CELEX: 62021CJ0207
Apellatsioonkaebus
Rakendusotsuse (EL) 2017/1442 tühistamine
ELL artikli 16 lõiked 4 ja 5
Protokolli (nr 36) üleminekusätete kohta artikli 3 lõiked 2 ja 3
Ajaline kohaldamine
Nõukogu hääletuskord
Kvalifitseeritud häälteenamus

Käesoleva apellatsioonkaebusega palub Euroopa Komisjon tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 27. jaanuari 2021. aasta otsuse Poola vs. komisjon (
T‑699/17
, edaspidi vaidlustatud kohtuotsus,
EU:T:2021:44
), millega Üldkohus tühistas komisjoni 31. juuli 2017. aasta rakendusotsuse (EL) 2017/1442, millega kehtestatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2010/75/EL alusel parima võimaliku tehnika (PVT) alased järeldused suurte põletusseadmete jaoks (
ELT 2017, L 212, lk 1
; edaspidi „vaidlusalune otsus“).
Õiguslik raamistik
Euroopa Liidu leping ja protokoll nr 36
ELL artikli 16 lõigetes 4 ja 5 on sätestatud:
„4.   Alates 1. novembrist 2014 määratletakse kvalifitseeritud häälteenamust [Euroopa Liidu] [N]õukogu liikmete vähemalt 55protsendilise häälteenamusena, mille moodustavad vähemalt 15 liiget tingimusel, et nad esindavad liikmesriike, mille elanikkond moodustab kokku vähemalt 65% [Euroopa] [L]iidu elanikest.
Blokeerivas vähemuses peab olema vähemalt neli nõukogu liiget, ilma milleta loetakse saavutatuks kvalifitseeritud häälteenamus.
Muud kvalifitseeritud häälteenamust käsitlevad tingimused sätestatakse [ELTL] artikli 238 lõikes 2.
5.   Üleminekusätted kvalifitseeritud häälteenamuse kohta, mida kohaldatakse kuni 31. oktoobrini 2014, ja sätted, mida kohaldatakse 1. novembrist 2014 kuni 31. märtsini 2017, määratakse kindlaks üleminekusätete protokollis.“
Protokolli (nr 36) üleminekusätete kohta (edaspidi „protokoll nr 36“) II jaotises „Sätted kvalifitseeritud häälteenamuse kohta“ on artikkel 3, mis on sõnastatud järgmiselt:
„1.   [ELL] artikli 16 lõike 4 kohaselt jõustuvad [ELTL] artikli 238 lõike 2 sätted kvalifitseeritud häälteenamuse määratlemise kohta Euroopa Ülemkogus ja nõukogus 1. novembril 2014.
2.   Kui 1. novembri 2014 ja 31. märtsi 2017 vahel on otsuse tegemiseks nõutav kvalifitseeritud häälteenamus, võib nõukogu liige nõuda, et selline otsus võetakse vastu lõikes 3 määratletud kvalifitseeritud häälteenamusega. Sel juhul kohaldatakse lõikeid 3 ja 4.
3.   Ilma et see piiraks [ELTL] artikli 235 lõike 1 teise lõigu kohaldamist, kehtivad kuni 31. oktoobrini 2014 järgmised sätted:
Kui Euroopa Ülemkogu ja nõukogu otsuste tegemisel on nõutav kvalifitseeritud häälteenamus, arvestatakse liikmete hääli järgmiselt:
[…]“.
Direktiiv 2010/75/EL
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. novembri 2010. aasta direktiivi 2010/75/EL tööstusheidete kohta (saastuse kompleksne vältimine ja kontroll) (
ELT 2010, L 334, lk 17
) artikli 13 „PVT-viitedokumendid ja teabevahetus“ lõigetes 1, 5 ja 6 on sätestatud:
„1.   PVT-viitedokumentide koostamiseks, läbivaatamiseks ja vajadusel ajakohastamiseks korraldab komisjon liikmesriikide, asjaomaste tööstusharude, keskkonnakaitset edendavate valitsusväliste organisatsioonide ja komisjoni vahelise teabevahetuse.
[…]
5.   Otsused [parima võimaliku tehnika (PVT)] järelduste kohta võetakse vastu vastavalt artikli 75 lõikes 2 osutatud regulatiivkomitee menetlusele.
6.   Pärast lõike 5 kohaselt vastu võetud otsust teeb komisjon PVT‑viitedokumendi viivitamatult avalikkusele kättesaadavaks ja tagab, et PVT‑järeldused tehakse kättesaadavaks kõigis liidu ametlikes keeltes.“
Direktiivi artikli 14 „Loa tingimused“ lõige 3 sätestab:
„Loa tingimuste kehtestamisel viidatakse PVT-järeldustele.“
Direktiivi artikkel 75 „Komiteemenetlus“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Komisjoni abistab komitee.
2.   Käesolevale lõikele viitamisel kohaldatakse [nõukogu 28. juuni 1999. aasta] otsuse 1999/468/EÜ[, millega kehtestatakse komisjoni rakendusvolituste kasutamise menetlused (
EÜT 1999, L 184, lk 23
; ELT eriväljaanne 01/03, lk 124),] artikleid 5 ja 7, võttes arvesse selle otsuse artikli 8 sätteid.
Tähtajaks otsuse 1999/468/EÜ artikli 5 lõike 6 tähenduses kehtestatakse kolm kuud.“
Määrus (EL) nr 182/2011
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta määruse (EL) nr 182/2011, millega kehtestatakse eeskirjad ja üldpõhimõtted, mis käsitlevad liikmesriikide läbiviidava kontrolli mehhanisme, mida kohaldatakse komisjoni rakendamisvolituste teostamise suhtes (
ELT 2011, L 55, lk 13
), artikli 5 „Kontrollimenetlus“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Kui kohaldatakse kontrollimenetlust, esitab komitee oma arvamuse Euroopa Liidu lepingu artikli 16 lõigetes 4 ja 5 sätestatud häälteenamusega ja vajaduse korral, kui akt võetakse vastu komisjoni ettepaneku alusel, ELi toimimise lepingu artikli 238 lõike 3 kohaselt. Liikmesriikide esindajate hääli komitees arvestatakse kõnealustes artiklites sätestatud viisil.
