CELEX: 62021CJ0329
Преюдициално запитване
Далекосъобщения
Eлектронни съобщителни мрежи и услуги
Директива 2002/21/ЕО (Рамкова директива)
Член 4, параграф 1
Директива 2002/20/ЕО („Директива за разрешение“)
Член 7
Предоставяне на права за използване на честоти
Тръжна процедура
Холдингово дружество, което няма регистрация като доставчик на електронни съобщителни услуги в съответната държава членка
Изключване от процедурата за възлагане
Право на обжалване на решението за възлагане

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 4, параграф 1 от Директива 2002/21/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги  (Рамкова директива) (ОВ L 108, 2002 г., стр. 33), изменена с Директива 2009/140/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 г. (ОВ L 337, 2009 г., стр. 37) (наричана по-нататък „Рамковата директива“), на член 7 от Директива 2002/20/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно разрешението на електронните съобщителни мрежи и услуги („Директива за разрешение“) (ОВ L 108, 2002 г., стр. 21), изменена с Директива 2009/140 (наричана по-нататък „Директивата за разрешение“), и на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
Запитването е отправено в рамките на спор между DIGI Communications NV и Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Hivatala (Национална служба за медии и комуникации, Унгария, наричана по-нататък „NMHH“) по повод на взето от последния решение след провеждане на тръжна процедура за предоставяне на права за използване на честоти, свързани с подкрепата на разгръщането на 5G мрежата и с допълнителни безжични широколентови услуги (наричано по-нататък „спорното решение за възлагане“).

Правна уредба

Правото на Съюза

Рамковата директива
Съгласно член 4, параграф 1 от Рамковата директива, озаглавен „Право на обжалване“:
„Държавите членки гарантират наличието на ефективни механизми на национално равнище, чрез които всеки ползвател или предприятие, предоставящо електронни съобщителни мрежи и/или услуги, засегнато от решение на национален регулаторен орган (наричан по-нататък „НРО“), да има правото да обжалва решението пред апелативен орган, независим от страните по спора. Този орган, който може да бъде и съд, разполага с подходящ експертен потенциал, за да може ефективно да изпълнява функциите си. Държавите членки гарантират, че същността на спора е надлежно отчетена и действа ефективен механизъм за обжалване.
[...]“.
Член 8 от тази директива, озаглавен „Цели на политиката и регулаторни принципи“, предвижда в параграфи 2 и 5:
„2.      [НРО] насърчават конкуренцията при доставката на електронни съобщителни мрежи, електронни съобщителни услуги и свързани съоръжения и услуги чрез, inter alia:
а)      гарантиране, че ползвателите, включително и тези с увреждания, възрастните ползватели и ползвателите със специфични социални потребности, извличат максимална полза що се отнася до избора, цената и качеството;
б)      гарантиране, че няма нарушаване или ограничаване на конкуренцията в сектора на електронните съобщения, включително при преноса на съдържание;
[…]
г)      насърчаване на ефективното използване и гарантиране на ефективно управление на радиочестотите и номерационните ресурси.
[…]
5.      За постигането на целите на политиката, посочени в параграфи 2, 3 и 4, [НРО] прилагат обективни, прозрачни, недискриминационни и пропорционални регулаторни принципи чрез inter alia:
[…]
в)      защита на конкуренцията в полза на потребителите и при необходимост насърчаване на конкуренция, основана на инфраструктура“.
[…]“.

Директивата за разрешение
Член 2 от Директивата за разрешение, озаглавен „Определения“, предвижда:
„1.      За целите на настоящата директива се прилагат определенията, определени в член 2 от [Рамковата директива].
2.      Прилага се също така следното определение:
„общо разрешение“ означава правна рамка, установена от съответната държава членка, която осигурява права за предоставяне на електронни съобщителни мрежи или услуги и определя специфичните за сектора задължения, които може да се прилагат за всички или за някои видове електронни съобщителни мрежи и услуги в съответствие с настоящата директива“.
Член 3 от Директивата за разрешение, озаглавен „Общо разрешение на електронни съобщителни мрежи и услуги“, гласи:
„1.      Държавите членки гарантират свободата на предоставяне на електронни съобщителни мрежи и услуги в съответствие с условията, установени в настоящата директива. За тази цел държавите членки не могат да попречат на предприятията да предоставят електронни съобщителни мрежи и услуги, освен когато това е необходимо поради основанията, посочени в член 46, параграф 1 от Договора.
2.      Предоставянето на електронни съобщителни мрежи или предоставянето на електронни съобщителни услуги може да бъде обект на общо разрешение, без да се накърняват специфичните задължения, посочени в член 6, параграф 2 или правата за употреба, посочени в член 5. От съответните предприятия може да се изисква да представят нотификация, но не са задължени да получат изрично решение в тази връзка или друг административен акт от [НРО] преди да упражнят правата, произтичащи от разрешението. При нотифицирането, ако се изисква такова, предприятията могат да започнат дейността си, която при необходимост се подчинява на разпоредбите на членове 5, 6 и 7 за правата за използване.
