilstoši līgumprojekta 23. panta 2. punkta a), e) un k) apakšpunktam atsaukšana vai zaudēšana var notikt it īpaši gadījumā, kad lieta tiek nodota tiesai par pārkāpumiem, kurus
ADM
uzskata par tādiem, ar kuriem var pierādīt koncesionāra uzticamības, profesionālisma un vajadzīgo morālo īpašību trūkumu, [un] gadījumā, ja publisko azartspēļu organizēšana, īstenošana un iemaksu iekasēšana ir notikusi atbilstoši kārtībai un metodēm, kas atšķiras no tām, kuras paredzētas spēkā esošo normatīvo un administratīvo aktu un līgumu noteikumos, vai vēl gadījumā, kad kompetentās iestādes derību un azartspēļu nozarē konstatējušas tiesībaizsardzību reglamentējošo normu pārkāpumu.
Līgumprojekta 25. pantā ir paredzēts:
“1.   Pēc
ADM
skaidra pieprasījuma un tās noteiktajā termiņā koncesionārs, ja tā darbība tiek izbeigta koncesijas termiņa beigu vai lēmumu par tiesību izbeigšanos vai atsaukšanu dēļ, apņemas bez atlīdzības nodot
ADM
vai citam koncesionāram, ko tā izvēlējusies iepirkuma procedūras beigās, tiesības izmantot materiālu un nemateriālu īpašumā esošu mantu, kas veido azartspēļu pārvaldes un iemaksu iekasēšanas tīklu, kas ir brīva no trešo personu tiesībām un prasījumiem, atbilstoši nākamajos punktos paredzētajiem noteikumiem.
2.   Manta, kas šādi tiek nodota, tiek norādīta inventarizācijas sarakstā un tā vēlākos grozījumos saskaņā ar 5. panta 1. punkta e) apakšpunkta normām.
3.   Nodošanas darījumi, kuri tiek īstenoti atbilstoši uz sacīkstes principu balstītai procedūrai starp
ADM
un koncesionāru, ietverot šim nolūkam noformētu protokolu, tiek uzsākti iepriekšējā pusgadā pirms līguma termiņa beigām, ievērojot prasību pat šajā laikposmā neapdraudēt sistēmas funkcionēšanu, no brīža, kad mantai ir jābūt nodotai
ADM
apstākļos, kas ļauj nodrošināt elektroniskā tīkla darbības nepārtrauktību. Iespējamās iekārtu, aprīkojuma un visu citu elektroniskā tīkla sastāvdaļu faktiskās nodošanas izmaksas sedz koncesionārs.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Stanley International Betting Ltd
, Apvienotajā Karalistē reģistrēta sabiedrība, kā arī tās Maltā [reģistrētais] meitasuzņēmums
Stanleybet Malta Ltd
darbojas Itālijā derību rīkošanas jomā, izmantojot operatorus, tā dēvētos “datu pārraides centrus” (turpmāk tekstā – “DPC”). Jau apmēram piecpadsmit gadus DPC īpašnieki savu darbību Itālijā veic, pamatojoties uz pilnvarojuma līguma formā pastāvošām attiecībām bez jebkāda koncesijas līguma un bez policijas atļaujas.
2014. gada 5. jūnijā Frozinones (Itālija) Muitas un finanšu policija (
Guardia di Finanza
) kāda
R. Laezza
vadītā un ar
Stanleybet Malta

Ltd
saistītā DPC telpās veica pārbaudi, kas ļāva konstatēt, ka šajā centrā notiek neatļauta derību rīkošanas darbība, un dažām datoriekārtām, kas tika izmantotas šo derību uztveršanai un pārraidei, tika uzlikts arests.
Ar 2014. gada 10. jūnija nolēmumu
Tribunale di Cassino
(Kasīno tiesa) atzina šo arestu par spēkā esošu un izdeva rīkojumu par minēto iekārtu konfiskāciju.
R. Laezza
cēla prasību iesniedzējtiesā, lūdzot atcelt šo nolēmumu. Šajā prasībā ieinteresētā persona atsaucās arī uz
Stanley
grupas sabiedrību, ar kurām ir saistīts DPC, kam viņa nodrošina vadību, iesniegto apelācijas sūdzību par iepirkuma procedūru, kas uz 2012. gada dekrētlikuma 10. panta 9.g un 9.h punkta pamata organizēts azartspēļu koncesijām Itālijā, norādot uz tās diskriminējošo raksturu.