2.   Kui komitee esitab positiivse arvamuse, võtab komisjon rakendusakti eelnõu vastu.“
Selle määruse artikli 12 esimeses lõigus on sätestatud, et „[o]tsus 1999/468/EÜ tunnistatakse kehtetuks“.
Nimetatud määruse artikli 13 lõige 1 täpsustab:
„Juhul kui enne käesoleva määruse jõustumist vastuvõetud põhiõigusaktides on sätestatud komisjoni rakendusvolituste kasutamine vastavalt otsusele 1999/468/EÜ, kohaldatakse järgmisi eeskirju:
[…]
c)
kui põhiõigusaktis viidatakse otsuse 1999/468/EÜ artiklile 5, kohaldatakse käesoleva määruse artiklis 5 osutatud kontrollimenetlust […];
[…]
e)
kui põhiõigusaktis viidatakse otsuse 1999/468/EÜ artiklitele 7 ja 8, kohaldatakse käesoleva määruse artikleid 10 ja 11.“
Kohtuasja asjaolud
Vaidluse taust on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 8–15 ja selle võib kokku võtta järgmiselt.
Komisjon esitas 9. märtsil 2017 direktiivi 2010/75 artikliga 75 asutatud komitee (edaspidi „komitee“) esimehena sellele komiteele rakendusotsuse eelnõu, millega kinnitatakse selle direktiivi alusel PVT-alased järeldused suurte põletusseadmete jaoks, ning kutsus 23. märtsil 2017 komitee liikmeid koosolekule, mis pidi toimuma 28. aprillil 2017 ja mille eesmärk oli hääletada rakendusotsuse eelnõu käsitleva arvamuse üle.
Poola Vabariik esitas 30. märtsil 2017 taotluse, et komitee hääletaks selle arvamuse üle vastavalt protokolli nr 36 artikli 3 lõikes 3 ette nähtud hääletusreeglitele.
Nõukogu õigustalitus saatis 4. aprillil 2017 liikmesriikide alaliste esindajate komiteele arvamuse, milles leidis sisuliselt, et selleks, et hääletus akti eelnõu üle saaks toimuda enne Lissaboni lepingu jõustumist kohaldatud eeskirjade kohaselt, pidi olema täidetud kaks tingimust, esiteks esitab asjaomane liikmesriik sellekohase taotluse hiljemalt 31. märtsil 2017 ja teiseks toimub taotluses nimetatud hääletus samuti enne seda kuupäeva.
Komisjoni keskkonna peadirektoraat jättis 10. aprillil 2017 Poola Vabariigi 30. märtsi 2017. aasta taotluse rahuldamata põhjendusel, et hääletus arvamuse üle oli kavandatud 28. aprilliks 2017, st pärast 31. märtsi 2017, mis oli protokolli nr 36 artikli 3 lõikes 2 ette nähtud kuupäev.
Komitee liikmed hääletasid 28. aprillil 2017, et võtta vastu oma arvamus rakendusotsuse muudetud eelnõu kohta. Hääletus toimus ELL artikli 16 lõikega 4 kehtestatud hääletuseeskirjade, mitte aga protokolli nr 36 artikli 3 lõikes 3 ette nähtud hääletuseeskirjade kohaselt. Komitee andis eelnõule positiivse arvamuse hääletuse tulemusel, milles poolthääle andis 20 liikmesriiki, kes esindasid 65,14% liidu elanikkonnast ja 71,43% komitee liikmetest. Kaheksa liikmesriiki, nende hulgas Poola Vabariik, hääletasid vastu.
Komisjon võttis 31. juulil 2017 vastu vaidlusaluse otsuse, milles tehakse PVT‑alased järeldused suurte põletusseadmete jaoks ja kehtestatakse muu hulgas PVTga seotud heitkoguste tasemed lämmastikoksiidide (NO
x
), elavhõbeda (Hg) ja vesinikkloriidi (HCl) heitkoguste osas.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Poola Vabariik esitas vaidlusaluse otsuse tühistamiseks hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 11. oktoobril 2017.
Ungari ja Bulgaaria Vabariik esitasid Üldkohtu kantseleisse 4. ja 15. jaanuaril 2018 avalduse menetlusse astumiseks Poola Vabariigi nõuete toetuseks. Üldkohtu kantseleisse 16. ja 25. jaanuaril 2018 saabunud avaldustega palusid Belgia Kuningriik, Prantsuse Vabariik ja Rootsi Kuningriik luba astuda käesolevasse menetlusse komisjoni nõuete toetuseks. Üldkohtu kolmanda koja (varasem koosseis) president rahuldas 19. ja 21. veebruari 2018. aasta otsustega need taotlused.
Poola Vabariik esitas hagi põhjenduseks viis väidet.
Üldkohus nõustus vaidlustatud kohtuotsuses esimese väitega, et rikutud on kvalifitseeritud häälteenamust reguleerivaid sätteid, ning tühistas vaidlusaluse otsuse, analüüsimata muid Poola Vabariigi esitatud väiteid.
Täpsemalt analüüsis Üldkohus esimese väite hindamisel protokolli nr 36 artikli 3 lõike 2 ulatust ja küsimust, kas selleks, et kohaldataks artikli 3 lõikes 3 ette nähtud kvalifitseeritud häälteenamuse eeskirju, mis vastavad Nice’i lepingus sätestatule, piisab sellest, kui liikmesriik esitab sellekohase taotluse vahemikus 1. novembrist 2014 kuni 31. märtsini 2017, või on vaja, et ka asjaomane otsus võetaks vastu sellel ajavahemikul.
Sellega seoses analüüsis Üldkohus esimesena vaidlustatud kohtuotsuse punktides 35 ja 36 protokolli nr 36 artikli 3 lõike 2 sõnastust ja jõudis järeldusele, et ükski selle sätte keeleversioon ei võimalda kõrvaldada kahtlust selle sätte täpse ulatuse osas.
