CELEX: 62021CJ0207
Apelācija
Īstenošanas lēmuma (ES) 2017/1442 atcelšana
LES 16. panta 4. un 5. punkts
36. protokola par pārejas noteikumiem 3. panta 2. un 3. punkts
Piemērojamība laikā
Padomes balsošanas noteikumi
Kvalificēts balsu vairākums

Ar šo apelācijas sūdzību Eiropas Komisija lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2021. gada 27. janvāra spriedumu Polija/Komisija (T‑699/17; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”;
EU:T:2021:44
), ar kuru Vispārējā tiesa ir atcēlusi Komisijas Īstenošanas lēmumu (ES) 2017/1442 (2017. gada 31. jūlijs), ar ko saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2010/75/ES pieņem secinājumus par labākajiem pieejamajiem tehniskajiem paņēmieniem (LPTP) attiecībā uz lielām sadedzināšanas stacijām (
OV 2017, L 212, 1. lpp.
, turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
LES un 36. protokols
LES 16. panta 4. un 5. punktā ir noteikts:
“4.   No 2014. gada 1. novembra kvalificētu balsu vairākumu definē kā vismaz 55 % [Eiropas Savienības] Padomes locekļu, kuri ir vismaz piecpadsmit Padomes locekļi un kuri pārstāv dalībvalstis, kas aptver vismaz 65 % no [Eiropas] Savienības iedzīvotājiem.
Bloķējošais mazākums ir jāveido vismaz četriem Padomes locekļiem, pretējā gadījumā tiek uzskatīts, ka ir panākts kvalificēts balsu vairākums.
Citi noteikumi saistībā ar kvalificētu balsu vairākumu ir noteikti [LESD] 238. panta 2. punktā.
5.   Pārejas noteikumi, ko saistībā ar kvalificēta balsu vairākuma definīciju piemēros līdz 2014. gada 31. oktobrim, kā arī noteikumi, ko piemēros no 2014. gada 1. novembra līdz 2017. gada 31. martam, ir izklāstīti Protokolā par pārejas noteikumiem.”
36. protokola par pārejas noteikumiem (turpmāk tekstā – “36. protokols”) II sadaļas “Noteikumi par kvalificētu balsu vairākumu” 3. pants ir formulēts šādi:
“1.   Saskaņā ar [LES] 16. panta 4. punktu tā punkta un [LESD] 238. panta 2. punkta noteikumi par kvalificēta vairākuma definīciju Eiropadomē un Padomē stājas spēkā 2014. gada 1. novembrī.
2.   Laikposmā no 2014. gada 1. novembra līdz 2017. gada 31. martam, pieņemot lēmumu ar kvalificētu balsu vairākumu, Padomes loceklis var lūgt, lai lēmumu pieņem ar tādu kvalificētu balsu vairākumu, kā definēts 3. punktā. Šādā gadījumā piemēro 3. un 4. punktu.
3.   Līdz 2014. gada 31. oktobrim spēkā ir turpmāk izklāstītie noteikumi, neskarot [LESD] 235. panta 1. punkta otro daļu.
Eiropadomes un Padomes lēmumiem, kam nepieciešams kvalificēts balsu vairākums, locekļu balsis vērtē šādi:
[..].”
Direktīva 2010/75/ES
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2010/75/ES (2010. gada 24. novembris) par rūpnieciskajām emisijām (piesārņojuma integrēta novēršana un kontrole) (
OV 2010, L 334, 17. lpp.
) 13. panta “LPTP atsauces dokumenti un informācijas apmaiņa” 1., 5. un 6. punktā ir noteikts:
“1.   Lai izstrādātu, pārskatītu un vajadzības gadījumā atjauninātu LPTP atsauces dokumentus, Komisija organizē informācijas apmaiņu starp dalībvalstīm, attiecīgajām nozarēm, attiecīgajām nevalstiskajām organizācijām, kas veicina vides aizsardzību, un Komisiju.
[..]
5.   Lēmumus par [secinājumiem par labākajiem pieejamajiem tehniskajiem paņēmieniem (LPTP)] pieņem saskaņā ar 75. panta 2. punktā minēto regulatīvo procedūru.
6.   Pēc tam, kad pieņemts lēmums atbilstīgi šā panta 5. punktam, Komisija nekavējoties dara publiski pieejamu LPTP atsauces dokumentu un nodrošina, ka LPTP secinājumi ir pieejami visās Savienības oficiālajās valodās.”
Šīs direktīvas 14. panta “Atļaujas nosacījumi” 3. punktā ir noteikts:
“LPTP secinājumus izmanto kā atsauci atļaujas nosacījumu noteikšanai.”