Iesniedzējtiesa norāda, ka
Consiglio di Stato
(Valsts Padome) jau ir uzdevusi Tiesai divus prejudiciālus jautājumus it īpaši par jauno koncesiju īsāku derīguma termiņu, salīdzinot ar iepriekšējām, lietā, kurā tika pasludināts spriedums Stanley International Betting un Stanleybet Malta (
C‑463/13
,
EU:C:2015:25
), taču uzskata, ka Savienības tiesībām nav pretrunā valsts tiesību norma, ar kuru noteikts šis termiņš.
Šī tiesa tomēr atgādina, ka līgumprojekta 25. pantā ir paredzēts koncesionāram noteikts pienākums, pārtraucot darbību koncesijas termiņa beigšanās vai lēmumu par koncesijas zaudēšanu vai atsaukšanu dēļ, bez atlīdzības nodot tiesības izmantot materiālu un nemateriālu īpašumā esošu mantu, kas veido azartspēļu pārvaldes un iemaksu iekasēšanas tīklu.
Taču minētās tiesas skatījumā, ja šādas tiesību normas pastāvēšana, kura Itālijas tiesību sistēmā iepriekš nav pastāvējusi, varētu, iespējams, būt izskaidrojama ar sankcijas loģiku gadījumā, kad darbības pārtraukšana izriet no lēmuma par koncesijas zaudēšanu vai atsaukšanu, tā izrādās īpaši neizdevīga, ja darbība tiek pārtraukta vienīgi koncesijas termiņa beigu dēļ. Turklāt koncesionāram ir arī pienākums segt visas ar nodošanu bez atlīdzības saistītās izmaksas.
Iesniedzējtiesa šaubās, ka šāda atšķirīga attieksme pret iepriekšējiem un jaunajiem koncesionāriem varētu būt attaisnota ar imperatīvu sabiedrisko interešu prasību.
Šādos apstākļos
Tribunale di Frosinone
(Frozinones tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
Par prejudiciālo jautājumu
Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai LESD 49. un 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā valsts tiesību norma, kāda tiek aplūkota pamatlietā un kurā ir noteikts pienākums koncesionāram, pārtraucot darbību koncesijas termiņa beigu vai lēmumu par tiesību zaudēšanu vai atsaukšanu dēļ, bez atlīdzības nodot tiesības izmantot materiālu un nemateriālu īpašumā esošu mantu, kas veido azartspēļu pārvaldes un iemaksu iekasēšanas tīklu.
Vispirms ir jāuzsver, kā secinājumu 27. un 28. punktā arī ir norādījis ģenerāladvokāts, ka šī lieta ir vienīgi par līgumprojekta 25. panta saderību ar Savienības tiesībām un nevar tikt analizēta kā lieta, kuras mērķis ir apšaubīt jauno koncesiju sistēmu kopumā, kas azartspēļu nozarē Itālijā tika ieviesta 2012. gadā.
Par LESD 49. un 56. pantā garantēto brīvību ierobežojuma esamību
Vispirms ir jāatgādina, ka par brīvības veikt uzņēmējdarbību un/vai pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumiem ir jāuzskata visi pasākumi, kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu LESD 49. un 56. pantā garantēto brīvību īstenošanu (spriedums Stanley International Betting un Stanleybet Malta,
C‑463/13
,
EU:C:2015:25
,
45.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tiesa jau ir nospriedusi, ka dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru saimnieciskas darbības veikšanai ir jāsaņem koncesija un kurā ir paredzēti dažādi koncesijas zaudēšanas gadījumi, ierobežo LESD 49. un 56. pantā garantētās brīvības (spriedums Stanley International Betting un Stanleybet Malta,
C‑463/13
,
EU:C:2015:25
,
46.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā, kā secinājumu 62. un 63. punktā arī norādījis ģenerāladvokāts, valsts tiesību norma, kāda tiek aplūkota pamatlietā un kurā ir noteikts pienākums koncesionāram, pārtraucot darbību, ieskaitot gadījumu, kad šī pārtraukšana notiek vienīgi koncesijas termiņa beigu dēļ, bez atlīdzības nodot tiesības izmantot derību rīkošanai izmantotās iekārtas, var padarīt mazāk pievilcīgu šīs darbības īstenošanu. Proti, risks uzņēmumam, ka tam bez finansiālas atlīdzības būs jānodod lietošanai tā īpašumā esošā manta, var kavēt peļņas gūšanu no tā ieguldījumiem.