Teisena tõlgendas Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 37 artikli 3 lõiget 2 ajalooliselt, uurides, kas sellisele valitsustevahelisele konverentsile antud volitus, mis kutsuti kokku, et töötada välja EL lepingu ja EÜ asutamislepingu muutmise lepingu eelnõu, andis juhiseid, mis võimaldavad selgitada selle sätte sõnastust. Ta järeldas, et selles volituses sisalduv sõnastus on väga sarnane nimetatud sätte sõnastusele, mistõttu ka see ei võimalda ületada sätte täpse ulatuse mitmetimõistetavust.
Kolmandana analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 38–42, kas teleoloogiline tõlgendus võimaldab selle ulatuse kindlaks teha. Sellega seoses meenutas Üldkohus kõigepealt, et protokolli nr 36 ainus eesmärk oli selle ainsa põhjenduse kohaselt „korraldada üleminekut enne Lissaboni lepingu jõustumist kohaldatavate aluslepingute institutsioonilistelt sätetelt asjaomases lepingus ette nähtud institutsioonilistele sätetele“.
Seejärel märkis Üldkohus samuti, et ühest küljest annab protokolli nr 36 artikli 3 lõige 2 liikmesriigile ajavahemikus 1. novembrist 2014 kuni 31. märtsini 2017 õiguse taotleda selle protokolli artikli 3 lõikes 3 ette nähtud kvalifitseeritud häälteenamuse määratlust käsitlevate eeskirjade kohaldamist, mis vastavad Nice’i lepingu sätetele. Teisest küljest tõdes ta, et see õigus tähendas tingimata, et pärast seda, kui liikmesriik on vastava taotluse esitanud, peab hääletamine toimuma nende reeglite kohaselt, ja seda isegi siis, kui hääletus toimus pärast 31. märtsi 2017. Üldkohus leidis, et ainult selline tõlgendus saab tagada, et liikmesriik saaks kõnealust õigust eesmärgipäraselt kasutada kogu selle ajavahemiku jooksul kuni ette nähtud tähtaja viimase päevani.
Lõpuks järeldas Üldkohus, et mis tahes vastupidine tõlgendus võtaks kõnealuse õiguse kasutamiseks otsesõnu kehtestatud ajavahemikult 1. novembrist 2014 kuni 31. märtsini 2017 soovitava toime ja vähendaks märkimisväärselt tähtaega, mille jooksul võib liikmesriik tegelikult nõuda Nice’i lepingu eeskirjade järgi hääletamist. Ta leidis, et selle tõlgenduse tulemusel oleks nimetatud ajavahemiku lõpus esitatud taotlus tegelikult esitatud nimetatud sätete kohaldamiseks hilinenult. See sunniks liikmesriike esitama vajaduse korral oma taotluse olenevalt hääletuse kuupäevast – mis on prognoosimatu – palju varem, võttes nii liikmesriikidelt võimaluse nõuda hääletamist vastavalt viidatud sätetele kuni protokolli nr 36 artikli 3 lõikes 2 ette nähtud ajavahemiku viimase päevani.
Seetõttu otsustas Üldkohus, et artikli 3 lõike 2 teleoloogilise tõlgendamise alusel tuleb järeldada, et viidatud artikli 3 lõikes 3 sätestatud kvalifitseeritud häälteenamuse määratlust võib kohaldada isegi pärast 31. märtsi 2017 toimunud hääletusele tingimusel, et liikmesriik nõuab selle kohaldamist enne nimetatud kuupäeva.
Neljandana asus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 43–52 seisukohale, et seda järeldust toetab protokolli nr 36 artikli 3 lõike 2 süstemaatiline tõlgendus. Sellega seoses tuvastas Üldkohus kolm perioodi, mis puudutasid ELL artikli 16 lõikes 4 kehtestatud kvalifitseeritud häälteenamuse määratlemist, ning seejärel analüüsis neid.
Kõigepealt märkis Üldkohus, et ajavahemikul 1. detsembrist 2009 kuni 31. oktoobrini 2014 kohaldati kvalifitseeritud häälteenamuse määratlemisele eeskirju, mis on ette nähtud protokolli nr 36 artikli 3 lõikes 3, mis vastasid Nice’i lepingu sätetele. Seejärel märkis ta, et ajavahemikul 1. novembrist 2014 kuni 31. märtsini 2017 võis nõukogu liige protokolli nr 36 artikli 3 lõike 2 alusel nõuda, et otsus võetaks vastu Nice’i lepingu nende sätete alusel, ning vastasel juhul kohaldatakse ELL artikli 16 lõikes 4 ette nähtud kvalifitseeritud häälteenamuse määratlust. Lõpuks märkis Üldkohus, et alates 1. aprillist 2017 on kvalifitseeritud häälteenamus määratletud nii, nagu on ette nähtud ELL artikli 16 lõikes 4, ilma et oleks võimalik nõuda erinevat häälte arvutamise viisi.
Üldkohus lükkas tagasi komisjoni argumendi, et protokolli nr 36 artikli 3 lõige 2 kujutab endast erandit ELL artikli 16 lõikes 4 sätestatud reeglist. Ta järeldas, et artikli 3 lõige 2 kujutab endast üleminekusätet, nagu seda kinnitab protokolli nr 36 ainus põhjendus ning selle pealkirja sõnastus ja ELL artikli 16 lõike 5 sõnastus. Sellega seoses märkis Üldkohus, et tema tõlgendus nimetatud artikli 3 lõikele 2, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 27, oli esiteks kooskõlas väljakujunenud kohtupraktikast tuleneva nõudega, mille kohaselt tuleb üleminekusätet tõlgendada kitsalt, ning teiseks hädavajalik, et liikmesriik saaks tõhusalt ja tegelikult kasutada käesoleva kohtuotsuse punktis 25 nimetatud õigust kuni kõnealuse artikli 3 lõikes 2 ette nähtud tähtaja viimase päevani.