Minētās direktīvas 75. pants “Komitoloģija” ir formulēts šādi:
“1.   Komisijai palīdz Komiteja.
2.   Ja ir atsauce uz šo punktu, piemēro [Padomes 1999. gada 28. jūnija] Lēmuma 1999/468/EK[, ar ko nosaka Komisijai piešķirto ieviešanas pilnvaru īstenošanas kārtību (
OV 1999, L 184, 23. lpp.
),] 5. un 7. pantu, ņemot vērā tā 8. pantu.
Lēmuma 1999/468/EK 5. panta 6. punktā paredzētais termiņš ir trīs mēneši.”
Regula (ES) Nr. 182/2011
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 182/2011 (2011. gada 16. februāris), ar ko nosaka normas un vispārīgus principus par dalībvalstu kontroles mehānismiem, kuri attiecas uz Komisijas īstenošanas pilnvaru izmantošanu (
OV 2011, L 55, 13. lpp.
), 5. panta “Pārbaudes procedūra” 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Ja piemēro pārbaudes procedūru, komiteja sniedz atzinumu ar balsu vairākumu, kas noteikts [LES] 16. panta 4. un 5. punktā un attiecīgā gadījumā – LESD 238. panta 3. punktā, par aktiem, kas jāpieņem pēc Komisijas priekšlikuma. Dalībvalstu pārstāvju komitejā balsis vērtē tā, kā noteikts minētajos pantos.
2.   Ja komiteja sniedz pozitīvu atzinumu, Komisija pieņem īstenošanas akta projektu.”
Saskaņā ar šīs regulas 12. panta pirmo daļu “atceļ Lēmumu 1999/468/EK”.
Minētās regulas 13. panta 1. punktā ir precizēts:
“Ja pamataktos, kas pieņemti pirms šīs regulas stāšanās spēkā, ir paredzēta Komisijas īstenošanas pilnvaru izmantošana saskaņā ar Lēmumu 1999/468/EK, piemēro šādus noteikumus:
[..]
c)
ja pamataktā ir atsauce uz Lēmuma 1999/468/EK 5. pantu, piemēro šīs regulas 5. pantā minēto konsultēšanās [pārbaudes] procedūru [..];
[..]
e)
ja pamataktā ir atsauce uz Lēmuma 1999/468/EK 7. un 8. pantu, piemēro šīs regulas 10. un 11. pantu.”
Tiesvedības priekšvēsture
Tiesvedības priekšvēsture ir aprakstīta pārsūdzētā sprieduma 8.–15. punktā un var tikt rezumēta šādi.
2017. gada 9. martā Komisija kā ar Direktīvas 2010/75 75. pantu izveidotās komitejas (turpmāk tekstā – “Komiteja”) priekšsēdētāja šai komitejai iesniedza īstenošanas lēmuma projektu, ar kuru saskaņā ar šo direktīvu tiek pieņemti secinājumi par LPTP attiecībā uz lielām sadedzināšanas iekārtām, un 2017. gada 23. martā aicināja šīs komitejas locekļus uz sanāksmi, kurai bija jānotiek 2017. gada 28. aprīlī un kuras mērķis bija balsot saistībā ar atzinumu par šo īstenošanas lēmuma projektu.
2017. gada 30. martā Polijas Republika lūdza, lai komiteja balso par šo atzinumu saskaņā ar 36. protokola 3. panta 3. punktā paredzētajiem balsošanas noteikumiem.
2017. gada 4. aprīlī Padomes juridiskais dienests nosūtīja dalībvalstu Pastāvīgo pārstāvju komitejai atzinumu, saskaņā ar kuru būtībā, lai balsošana par akta projektu tiktu veikta saskaņā ar noteikumiem, kas bija piemērojami pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā, bija jāizpilda divi nosacījumi, proti, pirmām kārtām, dalībvalstij tas bija jāpieprasa vēlākais līdz 2017. gada 31. martam un, otrām kārtām, arī balsojumam, uz kuru attiecas šis lūgums, – bija jānotiek pirms šī datuma.
2017. gada 10. aprīlī Komisijas Vides ģenerāldirektorāts noraidīja Polijas Republikas 2017. gada 30. marta lūgumu, pamatojoties uz to, ka balsojums par atzinumu bija paredzēts 2017. gada 28. aprīlī, proti, pēc 2017. gada 31. marta – 36. protokola 3. panta 2. punktā paredzētā termiņa beigām.