[…]
3.      Нотифицирането, посочено в параграф 2, не представлява нещо повече от декларация от юридическо или физическо лице пред [НРО] за неговото намерение да започне да предоставя електронни съобщителни мрежи и услуги и предоставяне на минималната информация, която се изисква от [НРО] за поддържане на регистъра на доставчиците на електронни съобщителни мрежи и услуги. Настоящата информация трябва да бъде ограничена до необходимото за установяване на самоличността на доставчика, като например регистрационен номер на дружеството, лица за контакт с доставчика, адрес на доставчика, кратко описание на мрежата или услугата и ориентировъчна дата за започване на дейността“.
Член 6 от Директивата за разрешение, озаглавен „Условия, свързани с общото разрешение и правата за използване на радиочестоти и номера и специфични задължения“, гласи следното в параграф 1:
„Общото разрешение за предоставяне на електронни съобщителни мрежи или услуги, правата на ползване на радиочестоти и правата на ползване на номера могат да подлежат само на условията, посочени в приложението. Тези условия са недискриминационни, пропорционални и прозрачни и, в случай на права на ползване на радиочестоти, са в съответствие с член 9 от Директива 2002/21/ЕО (Рамкова директива)“.
Съгласно член 7 от Директивата за разрешение, озаглавен „Процедура за ограничаване на броя на предоставените права за използване на радиочестоти“:
„1.      Когато дадена държава членка решава дали да ограничи броя на правата на ползване на радиочестоти, които ще се предоставят, или дали да продължи срока на съществуващи права в съответствие с условия, различни от тези, посочени в самите права, съответната държава членка, inter alia:
а)      отдава необходимото значение на потребността от максимална полза за потребителите и улесняване на развитието на конкуренцията;
[…]
3.      Когато се налага ограничаване на правата на ползване на радиочестоти, държавите  членки предоставят тези права на основата на критерии за подбор, които трябва да бъдат обективни, прозрачни, недискриминационни и пропорционални. Такива критерии за подбор трябва да отдадат необходимото значение на постигането на целите, определени в член 8 от [Рамковата директива], и на изискванията на член 9 от посочената директива.
[…]“.

Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
На 18 юли 2019 г. NMHH открива тръжна процедура с предмет предоставяне на права на ползване на честоти, свързани с подкрепата за разгръщането на 5G мрежата и с други безжични и високоскоростни комуникационни услуги (наричана по-нататък „спорната тръжна процедура“), съгласно подробните условия в „документацията“, публикувана същия ден.
DIGI Communications, учредено в Нидерландия дружество, което не е регистрирано в Унгария като доставчик на електронни съобщителни услуги, подава  заявление за участие в спорната тръжна процедура. NMHH счита, че това заявление не е валидно от формална страна, тъй като според този орган DIGI Communications е злоупотребило с правото си да участва в процедурата и е извършило действия, целящи да заобиколи тази процедура, като е направило опит да въведе посочения орган в заблуждение.
NMHH всъщност счита, че DIGI Communications е представило  заявление за участие вместо унгарското си дъщерно дружество DIGI Távközlési és Szolgáltató Korlátolt Felelősségű Társaság — дружество, регистрирано в Унгария и предоставящо там електронни съобщителни услуги. При евентуално заявление за участие това дъщерно дружество би било отстранено от спорната тръжна процедура по силата на предвидено в документацията основание за отстраняване.
NMHH продължава спорната тръжна процедура след решението си да отстрани от нея DIGI Communications.
Последното оспорва по съдебен ред това решение за отстраняване. Жалбата му е отхвърлена от първата инстанция, както и във второинстанционното производство пред Kúria (Върховен съд, Унгария).
Междувременно NMHH приема спорното решение за възлагане, с което предоставя правата на ползване на честоти, предмет на спорната тръжна процедура, на трима доставчици на електронни съобщителни услуги на унгарския пазар.
С жалба, подадена пред Fővárosi Törvényszék (Градски съд Будапеща, Унгария), който е запитващата юрисдикция, DIGI Communications иска отмяна на спорното решение за възлагане, като основава процесуалната си легитимация на качеството му на „засегнато предприятие“ по смисъла на член 4, параграф 1 от Рамковата директива.
Запитващата юрисдикция иска тълкуване на посочената разпоредба, като констатира липсата на определение на понятието „засегнато предприятие“ в Рамковата директива и като се позовава по-специално на решения от 21 февруари 2008 г., Tele2 Telecommunication (C‑426/05, EU:C:2008:103) и от 22 януари 2015 г., T‑Mobile Austria (C‑282/13, EU:C:2015:24). Тя се позовава по-конкретно на трите условия, разгледани от Съда по делата, по които са постановени тези решения, за да установи, че дадено предприятие е засегнато по смисъла на член 4, параграф 1 от Рамковата директива.
Според тази юрисдикция тези условия изискват да се установи, първо, че разглежданото предприятие предоставя електронни съобщителни мрежи или услуги и представлява конкурент на адресата или адресатите на решението на съответния НРО, второ, че това решение се взема в производство, което има за цел да защити конкуренцията, и трето, че посоченото решение може да се отрази на пазарното положение на това предприятие.