Viienda ja viimasena märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 53–56, et seda tõlgendust toetab õiguskindluse põhimõte ja et komisjoni pakutud tõlgendus ei too endaga kaasa mitte ainult ootuspärasuse puudumist, kuna see tooks üleminekuperioodi lõpus kaasa ebakindluse küsimuses, milline on protokolli nr 36 artikli 3 lõikes 3 määratletud kvalifitseeritud häälteenamuse ajaline kohaldamisala, vaid see võib viia ka selleni, et protokolli artikli 3 lõikest 2 hiilitakse kõrvale, kui hääletuse kuupäevaks määratakse 31. märtsist 2017 hilisem kuupäev.
Leides, et protokolli nr 36 artikli 3 lõikes 3 ette nähtud kvalifitseeritud häälteenamuse määratlemise eeskirju oleks tulnud kohaldada vaidlusaluse otsuse eelnõu üle hääletamisel 28. aprillil 2017 ja et hääletamistingimuste järgimata jätmine kujutab endast oluliste menetlusnormide rikkumist ELTL artikli 263 tähenduses, tühistas Üldkohus vaidlusaluse otsuse. Lisaks otsustas Üldkohus õiguskindluse kaalutlustel ja selleks, et vältida liidu või tema poolt toetatava poliitika katkemist või tagasipööramist, jätta vaidlusaluse otsuse tagajärjed kehtima, kuni mõistliku aja jooksul, mis ei või ületada 12 kuud vaidlustatud kohtuotsuse kuulutamisest, jõustub uus akt, mis seda otsust asendab ja mis võetakse vastu nimetatud artikli 3 lõikes 3 ette nähtud kvalifitseeritud häälteenamuse eeskirjade kohaselt.
Poolte nõuded
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
lükata käesoleva kohtuotsuse punktis 17 viidatud hagi esimene väide tagasi;
–
saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse, et viimane teeks otsuse hagi teise kuni viienda väite kohta, mida esimeses kohtuastmes ei analüüsitud, ja
–
jätta esimese kohtuastme ja apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulude kandmise üle otsustamine edaspidiseks.
Poola Vabariik palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
–
mõista apellatsioonimenetluse kulud välja komisjonilt.
Teise võimalusena palub Poola Vabariik juhul, kui Euroopa Kohus rahuldab apellatsioonkaebuse ja tühistab vaidlustatud kohtuotsuse, saata Euroopa Kohtul kohtuasi tagasi Üldkohtusse, et viimane teeks otsuse käesoleva kohtuotsuse punktis 17 nimetatud hagi teise kuni viienda väite kohta.
Menetlus Euroopa Kohtus
Euroopa Kohtu kantseleile apellatsioonkaebuse esitamisel esitatud eraldi dokumendiga palus komisjon, et käesoleva kohtuasja suhtes kohaldataks kiirendatud menetlust, mis on ette nähtud Euroopa Kohtu kodukorra artiklites 133–136, mida kohaldatakse kodukorra artikli 190 lõike 1 alusel apellatsioonkaebuste suhtes.
Selle nõude toetuseks märkis komisjon, et kuna Üldkohus otsustas jätta vaidlusaluse otsuse tagajärjed kehtima kuni uue akti jõustumiseni tähtaja jooksul, mis ei ületa 12 kuud alates vaidlustatud kohtuotsuse kuulutamisest, saab vaidlusaluses otsuses määratletud PVTd olla kohaldatavad ainult kuni 27. jaanuarini 2022. Arvestades niiviisi tekitatud õiguslikku ebakindlust seoses suurte põletusseadmete käitamise tingimustega ning võttes arvesse asjaomaste ettevõtjate arvu ja investeeritud summasid, oli komisjoni arvates vaja käesoleva apellatsioonkaebuse tulemus kiiresti teada saada ja niisiis teada, kas tegelikult oli vaja võtta vastu uus akt enne 27. jaanuari 2022. Kui Euroopa Kohus peaks apellatsioonkaebuse rahuldama, ei oleks nende seadmete puhul vaja vastu võtta uut rakendusotsust PVT kohta.
Kodukorra artiklist 133 tuleneb, et kui kohtuasja laad nõuab asja lahendamist lühikese aja jooksul, võib Euroopa Kohtu president kas hageja või kostja taotlusel ja pärast vastaspoole, ettekandja-kohtuniku ja kohtujuristi ärakuulamist lahendada kohtuasja selles kodukorras ette nähtud kiirendatud menetluses.
Kuid väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb kõigepealt, et ei õigusakti õiguspärasuse või tõlgendamisega seotud õiguslik ebakindlus ega asjasse puutuvate isikute või õiguslike olukordade suur arv ei saa iseenesest kujutada endast erandlikke asjaolusid, mis õigustaksid kohtuasja lahendamist selles menetluses (Euroopa Kohtu presidendi 7. aprilli 2016. aasta kohtumäärus nõukogu vs. Front Polisario,
C‑104/16 P
, ei avaldata,
EU:C:2016:232
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab seejärel asjaolu, et uue akti vastuvõtmise vajadus sõltub apellatsioonimenetluse tulemusest, siis tuleb meenutada, et õigussubjektide pelk põhjendatud huvi määrata võimalikult kiiresti kindlaks neile liidu õigusest tulenevate õiguste ulatus ei ole samuti selline, mis tõendaks erandliku asjaolu olemasolu, mis õigustaks kohtuasja lahendamist nimetatud menetluses (vt selle kohta 28. aprilli 2022. aasta kohtuotsus Caruter,
C‑642/20
,
EU:C:2022:308
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Lõpuks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et need, kuitahes ülekaalukad ja õigustatud majanduslikud huvid ei õigusta iseenesest selle menetluse kasutamist (Euroopa Kohtu presidendi 16. märtsi 2017. aasta määrus Abanca Corporación Bancaria,
C‑70/17
, ei avaldata,
EU:C:2017:227
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Neil asjaoludel otsustas Euroopa Kohtu president 7. juulil 2021, olles ettekandja-kohtuniku ja kohtujuristi ära kuulanud, jätta kiirendatud menetluse kohaldamise taotluse rahuldamata.