2017. gada 28. aprīlī komitejas locekļi balsoja, lai pieņemtu atzinumu par grozīto īstenošanas lēmuma projektu. Balsošana notika, piemērojot LES 16. panta 4. punktā, nevis 36. protokola 3. panta 3. punktā paredzētos balsošanas noteikumus. Balsojumā tika pieņemts pozitīvs komitejas atzinums par šo projektu pēc tam, kad “par” nobalsoja 20 dalībvalstis, kas pārstāv 65,14 % Savienības iedzīvotāju, un 71,43 % no minētās komitejas locekļiem. Astoņas dalībvalstis, tostarp Polijas Republika, balsoja “pret”.
2017. gada 31. jūlijā Komisija pieņēma strīdīgo lēmumu, kurā tika pieņemti secinājumi par LPTP attiecībā uz lielām sadedzināšanas iekārtām un tostarp noteikti ar šiem LPTP saistītie emisiju līmeņi slāpekļa oksīda (NO
x
), dzīvsudraba (Hg) un ūdeņraža hlorīda (HCl) emisijām.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 11. oktobrī, Polijas Republika cēla prasību atcelt strīdīgo lēmumu.
Ar dokumentiem, kuri Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi 2018. gada 4. un 15. janvārī, Ungārija un Bulgārijas Republika lūdza iestāties šajā tiesvedībā Polijas Republikas apsvērumu atbalstam. Ar dokumentiem, kuri Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi 2018. gada 16. un 25. janvārī, Beļģijas Karaliste, Francijas Republika un Zviedrijas Karaliste lūdza atļauju iestāties šajā tiesvedībā Komisijas prasījumu atbalstam. Ar 2018. gada 19. un 21. februāra lēmumiem Vispārējās tiesas trešās palātas (agrākajā sastāvā) priekšsēdētājs šos lūgumus apmierināja.
Prasības pamatojumam Polijas Republika izvirzījusi piecus pamatus.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa apmierināja pirmo pamatu par piemērojamo tiesību normu jautājumā par kvalificēta balsu vairākuma pārkāpumu un atcēla strīdīgo lēmumu, neizvērtējusi pārējos Polijas Republikas izvirzītos pamatus.
Konkrētāk – analizējot pirmo pamatu, Vispārējā tiesa izvērtēja 36. protokola 3. panta 2. punkta piemērojamību un jautājumu par to, vai – lai varētu piemērot šā 3. panta 3. punktā paredzētos kvalificēta balsu vairākuma noteikumus, kas atbilst Nicas līgumā paredzētajiem noteikumiem, – pietiek ar to, ka dalībvalsts to pieprasa laikposmā no 2014. gada 1. novembra līdz 2017. gada 31. martam, vai arī ir nepieciešams, lai arī attiecīgais lēmums tiktu pieņemts šajā laikposmā.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 35. un 36. punktā pārbaudīja 36. protokola 3. panta 2. punkta formulējumu un secināja, ka neviena šīs tiesību normas valodas versija neļauj kliedēt šaubas par tās precīzu tvērumu.
Otrkārt, minētā sprieduma 37. punktā Vispārējā tiesa analizēja 3. panta 2. punkta vēsturi, pārbaudot, vai starpvaldību konferencei – kas tika sasaukta, lai izstrādātu Līguma projektu, ar ko groza LES un EKL, – piešķirtās pilnvaras sniedz norādes, kas ļauj paskaidrot šīs tiesību normas tekstu. Tā secināja, ka šajā pilnvarojumā ietvertais formulējums ir ļoti līdzīgs minētās tiesību normas formulējumam, kas tādējādi neļauj novērst neskaidrību attiecībā uz tās precīzo tvērumu.
Treškārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 38.–42. punktā pārbaudīja, vai teleoloģiska interpretācija ļauj noteikt šo tvērumu. Šajā ziņā Vispārējā tiesa vispirms atgādināja, ka 36. protokola mērķis atbilstoši tā preambulas vienīgajam apsvērumam ir “organizēt pāreju no Līgumu noteikumiem par iestādēm, kas piemērojami līdz brīdim, kad stāsies spēkā Lisabonas Līgums, uz noteikumiem, kas paredzēti minētajā Līgumā”.
Turpinājumā Vispārējā tiesa, pirmām kārtām, arī atgādināja, ka 36. protokola 3. panta 2. punktā dalībvalstij ir piešķirtas tiesības laikposmā no 2014. gada 1. novembra līdz 2017. gada 31. martam lūgt piemērot šī protokola 3. panta 3. punktā paredzētos noteikumus par kvalificētā balsu vairākuma definīciju, kas atbilst Nicas līguma noteikumiem. Otrām kārtām, tā konstatēja, ka šīs tiesības noteikti nozīmē, ka pēc tam, kad dalībvalsts šajā ziņā ir iesniegusi attiecīgu lūgumu, balsojums tiek organizēts saskaņā ar šiem noteikumiem, pat ja balsojums notiek pēc 2017. gada 31. marta. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tikai šāda interpretācija var nodrošināt, ka dalībvalsts visā šajā laikposmā var lietderīgi īstenot minētās tiesības līdz paredzētā termiņa pēdējai dienai.