При тези обстоятелства Fővárosi Törvényszék (Градски съд Будапеща) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      а)      Може ли да се счита за конкурент на предприятията — адресати на решение на [НРО] по смисъла член 4, параграф 1 от [Рамковата директива], предприятие, регистрирано и извършващо дейност в друга държава членка, което само по себе си не предоставя електронни съобщителни услуги на пазара, за който се отнася решението, когато предприятие, което е под неговия пряк контрол, присъства на съответния пазар като доставчик на услуги и се конкурира на този пазар с предприятията, адресати на това решение?
б)      Необходимо ли е за отговора на първия въпрос, буква а),  да се провери дали дружеството майка, което иска да подаде жалбата, формира стопанска единица с предприятието, което е под негов контрол и което присъства като конкурент на съответния пазар?
2)      а)      Представлява ли производство, предназначено да осигури защита на конкуренцията, тръжна процедура, проведена от [НРО] по смисъла на член 4, параграф 1 от Рамковата директива и член 7 от Директивата за разрешение, която има за предмет правата за използване на честоти в подкрепа на разгръщането на 5G мрежата и права, свързани с допълнителни безжични широколентови услуги? Трябва ли да се счита също така, че в този смисъл решението на НРО, с което се обявява резултатът от посочената тръжна процедура, има за цел да осигури защита на конкуренцията?
б)      При положителен отговор от Съда на втория въпрос, буква а), засяга ли целта на решението да осигури защита на конкуренцията фактът, че [НРО] с окончателно решение, обективирано в отделен акт, отказва да регистрира за участие офертата на предприятието, което подава жалба по съдебен ред, в резултат на което това предприятие е лишено от възможността да вземе участие в тръжната процедура и съответно — от качеството на адресат на решението за определяне на резултата от процедурата?
3)      а)      Следва ли член 4, параграф 1 от Рамковата директива във връзка с член 47 от [Хартата]  да се тълкува в смисъл, че предоставя право на обжалване срещу решение на [НРО] само на предприятие:
–        чието пазарно положение е пряко и ефективно засегнато от това решение, или
–        за чието пазарно положение бъде доказано, че има голяма вероятност да бъде засегнато от решението, или
–        чието пазарно положение може да бъде пряко или косвено засегнато от решението?
б)      Може ли да се приеме, че засягането, посочено третия въпрос, буква а), е доказано само по себе си от факта, че предприятието е подало оферта в тръжната процедура, т.е. че е имало желание да участва в нея, но е било лишено от възможността за това, тъй като не е отговаряло на условията, или съдът може законосъобразно да изиска от него да представи доказателства, установяващи това засягане?
4)      В светлината на отговорите, дадени на първите три преюдициални въпроса, следва ли член 4, параграф 1 от Рамковата директива във връзка с член 47 от [Хартата] да се тълкува в смисъл, че съставлява предприятие, предоставящо електронни съобщителни услуги, засегнато от решение на [НРО], с което се обявява резултатът от тръжна процедура за предоставяне на права за използване на честоти в подкрепа на разгръщането на 5G мрежата и на права, свързани с допълнителни безжични широколентови услуги, и следователно притежава право на обжалване, предприятие:
а)      което не извършва икономическа дейност по предоставяне на услуги на съответния пазар, но предприятие, което се намира под неговия пряк контрол, предоставя електронни съобщителни услуги на същия пазар, и
б)      на което е отказана регистрация за участие в тръжната процедура с влязло в сила окончателно решение на [НРО], преди да бъде прието решението, с което се обявява резултатът от оспорваната тръжна процедура, като по този начин това предприятие е изключено от последващо участие в тръжната процедура?“.

По преюдициалните въпроси

По допустимостта
В становището си NMHH изтъква, че преюдициалните въпроси не са релевантни за разрешаването на спора по главното производство. По същество тя счита, че в случая не се поставя въпросът за прилагането на член 4, параграф 1 от Рамковата директива, като се има предвид, че унгарският правен ред предвижда способи за обжалване, с които разполагат предприятията, които като DIGI Communications са отстранени от тръжна процедура като разглежданата в главното производство и които, след като са упражнили тези правни средства за защита, вече не могат да се считат за засегнати от решение, с което се слага край на такава процедура.
Съгласно постоянната съдебна практика само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, щом като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе. Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само когато е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 2 октомври 2018 г., Ministerio Fiscal, C‑207/16, EU:C:2018:788, т. 45 и цитираната съдебна практика).
В случая, както е видно от акта за преюдициално запитване, поставените въпроси се отнасят по-специално до тълкуването на член 4, параграф 1 от Рамковата директива и на член 7 от Директивата за разрешение. Освен това исканото тълкуване изглежда необходимо за разрешаването на спора в главното производство, чиято действителност впрочем не се оспорва, и запитващата юрисдикция е предоставила в посочения акт достатъчно данни от фактическа и правна страна, за да може Съдът да бъде полезен с отговора си на тези въпроси. Освен това изтъкнатите от NMHH доводи са свързани, по същество, с приложното поле, както и с обхвата, а следователно и с тълкуването на разпоредбите на правото на Съюза, до които се отнасят преюдициалните въпроси. Такива доводи, които се отнасят до поставените въпроси по същество, поначало не могат да обусловят недопустимостта на същите (вж. в този смисъл решение от 27 октомври 2022 г., Proximus (Публични електронни указатели), C‑129/21, EU:C:2022:833, т. 59 и цитираната съдебна практика).