Apellatsioonkaebus
Komisjon põhjendab oma apellatsioonkaebust üheainsa väitega, mis jaguneb kaheks osaks ja millest esimese kohaselt on rikutud ELL artikli 16 lõiget 5 ja teise kohaselt on rikutud artikli 16 lõiget 4.
Ainsa väite esimene osa
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et tõlgendus, mille Üldkohus andis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 42, 56 ja 57 protokolli nr 36 artikli 3 lõikele 2, rikub ELL artikli 16 lõiget 5.
Sellega seoses väidab komisjon, et vastupidi sellele, mida Üldkohus tuvastas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49, ei tekita ELL artikli 16 lõike 5 sõnastus selle tõlgenduse osas mingit kahtlust. Ta väidab, et see säte ei näe pärast 31. märtsi 2017 ette mingit üleminekuperioodi, mistõttu pärast seda kuupäeva ei ole enam võimalik kohaldada protokolli nr 36 sätteid kvalifitseeritud häälteenamuse määratlemise kohta. Üldkohtu tõlgendus kohustab teda neid sätteid kohaldama pärast nimetatud kuupäeva.
Komisjon väidab, et sõltumata asjaolust, et nii ELL artikli 16 kui ka protokolli nr 36 sätted kujutavad endast liidu esmase õiguse sätteid, on ELL artikkel 16 keskse tähtsusega, kuna selles on määratletud protokollis sätestatud normide ese ja selle kohaldamisaeg. Ta leiab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kuna ta ei lähtunud nimetatud protokolli artikli 3 lõike 2 tõlgendusest, mis võimaldaks tagada selle sätte kooskõla ELL artikli 16 lõikega 5.
Lisaks leiab komisjon, et üleminekusätete kitsas tõlgendamine ja õiguskindluse üldpõhimõte kinnitavad, et Üldkohus rikkus õigusnormi. Ta meenutab sellega seoses, et menetlusnormid on kohaldatavad nende jõustumise kuupäeval ja et see on teisiti vaid siis, kui uue õigusnormiga kaasnevad erisätted, mis määravad konkreetselt kindlaks selle ajalise kohaldamise tingimused. Seega tuleb üleminekusätete kohaldamise ajavahemikku tõlgendada kitsalt, et vähendada viivitust uute sätete kohaldamisel.
Komisjon leiab, et küsimust, millist kvalifitseeritud häälteenamust kohaldatakse hääletamisele, ei saa kunstlikult lahutada selle hääletamise kuupäevast, kuna selle häälteenamuse arvutamise viis on hääletamiskorra üks osa. Tema sõnul piirdus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 48 protokolli nr 36 artikli 3 lõike 2 analüüsimisega nii, et ta tugines üksnes asjaolule, et asjaomane liikmesriik oli esitanud selle sätte alusel taotluse enne 31. märtsi 2017. Siiski jättis Üldkohus komisjoni sõnul arvesse võtmata selle taotluse tagajärjed, milleks on selle protokolli artikli 3 lõike 3 kohaldamine pärast 31. märtsi 2017, see tähendab pärast ELL artikli 16 lõikes 5 sõnaselgelt ette nähtud kuupäeva. Seetõttu leiab komisjon, et Üldkohus on laialt tõlgendanud üleminekusätet, antud juhul protokolli artikli 3 lõiget 2, ja sama protokolli artikli 3 lõike 3 kehtivusaega, millele see üleminekusäte viitab.
Mis puudutab õiguskindluse üldpõhimõtet, siis märgib komisjon, et Üldkohus ei võtnud arvesse kõigi huvitatud poolte seisukohta, kui ta tõlgendas protokolli nr 36 artikli 3 lõiget 2. Peale komitee hääletusel osalevate liikmesriikide on huvitatud pooleks ka komisjon, kes on hääletusele pandud akti eelnõu autor, ning tema õigused ja kohustused tulenevad selle hääletuse käigus kvalifitseeritud häälteenamuse õigest määratlusest. Komisjon meenutab esiteks, et ta on komitee eesistuja ja on seetõttu vastutav sellise hääletuse korraldamise ja läbiviimise eest, ning teiseks on komitee arvamus – millest sõltub rakendusakti eelnõu või muude määruse nr 182/2011 artiklis 5 osutatud meetmete vastuvõtmine – adresseeritud talle.
Komisjon leiab aga, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta võttis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 53–55 arvesse üksnes liikmesriigi huve, kes esitasid protokolli nr 36 artikli 3 lõike 2 alusel taotluse. Ta märgib sellega seoses, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 55 jättis Üldkohus arvesse võtmata komisjoni ja teiste kõnealusel hääletamisel osalevate liikmesriikide huvi, mis võiks tugineda üleminekusätete kohaldamist puudutaval selgelt määratletud kalendril. Komisjon järeldab, et ebamugavus, mis tuleneb mõnele liikmesriigile vajadusest võtta õigeaegselt konkreetseid meetmeid, et tagada selle sätte alusel esitatud taotluse kasulik mõju, ei tohiks olla esimuslik teiste komiteemenetluse osaliste ja teiste õigussubjektide huvide suhtes.
Komisjon märgib, et Üldkohtu tõlgendus rikub õiguskindluse üldpõhimõtet, kuna see tähendab, et alates Lissaboni lepingu ja protokolli nr 36 vastuvõtmisest ei olnud õigussubjektidel võimalik ette näha, millisel ajavahemikul kohaldati Nice’i lepingu sätete järgset kvalifitseeritud häälteenamust. Ta leiab, et vastupidi sellele tõlgendusele on lähenemise, mille kohaselt viimane hääletamine kvalifitseeritud häälteenamusega võis toimuda 31. märtsil 2017, aluseks ELL artikli 16 lõikes 5 nimetatud konkreetne kuupäev ja see vastab ootuspärasuse nõudele, mis võimaldab sellel institutsioonil koostada akti eelnõu selle häälteenamuse saavutamiseks.