Tādējādi ir jākonstatē, ka pamatlietā aplūkotā valsts tiesību norma ir LESD 49. un 56. pantā garantēto brīvību ierobežojums.
Par LESD 49. un 56. pantā garantēto brīvību ierobežojuma, iespējams, diskriminējošo raksturu
Otrkārt, ir jāprecizē, ka, lai gan Tiesa jau ir identificējusi vairākus primāros vispārējo interešu apsvērumus, uz kuriem var atsaukties, lai attaisnotu LESD 49. un 56. pantā garantēto brīvību ierobežošanu, uz šiem mērķiem nevar atsaukties, lai attaisnotu diskriminējoši piemērotus ierobežojumus (šajā ziņā skat. spriedumu Blanco un Fabretti,
C‑344/13 un C‑367/13
,
EU:C:2014:2311
,
37.
punkts).
Proti, ja pamatlietā aplūkotā ierobežojošā tiesību norma būtu diskriminējoša, tā varētu tikt attaisnota tikai ar LESD 51. un 52. pantā paredzētajiem sabiedriskās kārtības, valsts drošības un sabiedrības veselības aizsardzības apsvērumiem, kuros neietilpst ne ar azartspēlēm saistītās noziedzības apkarošana, ne derību rīkošanas likumīgas darbības nepārtrauktība, kas minētas šajā lietā (pēc analoģijas skat. spriedumu Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti,
C‑451/03
,
EU:C:2006:208
,
36.
un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā
R. Laezza
apgalvo, ka pamatlietā aplūkotā tiesību norma esot diskriminējoša, jo tā nosakot atšķirīgu attieksmi starp azartspēļu organizētājiem, kas saņēmuši koncesiju uz 2012. gada dekrētlikuma 10. panta 9.g un 9.h punkta pamata organizētā iepirkuma procedūrā, no vienas puses, un azartspēļu organizētājiem, kas saņēmuši koncesiju iepriekšējās iepirkumu procedūrās, no otras puses, jo šie pēdējie minētie azartspēļu organizētāji, pirms uz tiem tika attiecināts iespējams pienākums, beidzoties koncesijas termiņam, bez atlīdzības nodot tiesības izmantot derību rīkošanai izmantotās iekārtas, esot varējuši izmantot ilgāka amortizācijas perioda priekšrocības.
Tomēr, kā secinājumu 66. un 67. punktā būtībā norādījis ģenerāladvokāts, šķiet, ka no Tiesai iesniegtajiem pierādījumiem izriet, ka pamatlietā aplūkotā tiesību norma vienādi attiecas uz visiem azartspēļu organizētājiem, kas piedalījušies 2012. gadā, pamatojoties uz 2012. gada dekrētlikuma 10. panta 9.g un 9.h punktu, uzsāktajā iepirkuma procedūrā, neatkarīgi no reģistrācijas vietas.
Tādējādi apstāklis, ka Itālijas iestādes kādā konkrētā brīdī nolēma grozīt nosacījumus, ar kādiem visi azartspēļu organizētāji, kam ir atļauja, Itālijas teritorijā veic derību rīkošanas darbību, nešķiet atbilstošs pamatlietā aplūkotās tiesību normas diskriminējoša rakstura vērtējumam.
Tomēr iesniedzējtiesai pēc visu ar jauno iepirkuma procedūru saistīto apstākļu vispārējas analīzes ir jāizvērtē, vai minētajai tiesību normai ir diskriminējošs raksturs.