При тези условия следва да се приеме, че въпросите са допустими.

По същество
Следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда задачата на последния е да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът може да преформулира въпросите, които са му зададени. Освен това може да е необходимо Съдът да вземе предвид норми от правото на Съюза, които националният съд не е посочил във въпроса си (решение от 14 май 2020 г., T‑Systems Magyarország, C‑263/19, EU:C:2020:373, т. 45 и цитираната съдебна практика).

По втория въпрос
С втория си въпрос, който следва да се разгледа на първо място, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 7 от Директивата за разрешение трябва да се тълкува в смисъл, че процедурата за подбор с цел разпределяне на права на използване на честоти и решението за възлагане, до което води тази процедура тази процедура, имат за цел да защитят конкуренцията, а при утвърдителен отговор на този въпрос — дали може да се счита, че обстоятелството, че такава процедура включва етап на проверка на съответствието на евентуалните заявления за участие със съответните тръжни спецификации, която може да доведе до окончателно отстраняване на кандидат от тази процедура, противоречи на посочената цел.
На първо място, следва да се отбележи, от една страна, че член 7, параграф 1, буква а) от Директивата за разрешение изисква от държавите членки, когато проверяват дали е целесъобразно да ограничат броя на правата на ползване на радиочестоти, които ще се предоставят, или да продължат срока на съществуващи права в съответствие с условия, различни от тези, посочени в самите права, да отдадат необходимото значение на потребността от улесняване на развитието на конкуренцията. От друга страна, в параграф 3 от този член се уточнява, че когато се налага ограничаване на предоставянето на такива права на ползване, държавите членки ги предоставят въз основа на обективни, прозрачни, недискриминационни и пропорционални критерии за подбор, които трябва надлежно да отчитат постигането на целите, посочени в член 8 от Рамковата директива.
Както Съдът вече е постановил, член 8 от Рамковата директива налага на държавите членки задължението да гарантират, че НРО предприемат всички разумни мерки, насочени към насърчаване на конкуренцията при доставката на електронни съобщителни услуги, като следят да не се допуска нарушаване или ограничаване на конкуренцията в сектора на електронните съобщения и като отстраняват останалите препятствия пред предоставянето на посочените услуги на равнището на Съюза (решение от 26 юли 2017 г., Persidera, C‑112/16, EU:C:2017:597, т. 37 и цитираната съдебна практика).
Освен това приложимата в случая правна уредба се основава по-специално на целта за ефективна и ненарушена конкуренция и е насочена към нейното развитие при спазване по-специално на принципите на равно третиране и на пропорционалност (решение от 26 юли 2017 г., Persidera, C‑112/16, EU:C:2017:597, т. 42).
От гореизложеното следва, че процедура като спорната тръжна процедура, а следователно и решението за възлагане, до което води тази процедура, имат за цел да насърчат и да развиват ефективна и ненарушена конкуренция при спазване на принципите на равно третиране и на пропорционалност.
На второ място, следва да се отбележи, че запитващата юрисдикция иска да се установи дали тази цел за насърчаване и развитие на ефективна и ненарушена конкуренция е засегната от факта, че с отделно решение съответният НРО е отказал да регистрира заявлението за участие на предприятието, което поради това вече не е адресат на решението, с което приключва разглежданата тръжна процедура.
Що се отнася до процедурите за разпределяне на радиочестоти, приложимата в случая правна уредба по принцип позволява да се ограничи броят на правата на използване на радиочестоти, които ще се предоставят, с оглед на недостига им и за да се осигури ефективното им управление (решение от 26 юли 2017 г., Europa Way и Persidera, C‑560/15, EU:C:2017:593, т. 73). В това отношение при спазване на целите и задълженията, определени от приложимата правна уредба, държавите членки разполагат със свобода на избор да въведат конкурентни или сравнителни, безвъзмездни или възмездни процедури, като националният съд трябва да провери дали такава процедура за подбор съответства на посочените цели и задължения (решение от 26 юли 2017 г., Europa Way и Persidera, C‑560/15, EU:C:2017:593, т. 65 и 66).
От това следва, че държавите членки се ползват със свобода на преценка, що се отнася до естеството и условията на организираните от тях процедури за разпределяне на честоти, и че няма основание да се приеме по принцип, че такава процедура не може да включва етап на проверка на съответствието на евентуалните заявления за участие с тръжните спецификации, определени от НРО, която при необходимост може да доведе до отстраняването от тази процедура на някои от кандидатите, при условие че посочената процедура, разглеждана в нейната цялост, може да се счита за съответстваща на изискванията и условията, поставени в член 7 от Директивата за разрешение.