Lisaks väidab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 54, et protokolli nr 36 artikli 3 lõike 2 tõlgendus, mis seab selle sätte kohaldamise sõltuvusse viimases nimetatud taotluse esitamise kuupäevast, oli ajaliselt piiratud, kuna otsused, mis toovad kaasa hääletuse, lõpetavad selle kohaldamise. Tema arvates kahjustab see tõlgendus õiguskindlust, kuna Üldkohus – piirdudes selle sätte kohaldamisaja määratlemisega – ei võtnud arvesse protokolli artikli 3 lõike 3 kehtivuse pikendamist määramata tähtajaks. Menetluse kestus enne lõpliku hääletuse kuupäeva sõltub aga paljudest välistest ja ettenägematutest teguritest.
Komisjon märgib, et kuigi vaidlustatud kohtuotsus käsitleb hääletamise menetlust komitees, puudutab Üldkohtu tõlgendus protokolli nr 36 artikli 3 lõikele 2 ka hääletamise menetlust nõukogus seadusandliku menetluse raames. Selline tõlgendus viiks selleni, et alates komisjoni poolt seadusandliku menetluse algatamisest oleks kvalifitseeritud häälteenamusega hääletamise taotlus, nagu see on määratletud Nice’i lepingus, nõukogu jaoks siduv kõikide hääletamiste puhul sellise eelnõu üle, mis on selle menetlusega hõlmatud, olenemata tegelikust häältearvust nõukogus ELTL artikli 294 alusel ja selle menetluse tegelikust kestusest, mis mõnikord on mitu aastat.
Komisjon leiab, et selline tõlgendus tekitab ka praktilisi probleeme, kuna Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi liidust lahkumine mõjutab protokolli nr 36 artikli 3 lõikes 3 määratletud kvalifitseeritud häälteenamuse arvutamist.
Ta lisab, et Üldkohtu arutluskäik vaidlustatud kohtuotsuse punktis 55, mille kohaselt komisjoni tõlgendus võib viia selle protokolli artikli 3 lõikest 2 kõrvalehiilimiseni, kui määrata hääletuse kuupäevaks 31. märtsist 2017 hilisem kuupäev, on puhtalt spekulatiivne.
Poola Vabariik vaidleb komisjoni argumentidele vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
Vastavalt ELL artikli 16 lõikele 5 määratakse üleminekusätted kvalifitseeritud häälteenamuse kohta, mida kohaldatakse kuni 31. oktoobrini 2014, ja sätted, mida kohaldatakse 1. novembrist 2014 kuni 31. märtsini 2017, kindlaks protokollis nr 36. Selle protokolli artikli 3 lõikes 2 on sätestatud, et kui 1. novembri 2014 ja 31. märtsi 2017 vahel on otsuse tegemiseks nõutav kvalifitseeritud häälteenamus, võib nõukogu liige nõuda, et selline otsus võetakse vastu selle protokolli artikli 3 lõikes 3 määratletud kvalifitseeritud häälteenamusega, st häälteenamusega, mis oli määratletud EL lepingus enne Lissaboni lepingu jõustumist.
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuses, et protokolli nr 36 artikli 3 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selleks, et akti eelnõu võetaks vastu selle protokolli artikli 3 lõikes 3 määratletud kvalifitseeritud häälteenamuse reeglite kohaselt, piisab sellest, kui liikmesriik taotleb nende normide kohaldamist ajavahemikul 1. novembrist 2014 kuni 31. märtsini 2017, ilma et oleks vaja, et kõnealuse akti eelnõu üle ka hääletatakse nende kuupäevade vahelisel ajal.
Nii toimides ei rikkunud Üldkohtu tõlgendus ELL artikli 16 lõiget 5.
See säte viitab eelkõige seoses kvalifitseeritud häälteenamuse määratlusega, mida kohaldatakse vahemikus 1. novembrist 2014 kuni 31. märtsini 2017, protokollile nr 36. Kuid selle protokolli artikli 3 lõike 2 sõnastusest nähtub, et iga nõukogu liige võis kogu selle perioodi vältel ja seega kuni 31. märtsini 2017 nõuda, et kohaldataks kvalifitseeritud häälteenamust, nagu see on määratletud nimetatud protokolli artikli 3 lõikes 3.
Miski ELL artikli 16 lõike 5 ega protokolli nr 36 artikli 3 lõike 2 sõnastuses ei välista, et hääletamine artikli 3 lõikes 3 määratletud kvalifitseeritud häälteenamuse kohaselt võib toimuda pärast 31. märtsi 2017 tingimusel, et vastav taotlus esitati ajavahemikus 1. novembrist 2014 kuni 31. märtsini 2017. Sellega seoses tuleb rõhutada, et sellise hääletamise kuupäeva kindlaksmääramine jääb väga suures ulatuses nõukogu üksikute liikmete kontrolli alt välja.
Vastab tõele, nagu märkis komisjon, et on oluline, et ELL artikli 16 lõiget 5 ja protokolli, millele see viitab, kohaldataks viisil, mis järgib liidu õiguse üldpõhimõtteid, sealhulgas õiguskindluse põhimõtet, ning tagab protokolli artikli 3 lõikes 2 sätestatud üleminekukorra kitsa tõlgendamise kaudu, et selle korra kohaldatavust ei pikendataks kauemaks kui 1. novembrist 2014 kuni 31. märtsini 2017 kestev periood.
Vastupidi sellele, mida väidab komisjon, on Üldkohtu poolt neile sätetele antud ulatus siiski nende nõuetega kooskõlas.