Par LESD 49. un 56. pantā garantēto brīvību ierobežojuma attaisnojumu
Treškārt, ir jāizvērtē, vai LESD 49. un 56. pantā, kas ir attiecīgie noteikumi pamatlietā, garantēto brīvību ierobežojums var tikt pieļauts kā atkāpes pasākumi sabiedriskās kārtības, valsts drošības un sabiedrības veselības apsvērumu dēļ, kuri ir skaidri paredzēti LESD 51. un 52. pantā un kuri ir piemērojami arī pakalpojumu sniegšanas brīvības jomā atbilstoši LESD 62. pantam, vai gadījumā, ja iesniedzējtiesa konstatētu, ka šī tiesību norma tiek piemērota nediskriminējoši un ir attaisnota ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem (šajā ziņā skat. spriedumu Digibet un Albers,
C‑156/13
,
EU:C:2014:1756
,
22.
punkts un tajā minētā judikatūra), piemēram, tādu primāru vispārējo interešu iemeslu dēļ kā patērētāju aizsardzība un krāpšanas un pilsoņu pamudināšanas uz pārmērīgiem izdevumiem saistībā ar spēlēm novēršana (HIT un HIT LARIX,
C‑176/11
,
EU:C:2012:454
,
21.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā attiecībā uz Itālijas azartspēļu tiesisko regulējumu Tiesa jau ir konstatējusi, ka ar azartspēlēm saistītās noziedzības apkarošanas mērķa raksturs ir tāds, ar kuru var attaisnot no šā tiesiskā regulējuma izrietošos pamatbrīvību ierobežojumus (šajā ziņā skat. spriedumu Biasci u.c.,
C‑660/11 un C‑8/12
,
EU:C:2013:550
,
23.
punkts).
Šajā lietā Itālijas valdība apgalvo, ka pamatlietā aplūkoto tiesību normu ar azartspēlēm saistītās noziedzības apkarošanas mērķa kontekstā attaisno derību rīkošanas likumīgas darbības nepārtrauktības nodrošināšanas intereses, lai aizkavētu paralēlas nelikumīgas darbības izplatīšanos.
Šāds mērķis pēc sava rakstura ir uzskatāms par primāru vispārējo interešu apsvērumu, ar kuru var attaisnot tādu pamatbrīvību ierobežojumu, kāds tiek aplūkots pamatlietā.
To mērķu identificēšana, kurus faktiski tiek mēģināts sasniegt ar minēto tiesību normu, katrā ziņā ir iesniedzējtiesas kompetencē (šajā ziņā skat. spriedumu Pfleger u.c.,
C‑390/12
,
EU:C:2014:281
,
47.
punkts).
Par LESD 49. un 56. pantā garantēto brīvību ierobežojuma samērīgumu
Ceturtkārt, ir jāpārbauda, vai pamatlietā aplūkotais ierobežojums ir piemērots, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa sasniegšanu, un nepārsniedz to, kas nepieciešams šā mērķa sasniegšanai, ņemot vērā, ka šāds ierobežojošs valsts tiesiskais regulējums atbilst šim nosacījumam vienīgi tad, ja tas patiešām atbilst rūpēm to sasniegt saskanīgā un sistemātiskā veidā (šajā ziņā skat. spriedumu HIT un HIT LARIX,
C‑176/11
,
EU:C:2012:454
,
22.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka iesniedzējtiesai, ņemot vērā Tiesas sniegto informāciju, veicot ar jauno koncesiju piešķiršanu saistīto apstākļu vispārēju izvērtēšanu, ir jāpārbauda, vai pamatlietā aplūkotais ierobežojums atbilst no Tiesas judikatūras izrietošajiem nosacījumiem attiecībā uz to samērīgumu (šajā ziņā skat. spriedumu Digibet un Albers,
C‑156/13
,
EU:C:2014:1756
,
40.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz jautājumu par to, vai pamatlietā aplūkotais ierobežojums ir piemērots, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa sasniegšanu, iesniedzējtiesai būs jāpārbauda it īpaši, kā secinājumu 91. un 93. punktā arī norādījis ģenerāladvokāts, vai apstāklis, atbilstoši kuram tiesību izmantot materiālu un nemateriālu īpašumā esošu mantu, kas veido azartspēļu pārvaldes un iemaksu iekasēšanas tīklu, nodošana bez atlīdzības
ADM
vai citam koncesionāram netiek noteikta par pienākumu sistemātiski, bet [gan] notiek vienīgi “pēc skaidra
ADM
pieprasījuma”, ir uzskatāms par tādu, kas skar vai neskar pamatlietā aplūkotās tiesību normas piemērotību izvirzītā mērķa sasniegšanai.