С оглед на изложените по-горе съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 7 от Директивата за разрешение трябва да се тълкува в смисъл, че процедура по подбор с цел разпределяне на права на използване на честоти и решението за възлагане, до което води тази процедура, имат за цел да насърчат и да развиват ефективна и ненарушена конкуренция при спазване на принципите на равно третиране и на пропорционалност. Обстоятелството, че такава процедура включва етап на проверка на съответствието на евентуалните заявления за участие със съответните тръжни спецификации, не противоречи на тази цел, при условие че тази процедура като цяло отговаря на изискванията и условията, предвидени в посочения член 7.

По първия, третия и четвъртия въпрос
В самото начало следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика член 4 от Рамковата директива представлява израз на принципа на ефективна съдебна защита, гарантиран от разпоредбите на член 47 от Хартата, по силата на който юрисдикциите на държавите членки са длъжни да осигурят съдебната защита на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза (решение от 13 октомври 2016 г., Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej и Petrotel, C‑231/15, EU:C:2016:769, т. 20 и цитираната съдебна практика).
В хипотезата по член 4 от Рамковата директива изискването за предоставяне на ефективна съдебна защита, което стои в основата на този член, трябва да се прилага и за ползвателите и предприятията, които могат да черпят права от правния ред на Съюза, и по-специално от директивите за електронните съобщения, и чиито права са накърнени от решение на НРО (решение от 22 януари 2015 г., T‑Mobile Austria, C‑282/13, EU:C:2015:24, т. 34 и цитираната съдебна практика).
Освен това, както бе посочено в точка 26 от настоящото решение, тъй като в съответствие с член 8, параграф 2 от Рамковата директива НРО трябва да насърчават конкуренцията при доставката на електронни съобщителни мрежи, електронни съобщителни услуги и свързани съоръжения и услуги по-специално чрез гарантиране, че няма да се допуска нарушаване или ограничаване на конкуренцията в сектора на електронните съобщения, стриктното тълкуване на член 4, параграф 1 от Рамковата директива — според което тази разпоредба не предоставя право на обжалване на други лица, освен на адресатите на решенията на НРО — трудно би било съвместимо с общите цели и регулаторните принципи, които произтичат за НРО от член 8 от Рамковата директива, и особено с целта за насърчаване на конкуренцията (решение от 22 януари 2015 г.,  T‑Mobile Austria, C‑282/13, EU:C:2015:24, т. 36 и цитираната съдебна практика).
Така съгласно постоянната съдебна практика член 4, параграф 1 от Рамковата директива се отнася както до адресатите на съответното решение, така и до другите предприятия, които предоставят електронни съобщителни мрежи или услуги и които могат да бъдат конкуренти на тези адресати, доколкото това решение може да се отрази на пазарното им положение (решение от 22 януари 2015 г., T‑Mobile Austria, C‑282/13, EU:C:2015:24, т. 37).
Все пак, обратно на това, което, изглежда, възприема запитващата юрисдикция, и както отбелязва и генералният адвокат в точка 24 от заключението си, от тази съдебна практика не може да се направи извод, че приложното поле на член 4, параграф 1 от Рамковата директива е ограничено, освен до посочените адресати, само до конкурентните предприятия на такива адресати.
Всъщност от самия текст на тази разпоредба следва, че държавите членки са длъжни да признаят право на обжалване на всеки ползвател или предприятие, което, от една страна, „предоставя електронни съобщителни мрежи и/или услуги“ и което, от друга страна, „е засегнато от“ решението на НРО, което възнамерява да оспори, без да ограничава това право само до конкурентите на адресата или на адресатите на това решение.
С оглед на гореизложеното и с оглед на съдебната практика, припомнена в точка 23 от настоящото решение, следва да се приеме, че с първия, третия и четвъртия си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 4, параграф 1 от Рамковата директива във връзка с член 47 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че предоставя право на обжалване на предприятие:
–        което, като е подало заявление, е участвало в тръжна процедура в сектора на електронните съобщения, организирана от НРО на държава членка, различна от тази, в която това предприятие е установено и извършва дейността си,
–        което не предоставя самостоятелно електронни съобщителни услуги на пазара на държавата членка, до която се отнася тази процедура, но пряко контролира предприятие с присъствие на този пазар, и
–        спрямо което този НРО приема решение за отказ да регистрира заявлението му за участие в посочената процедура с мотива, че не отговаря на необходимите условия, което решение впоследствие е станало окончателно,
за да оспори последващото решение, с което посоченият НРО възлага на трети лица обществената поръчка, до която се отнася тръжната процедура.
В това отношение е важно да се подчертае, че тълкуването от Съда на член 4, параграф 1 от Рамковата директива, който, както бе припомнено в точка 33 от настоящото решение, представлява израз на принципа на ефективна съдебна защита, гарантиран от разпоредбите на член 47 от Хартата, трябва да отчита значението на това основно право, което произтича от системата, установена от последната като цяло. По-специално следва да се отчете, че макар член 52, параграф 1 от Хартата да допуска възможността да се ограничи упражняването на признатите от нея права и свободи, тази разпоредба все пак изисква всяко ограничаване да зачита основното съдържание на съответното основно право и при спазване на принципа на пропорционалност, да е необходимо и действително да отговаря на признати от Съюза цели от общ интерес (вж. в този смисъл решение от 4 юни 2013 г., ZZ, C‑300/11, EU:C:2013:363, т. 51).