Mis puudutab esiteks õiguskindluse üldpõhimõtet, siis tuleb meenutada, et see nõuab, et õigusnormid oleksid selged ja täpsed ning et nende kohaldamine oleks õigussubjektidele ettenähtav (16. veebruari 2022. aasta kohtuotsus Ungari vs. parlament ja nõukogu,
C‑156/21
,
EU:C:2022:97
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses tuleb tõdeda, nagu leidis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 56, et Üldkohtu hinnang protokolli nr 36 artikli 3 lõike 2 ulatuse kohta selgitab seda sätet viisil, mis tagab hääletamiskorra ootuspärasuse. Nimelt oli selle hinnangu kohaselt juhul, kui artikli 3 lõike 2 kohane taotlus esitati ajavahemikus 1. novembrist 2014 kuni 31. märtsini 2017, kõigil huvitatud isikutel võimalik alates selle taotluse esitamisest teada saada hääletamise eeskirjadest. Seevastu võtaks komisjoni tõlgendus nimetatud artikli 3 lõikelt 2 osa selle kasulikust mõjust, kuna isegi selles sättes nimetatud ajavahemikul esitatud nõudmine ei taga, et komitees korraldatakse hääletus Nice’i lepingu sätete kohaselt. Järelikult ei ole huvitatud isikutel võimalik teada saada kohaldatavaid hääletamise eeskirju enne, kui komitee eesistuja ei ole hääletamise kuupäeva kindlaks määranud, mis seab õiguskindluse põhimõtet rikkudes nende eeskirjade kohaldamise sõltuvusse eesistuja äranägemisest.
Teiseks, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 54, ei pikenda Üldkohtu hinnang määramata ajaks üleminekuperioodi, mis oli ette nähtud 1. novembrist 2014 kuni 31. märtsini 2017, nagu on sätestatud ELL artikli 16 lõikes 5 ja protokolli nr 36 artikli 3 lõikes 2. Nimelt võivad selle hinnangu kohaselt üksnes hiljemalt 31. märtsiks 2017 esitatud taotlused, mis puudutavad liidu akti eelnõud, mis on juba esitatud, aga ei ole veel heaks kiidetud, käivitada selle protokolli artikli 3 lõikes 3 määratletud häälteenamuse eeskirjade kohaldamise. Võimalus, et sellise akti eelnõu üle hääletamine võib toimuda pärast 31. märtsi 2017, on omane nimetatud protokolli artikli 3 lõikes 2 määratletud üleminekukorrale, mis põhineb hääletusnormide kohaldamise taotluse esitamise kuupäeval, mitte aga hääletamise toimumise kuupäeval. Seega ilmneb, et Üldkohus tõlgendas seda üleminekukorda kitsalt, lähtudes tõlgendusest, mis on kooskõlas protokolli nr 36 sõnastusega, millele ELL artikli 16 lõige 5 viitab. Järelikult ei saa Üldkohtule ette heita, et ta pikendas selle korra kestust rohkem, kui see tuleneb olemuslikult sellest, mida Lissaboni lepingu koostajad selles protokollis väljendasid.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 58 ja 59 rõhutas, ei sea neid kaalutlusi kahtluse alla komisjoni argument Ühendkuningriigi liidust väljaastumise tagajärgede kohta. Selles osas piisab, kui tõdeda, et sündmus, mis on hilisem nii protokolli nr 36 vastuvõtmisest ja jõustumisest kui ka vaidlusaluse otsuse vastuvõtmiseni viinud hääletusest, ega selle väljaastumise praktilised tagajärjed ei ole protokolli sätete tõlgendamisel asjakohased asjaolud.
Eeltoodust tuleneb, et protokolli nr 36 artikli 3 lõikele 2 Üldkohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 42, 56 ja 57 antud tõlgendus ei riku ELL artikli 16 lõiget 5.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et ainsa väite esimene osa tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Ainsa väite teine osa
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et protokolli nr 36 artikli 3 lõikele 2 Üldkohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 42, 56 ja 57 antud tõlgendus kahjustab ELL artikli 16 lõike 4 kasulikku mõju.
Sellega seoses meenutab komisjon, et see säte kehtestab üldreegli, st alates 1. novembrist 2014 kohaldatava kvalifitseeritud häälteenamuse mõiste, ning et erandina sellest üldreeglist kohaldatakse üksnes artikli 16 lõike 4 kolmandas lõigus nimetatud juhtudel ELTL artikli 238 lõikes 2 sätestatud „muid tingimusi“. Tema sõnul on protokolli nr 36 üleminekusätted kohaldatavad kuni 31. märtsini 2017. Kui see oleks teisiti, oleks artikli 16 lõige 4 kvalifitseerinud need üleminekusätted sõnaselgelt „muudeks tingimusteks“.
Lisaks väidab komisjon, et vastavalt protokolli nr 36 artikli 3 lõikele 1 jõustus ELL artikli 16 lõige 4 1. novembril 2014. Ta märgib ühtlasi, et selle protokolli artikli 3 lõikes 3 on märgitud, et Nice’i lepingus määratletud kvalifitseeritud häälteenamust kohaldatakse kuni 31. oktoobrini 2014, ilma et see piiraks ELTL artikli 235 lõike 1 teise lõigu kohaldamist, mis viitab ELL artikli 16 lõikele 4. Seetõttu leiab komisjon, et nimetatud protokolli artikli 3 lõigete 1 ja 3 sõnastusest tuleneb, et ELL artikli 16 lõikes 4 määratletud kvalifitseeritud häälteenamuse kohaldamata jätmine selle protokolli artikli 3 lõike 2 alusel
pärast 1. novembrit 2014
ei saa kahjustada selle artikli 16 lõike 4 kasulikku mõju. Kuid komisjon leiab, et Üldkohtu tõlgendus viidatud artikli 3 lõike 2 kohta kahjustab ELL artikli 16 lõiget 4, kuna selle tagajärjel laiendatakse protokolli nr 36 artikli 3 lõike 3 kohaldamist isegi pärast 31. märtsi 2017.
Komisjon väidab, et protokolli nr 36 artikli 3 lõigete 2 ja 3 tõlgendus, mis lubab pärast 31. märtsi 2017 kohaldada Nice’i lepingus määratletud kvalifitseeritud häälteenamust, kahjustab ka ELL artikli 16 lõike 4 kasulikku mõju, kuna see on vastuolus viimati nimetatud sätte eesmärkidega.