Attiecībā uz jautājumu par to, vai šī tiesību norma nepārsniedz to, kas nepieciešams šā mērķa sasniegšanai, nevar tikt izslēgts, ka attiecīgā koncesijas līguma zaudēšanas vai atsaukšanas – kā sankcijas – gadījumā tiesību izmantot materiālu un nemateriālu īpašumā esošu mantu, kas veido azartspēļu pārvaldes un iemaksu iekasēšanas tīklu, nodošanai bez atlīdzības
ADM
vai citam koncesionāram, ir samērīgs raksturs.
Savukārt tāds noteikti nav gadījums, kā secinājumu 88. punktā arī norādījis ģenerāladvokāts, kad darbības pārtraukšana notiek vienīgi koncesijas termiņa beigu dēļ.
Proti, gadījumā, ja koncesijas līgums, kas noslēgts uz termiņu, kurš ir ievērojami īsāks par laikposmā pirms 2012. gada dekrētlikuma pieņemšanas noslēgto līgumu termiņu, beidzas parastā ceļā, šādas uzspiestas nodošanas bezatlīdzības raksturs liek rasties priekšstatam, ka tā ir pretrunā samērīguma prasībai, it īpaši, ja atļautās derību rīkošanas darbības nepārtrauktības mērķis varētu tikt sasniegts ar mazāk traucējošiem pasākumiem, kāds ir attiecīgās mantas uzspiestā nodošana, bet pret atlīdzību pēc tirgus cenas.
Tādējādi, kā secinājumu 96. un 97. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, iesniedzējtiesai, pārbaudot pamatlietā aplūkotās tiesību normas samērīgumu, ir arī jāņem vērā tās mantas tirgus vērtība, uz kuru attiecas nodošanas pienākums.
Turklāt ir jāuzsver tiesiskās noteiktības principa apdraudējums, ko var izraisīt pamatlietā aplūkotās tiesību normas pārskatāmības neesamība. Proti, šajā tiesību normā, kurā ir paredzēts, ka tiesību izmantot materiālu un nemateriālu īpašumā esošu mantu, kas veido azartspēļu pārvaldes un iemaksu iekasēšanas tīklu, nodošana bez atlīdzības notiek vienīgi “pēc skaidra
ADM
pieprasījuma”, nevis sistemātiski, nav precizēti nosacījumi un kārtība, kādā šādam konkrētam pieprasījumam ir jātiek formulētam. Taču tādas iepirkuma procedūras nosacījumi un kārtība, kāda tiek aplūkota pamatlietā, ir jāformulē skaidri, precīzi un viennozīmīgi (šajā ziņā skat. spriedumu Costa un Cifone,
C‑72/10 un C‑77/10
,
EU:C:2012:80
,
92.
punkts un rezolutīvā daļa).
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 49. un 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā ierobežojoša valsts tiesību norma, kāda tiek aplūkota pamatlietā un kurā ir noteikts pienākums koncesionāram, pārtraucot darbību koncesijas termiņa beigu vai lēmumu par tiesību zaudēšanu vai atsaukšanu dēļ, bez atlīdzības nodot tiesības izmantot materiālu un nemateriālu īpašumā esošu mantu, kas veido azartspēļu pārvaldes un iemaksu iekasēšanas tīklu, ar nosacījumu, ka šis ierobežojums nepārsniedz to, kas nepieciešams šajā tiesību normā faktiski izvirzītā mērķa sasniegšanai, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

LESD 49. un 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā ierobežojoša valsts tiesību norma, kāda tiek aplūkota pamatlietā un kurā ir noteikts pienākums koncesionāram, pārtraucot darbību koncesijas termiņa beigu vai lēmumu par tiesību zaudēšanu vai atsaukšanu dēļ, bez atlīdzības nodot tiesības izmantot materiālu un nemateriālu īpašumā esošu mantu, kas veido azartspēļu pārvaldes un iemaksu iekasēšanas tīklu, ar nosacījumu, ka šis ierobežojums nepārsniedz to, kas nepieciešams šajā tiesību normā faktiski izvirzītā mērķa sasniegšanai, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

[Paraksti]
(
*1
)   Tiesvedības valoda – itāļu.