Освен това съгласно постоянната съдебна практика при тълкуването на разпоредба на правото на Съюза трябва да се взема предвид не само нейният текст, но и контекстът ѝ и целите на правната уредба, от която тя е част (решение от 22 януари 2015 г., T‑Mobile Austria, C‑282/13, EU:C:2015:24, т. 32 и цитираната съдебна практика).
В случая следва, на първо място, да се припомни, че нито Рамковата директива, нито Директивата за разрешение съдържат определение на понятието „доставчик на електронни съобщителни услуги“ (решение от 30 април 2014 г., UPC DTH, C‑475/12, EU:C:2014:285, т. 55). При това положение, за да се уточни обхватът на това понятие, следва да се вземат предвид правната рамка, установена с Директивата за разрешение, както и целите, преследвани с всички релевантни разпоредби.
Следва да се припомни, че съгласно член 3 от Директивата за разрешение държавите членки гарантират свободата на предоставяне на електронни съобщителни мрежи и услуги  в съответствие с условията, установени в  тази директива. В съответствие с член 3, параграф 2 предоставянето на електронни съобщителни мрежи или услуги може да бъде предмет само на общо разрешение, което съгласно член 2, параграф 2 от посочената директива представлява правна рамка, установена от държавата членка, която осигурява права за предоставяне на електронни съобщителни мрежи или услуги и определя специфичните за отрасъла задължения, които могат да се прилагат за всички или за някои видове електронни съобщителни мрежи и услуги в съответствие със същата директива.
В приложение на член 6, параграф 1 от Директивата за разрешение общото разрешение за предоставяне на електронни съобщителни мрежи или услуги може да бъде подчинено само на условията, изброени в приложението към същата директива, които трябва да бъдат недискриминационни, пропорционални и прозрачни.
Освен това по силата на член 3, параграф 2, второ изречение от тази директива „[о]т съответните предприятия може да се изисква да представят нотификация, но не са задължени да получат изрично решение в тази връзка или друг административен акт от [НРО] преди да упражнят правата, произтичащи от разрешението“. В това отношение в параграф 3 от този член се уточнява, че нотификацията, посочена в параграф 2, представлява само декларация от физическо или юридическо лице пред НРО, с която уведомява последния по-специално „за неговото намерение да започне да предоставя електронни съобщителни мрежи и услуги“.
От гореизложеното следва, че в държава членка, каквато според информацията, предоставена в хода на съдебното заседание от NMHH, е Унгария, която задължава заинтересованите предприятия да подадат нотификация по смисъла на член 3, параграф 2 от Директивата за разрешение, тези предприятия трябва да представят тази нотификация едва преди да започнат действителното предоставяне на електронни съобщителни мрежи или услуги. Ето защо не може да се изключи възможността предприятие, което възнамерява да започне такава дейност, да участва в процедура като спорната тръжна процедура, преди да подаде такава нотификация до съответния НРО.
С оглед на тази констатация да се признае само на предприятията, които вече са подали нотификация до компетентния НРО, качеството на предприятие, „предоставящо електронни съобщителни мрежи и/или услуги“ за целите на прилагането на член 4, параграф 1 от Рамковата директива, би означавало да се изключи по принцип от гарантираната в него съдебна защита всеки нов участник, който желае да навлезе на пазара, включително оператори, които са поели инициативата да участват в тръжна процедура, като са подали заявление, за да навлязат ефективно на пазара. Такова тълкуване на член 4, параграф 1 от Рамковата директива във връзка с посочените по-горе разпоредби от Директивата за разрешение би нарушило основното съдържание на основното право на ефективни правни средства за защита, закрепено в член 47 от Хартата, тъй като би лишило тези оператори от всякаква възможност да оспорят решение, което може да ги увреди, и би било в противоречие както с целите, припомнени в точка 26  от настоящото решение, така и със съдебната практика, цитирана в точки 33—36 от него.
Следователно, за да му бъде признато качеството на предприятие, „предоставящо електронни съобщителни мрежи и/или услуги“ по смисъла на член 4, параграф 1 от Рамковата директива, не е задължително дадено предприятие да е представило на компетентните органи на съответната държава членка официална нотификация, в случай че такава се изисква от правото на тази държава членка съгласно член 3, параграф 2 от Директивата за разрешение, нито, по-общо, вече да присъства на пазара на тази държава членка, стига това предприятие да отговаря на обективните условия, установени в посочената държава членка за общото разрешение по тази разпоредба, което запитващата юрисдикция следва да провери.
Ето защо посочените в предходната точка изисквания ще са изпълнени от предприятие, което, макар и все още да не е навлязло на пазара, е участвало като кандидат в процедура като спорната тръжна процедура, при условие че отговаря на тези обективни условия, при това независимо дали притежава дъщерно дружество, което присъства на пазара.