Sellega seoses väidab komisjon, et ELL artikli 16 lõike 4 eesmärk oli kehtestada nõukogus uus kvalifitseeritud häälteenamusega hääletuskord, mis eeldab enamust liikmesriikidest ja liidu elanikkonnast. Seega leiab ta, et Nice’i lepingus ette nähtud kvalifitseeritud häälteenamuse süsteem oli palju keerukam ja vähem demokraatlik, mistõttu kehtestades kriteeriumi, mis võtab otseselt arvesse liikmesriikide elanikke, suurendas ELL artikli 16 lõikes 4 sätestatud kvalifitseeritud häälteenamuse uus määratlus nõukogu otsuste demokraatlikku legitiimsust. Komisjon märgib, et see uus määratlus võimaldas saavutada liidu eesmärki, milleks oli rajada liidu toimimine esindusdemokraatiale.
Komisjon leiab, et piirates ELL artikli 16 lõike 4 kasulikku mõju, piiratakse ka demokraatia põhimõtet, mis väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kuulub liidu aluseks olevate põhiväärtuste hulka. Komisjon on aga seisukohal, et Üldkohus seadis selle eesmärgi vastukaaluks üheainsa liikmesriigi erilise huvi, et 30. märtsil 2017 esitatud taotluse alusel kohaldataks pärast 31. märtsi 2017 talle soodsamat kvalifitseeritud häälteenamust, mis põhineb kaalutud häältel, mis ei kajasta liidu kodanike demokraatlikku esindamist.
Lisaks väidab komisjon, et ELL artikli 16 lõike 5 sätete eesmärk koostoimes protokolli nr 36 artikli 3 lõikega 2 ei olnud mitte säilitada enne Lissaboni lepingu jõustumist kohaldatud kvalifitseeritud häälteenamust käsitlevaid eeskirju peaaegu määramatu aja jooksul, vaid lükata kuni 31. märtsini 2017 edasi nende normide täielikku kohaldamist, mis puudutasid ELL artikli 16 lõikes 4 sätestatud uut häälteenamust, et kaitsta liikmesriikide huve, kelle suhteline osakaal hääletuse käigus oli Lissaboni lepingu sätetega vähenenud.
Komisjon leiab, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 45 nimetatud kolm perioodi kuuluvad samuti ELL artikli 16 lõikes 4 toodud kvalifitseeritud häälteenamuse uut üldist määratlust käsitlevate normide ajatatud kohaldamise loogikasse, kusjuures esimest perioodi iseloomustab see, et need normid ei ole üldse kohaldatavad, teise puhul on normid kohaldatavad, kuid liikmesriigi eelneva taotluse korral on nendest võimalik kõrvale kalduda, ja kolmandas perioodis, mida erinevalt kahest ajavahemikust ei saa lugeda „üleminekuperioodiks“, kohaldatakse neid norme automaatselt, süstemaatiliselt ja eranditeta.
Seetõttu leiab komisjon, et protokolli nr 36 artikli 3 lõikele 2 Üldkohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 42, 56 ja 57 antud tõlgendus mõjutab negatiivselt neid kolme perioodi, kehtestades
de facto
pärast 31. märtsi 2017 kolmanda üleminekuperioodi määramata tähtajaks. See institutsioon järeldab, et võttes arvesse ELL artikli 16 lõike 4 eesmärki kehtestada üldreeglina kvalifitseeritud häälteenamuse määratlemine, tuleb selle normi ajalise ulatuse sellist kitsast tõlgendust, mille andis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 40 ja 41, pidada selle täieliku kasuliku mõju piiramiseks.
Poola Vabariik vaidleb komisjoni argumentidele vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb tagasi lükata komisjoni argumendid, mille kohaselt Üldkohtu tõlgendus protokolli nr 36 artikli 3 lõikele 2 kahjustab ELL artikli 16 lõike 4 kasulikku mõju, kuna need argumendid põhinevad teesil, mis lükati tagasi komisjoni ainsa väite esimese osa analüüsimisel ja mille kohaselt pikendatakse selle tõlgenduse tagajärjel protokolli nr 36 artikli 3 lõike 3 kohaldatavust pärast 31. märtsi 2017.
Mis puudutab komisjoni argumente demokraatia põhimõtte kohta, siis vastab tõele, et ELL artikli 10 lõike 1 kohaselt toimib liit esindusdemokraatia alusel, mis konkretiseerib ELL artiklis 2 nimetatud demokraatia väärtust (19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Junqueras Vies,
C‑502/19
,
EU:C:2019:1115
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Siiski, nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 63 ja 64, ei ole komisjoni argument – sellest, kui tähtis on ELL artikli 16 lõige 4 liidu aktide demokraatliku legitiimsuse tarvis – iseenesest asjasse puutuv, et tõlgendada protokolli nr 36 artikli 3 lõiget 2. Selle protokolli vastuvõtmine kajastab Lissaboni lepingu koostajate selgelt väljendatud tahet tagada pandlik üleminek selle artikli 16 lõikes 4 sätestatud reeglitele, mis puudutavad kvalifitseeritud häälteenamuse määratlemist. Üldkohtule ei saa ette heita, et ta eiras selle artikli 3 lõike 2 ulatuse hindamisel esindusdemokraatia põhimõtet, kui Üldkohus nimelt tagas oma hinnanguga – tõlgendades üleminekusätteid rangelt ja kooskõlas õiguskindluse põhimõttega –, et iga nõukogu liige saab esitada selle artikli 3 lõikes 2 viidatud taotluse kogu perioodi vältel, mis kestab 1. novembrist 2014 kuni 31. märtsini 2017.
Eeltoodust tuleneb, et tõlgendus, mille Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 42, 56 ja 57 andis protokolli nr 36 artikli 3 lõikele 2, ei riku ELL artikli 16 lõiget 4.
Järelikult tuleb ainsa väite teine osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kuna ainsa väite mõlemad osad lükati põhjendamatuse tõttu tagasi, tuleb apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 184 lõikes 2 on ette nähtud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse. Kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt, mis kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel on kohaldatav apellatsioonkaebuse suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna Poola Vabariik on käesolevas asjas kohtukulude hüvitamist nõudnud ja komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb komisjoni kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja selle liikmesriigi kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Poola Vabariigi kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: poola.