Що се отнася, на второ място, до условието по член 4, параграф 1 от Рамковата директива, съгласно което дадено предприятие трябва да е „засегнато от“ решението на НРО, което възнамерява да оспори, то трябва да се счита за изпълнено, когато същото решение може да има отражение върху пазарното положение на това предприятие или когато правата, които то черпи от правото на Съюза, са потенциално засегнати от посоченото решение (вж. в този смисъл решения от 21 февруари 2008 г., Tele2 Telecommunication, C‑426/05, EU:C:2008:103, т. 32 и 39  и от 22 януари 2015 г., T‑Mobile Austria, C‑282/13, EU:C:2015:24, т. 37). Така това условие е изпълнено, ако правата на съответното предприятие са потенциално засегнати от решението на съответния НРО, от една страна, поради неговото съдържание и от друга страна, поради дейността, упражнявана или планирана от това предприятие (вж. в този смисъл решение от  24 април 2008 г., Arcor, C‑55/06, EU:C:2008:244, т. 176).
Следователно предприятие, което е участвало като кандидат в процедура като спорната тръжна процедура, е засегнато от решение, взето от НРО в края на тази процедура, по смисъла на член 4, параграф 1 от Рамковата директива, съгласно даденото от Съда тълкуване на тази разпоредба в съдебната практика, припомнена в предходната точка.
Всъщност конкретните действия на такова предприятие, а именно подаването на заявление за участие в тръжна процедура, за да навлезе ефективно на пазара, за който се отнася тази процедура, по принцип са достатъчни, за да се установи, че решението, с което НРО приключва тази процедура, като предоставя на трети лица правата на използване на радиочестоти, които посоченото предприятие се е надявало да получи, с оглед на съдържанието си има отражение върху планираната от същото предприятие дейност и следователно потенциално засяга неговите права по смисъла на тази разпоредба.
Обстоятелството, че подобно предприятие е било отстранено от тръжната процедура, приключила с решението за възлагане, което е станало окончателно, както се твърди в настоящият случай — което обаче запитващата юрисдикция следва да провери — не може да лиши това предприятие от качеството му на засегнато от посоченото решение за възлагане предприятие по смисъла на член 4, параграф 1 от Рамковата директива.
Важно е да се добави, че в контекста на обществените поръчки, попадащи в приложното поле на Директива 89/665/ЕИО на Съвета от 21 декември 1989 година относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби, отнасящи се до прилагането на производства по обжалване при възлагането на обществени поръчки за доставки и за строителство (ОВ L 395, 1989 г., стр. 33; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 237.), Съдът действително вече е постановил, че правният интерес на отстранения оферент от процедура за възлагане на обществена поръчка да обжалва решението за възлагане на тази поръчка, не може да се изведе от това, че поръчката е можело евентуално да бъде възложена на посочения оферент, в случай че след отмяната на това решение възлагащият орган реши да открие нова процедура за възлагане (определение от 17 май 2022 г., Estaleiros Navais de Peniche, C‑787/21, непубликувано, EU:C:2022:414, т. 27).
Тази директива обаче предвижда по същество в член 2а, параграф 2, че оферентите и кандидатите трябва да имат право да обжалват решението за възлагане, ако са „заинтересовани“, в смисъл че те „все още не са изключени окончателно“. Така в решение от 21 декември 2021 г., Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, т. 72 и 75) Съдът стига до извода за липса на правен интерес у тези изключени оференти въз основа на тази разпоредба.
Налага се обаче изводът, че Рамковата директива не съдържа разпоредба, аналогична на член 2а, параграф 2 от Директива 89/665. При това положение, тъй като става въпрос за разпоредба, която ограничава основното право на ефективна съдебна защита, и предвид съдебната практика, припомнена в точка 40 от настоящото решение, в която се подчертава значението на принципа на пропорционалност в този контекст, същият подход не следва да се прилага по аналогия за целите на тълкуването на член 4, параграф 1 от Рамковата директива, като се има предвид, че законодателят не е счел за необходимо да включи такава разпоредба в последната директива.
Ето защо следва да се приеме, че в контекста на жалба, подадена от предприятие на основание член 4, параграф 1 от Рамковата директива с цел да оспори решението за възлагане, с което се слага край на тръжната процедура, в която това предприятие е участвало като кандидат, но от която е било отстранено с предходно влязло в сила решение, правният интерес на посоченото предприятие може да бъде изведен по-специално от това, че последното би могло евентуално да участва в нова тръжна процедура за предоставяне на същите права на използване на радиочестоти и последните биха могли евентуално да му бъдат разпределени, в случай че вследствие на отмяна на посоченото решение възлагащият орган реши да започне такава процедура.
На трето място, трябва все пак следва да се припомни значимостта, която има принципът на силата на пресъдено нещо — както за правния ред на Съюза, така и за националните правни системи. Всъщност, за да се гарантира стабилността на правото и на правоотношенията, както и доброто правораздаване, е необходимо съдебните решения, влезли в сила след изчерпване на възможностите или изтичане на сроковете за обжалване, да не могат повече да бъдат оспорвани (решение от 14 май 2020 г., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU и C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, т. 185 и цитираната съдебна практика).
Следователно, когато предприятие, което е било изключено от тръжна процедура като спорната тръжна процедура с решение на НРО, което е станало окончателно вследствие на съдебно решение, подаде жалба на основание член 4, параграф 1 от Рамковата директива, за да оспори решението за възлагане, с което се слага край на посочената процедура, тази жалба не трябва да засяга силата на пресъдено нещо, с която се ползва това съдебно решение.
В това отношение следва да се подчертае, че съгласно практиката на Съда силата на пресъдено нещо се отнася до фактическите и правните въпроси, които действително или по необходимост са разрешени със съдебно решение (решение от 16 юли 2009 г., Комисия/Schneider Electric, C‑440/07 P, EU:C:2009:459, т. 102 и цитираната съдебна практика). Така прилагането на принципа на силата на пресъдено нещо в конкретния случай по принцип зависи от обхвата на подадената от DIGI Communications жалба за оспорване на спорното решение за възлагане и следователно от евентуалното припокриване между този обхват и обхвата на съдебното решение, с което е окончателно отхвърлена неговата жалба срещу решението за отстраняването му от спорната тръжна процедура. По-конкретно, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 86 от заключението си, то зависи от въпроса дали DIGI Communications оспорва спорното решение за възлагане, за да оспори отстраняването му от посочената тръжна процедура, като оспорва прилагането спрямо него на незаконосъобразен критерий за отстраняване, или поставя под въпрос законосъобразността на разпределянето на права на използване на честоти по причини, различни от тези, които са мотивирали собственото му отстраняване от посочената процедура.
С оглед на всички изложени по-горе съображения на първия, третия и четвъртия въпрос следва да се отговори, че член 4, параграф 1 от Рамковата директива във връзка с член 47 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че предоставя право на обжалване на предприятие:
–        което е участвало като кандидат в тръжна процедура в сектора на електронните съобщения, организирана от НРО на държава членка, различна от тази, в която това предприятие е установено и извършва дейността си,
–        което не предоставя самостоятелно електронни съобщителни услуги на пазара на държавата членка, до която се отнася тази процедура, но отговаря на обективните условия, установени в посочената държава членка за общото разрешение по член 3, параграф 2 от Директивата за разрешение, при това независимо дали контролира друго предприятие, което присъства на този пазар, и
–        спрямо което НРО приема решение за отказ да регистрира заявлението му за участие в посочената процедура с мотива, че не отговаря на необходимите условия, което решение впоследствие е влязло в сила след отхвърлянето на жалбата срещу него по съдебен ред,
за да оспори последващото решение, с което посоченият НРО възлага на трети лица обществената поръчка, до която се отнася тръжната процедура, при условие че подадената от това предприятие жалба не накърнява силата на пресъдено нещо, с която се ползва посоченото съдебно решение.

По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
1)
Член 7 от Директива 2002/20/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно разрешението на електронните съобщителни мрежи и услуги, изменена с Директива 2009/140/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 г.,
трябва да се тълкува в смисъл, че:
–
процедура по подбор с цел разпределяне на права на използване на честоти и решението за възлагане, до което води тази процедура, имат за цел да насърчат и да развиват ефективна и ненарушена конкуренция при спазване на принципите на равно третиране и на пропорционалност,
–
обстоятелството, че такава процедура включва етап на проверка на съответствието на евентуалните заявления за участие със съответните тръжни спецификации, не противоречи на тази цел, при условие че тази процедура като цяло отговаря на изискванията и условията, предвидени в посочения член 7.
2)
Член 4, параграф 1 от Директива 2002/21/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги, изменена с Директива 2009/140, във връзка с член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз,
трябва да се тълкува в смисъл, че предоставя право на обжалване на предприятие:
–
което е участвало като кандидат в тръжна процедура в сектора на електронните съобщения, организирана от национален регулаторен орган на държава членка, различна от тази, в която това предприятие е установено и извършва дейността си,
–
което не предоставя самостоятелно електронни съобщителни услуги на пазара на държавата членка, до която се отнася тази процедура, но отговаря на обективните условия, установени в посочената държава членка за общото разрешение по член 3, параграф 2 от Директива 2002/20, изменена с Директива 2009/140, при това независимо дали контролира друго предприятие, което присъства на този пазар, и
–
спрямо което национален регулаторен орган приема решение за отказ да регистрира заявлението му за участие в посочената процедура с мотива, че не отговаря на необходимите условия, което решение впоследствие е влязло в сила след отхвърлянето на жалбата срещу него по съдебен ред,
за да оспори последващото решение, с което посоченият национален регулаторен орган възлага на трети лица обществената поръчка, до която се отнася тръжната процедура, при условие че подадената от това предприятие жалба не накърнява силата на пресъдено нещо, с която се ползва посоченото съдебно решение.
Подписи
*
Език на производството: унгарски.