Visbeidzot Vispārējā tiesa secināja, ka jebkāda pretēja interpretācija padarītu bezjēdzīgu skaidra laikposma no 2014. gada 1. novembra līdz 2017. gada 31. martam noteikšanu attiecīgo tiesību īstenošanai un ievērojami samazinātu termiņu, kurā dalībvalsts faktiski varētu lūgt balsojumu saskaņā ar Nicas līguma noteikumiem. Tā uzskatīja, ka šādas interpretācijas rezultātā šī perioda beigās iesniegtais pieteikums praktiski būtu novēlots, lai izraisītu šo noteikumu piemērošanu. Līdz ar to dalībvalstis attiecīgā gadījumā būtu spiestas iesniegt lūgumu daudz agrāk – atkarībā no balsojuma datuma, kurš nav paredzams, tādējādi liedzot dalībvalstīm iespēju lūgt balsojumu saskaņā ar minētajiem noteikumiem līdz 36. protokola 3. panta 2. punktā paredzētā laikposma pēdējai dienai.
Tādējādi Vispārējā tiesa nosprieda, ka no 3. panta 2. punkta teleoloģiskās interpretācijas izriet, ka minētajā 3. panta 3. punktā paredzētās tiesību normas var tikt piemērotas balsojumam, kas notiek pat pēc 2017. gada 31. marta, ar nosacījumu, ka dalībvalsts ir lūgusi piemērot šos noteikumus pirms šī datuma.
Ceturtkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 43.–52. punktā uzskatīja, ka šo interpretāciju apstiprina arī 36. protokola 3. panta 2. punkta sistēmiskā interpretācija. Šajā ziņā Vispārējā tiesa identificēja un tad analizēja trīs ar LES 16. panta 4. punktā paredzēto noteikumu par kvalificētā balsu vairākuma stāšanos spēkā saistītus laikposmus.
Vispirms Vispārējā tiesa norādīja, ka laikposmā no 2009. gada 1. decembra līdz 2014. gada 31. oktobrim bija piemērojami 36. protokola 3. panta 3. punktā paredzētie noteikumi par kvalificētā balsu vairākuma definīciju, kas atbilst Nicas līguma noteikumiem. Turpinājumā tā norādīja, ka laikposmā no 2014. gada 1. novembra līdz 2017. gada 31. martam Padomes loceklis saskaņā ar 36. protokola 3. panta 2. punktu varēja lūgt, lai tiktu pieņemts lēmums saskaņā ar šiem Nicas līguma noteikumiem, pretējā gadījumā būtu piemērojama LES 16. panta 4. punktā paredzētā kvalificētā balsu vairākuma definīcija. Visbeidzot Vispārējā tiesa norādīja, ka laikposmā pēc 2017. gada 1. aprīļa kvalificētais balsu vairākums tiek definēts atbilstoši LES 16. panta 4. punktam, un nav iespējas pieprasīt cita veida balsu aprēķināšanu.
Vispārējā tiesa noraidīja Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru 36. protokola 3. panta 2. punkts ir izņēmums no LES 16. panta 4. punktā paredzētā noteikuma. Tā secināja, ka 3. panta 2. punkts ir pārejas noteikums, kā to apstiprina 36. protokola preambulas vienīgais apsvērums, kā arī tā nosaukums un LES 16. panta 5. punkta formulējums. Šajā ziņā Vispārējā tiesa norādīja, ka tās sniegtā minētā 3. panta 2. punkta interpretācija, kas izklāstīta šī sprieduma 27. punktā, pirmām kārtām, atbilst no pastāvīgās judikatūras izrietošajai prasībai, saskaņā ar kuru pārejas noteikums ir jāinterpretē šauri un, otrām kārtām, ir nepieciešama, lai dalībvalsts varētu lietderīgi un efektīvi īstenot šī sprieduma 25. punktā minētās tiesības līdz 3. panta 2. punktā paredzētā termiņa pēdējai dienai.
Piektkārt un visbeidzot, pārsūdzētā sprieduma 53.–56. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka šo interpretāciju apstiprina tiesiskās drošības princips un ka Komisijas ieteiktā interpretācija ne tikai radītu paredzamības trūkumu, jo pārejas perioda beigās tā izraisītu nenoteiktību attiecībā uz 36. protokola 3. panta 3. punktā definēto kvalificētā balsu vairākuma piemērošanu laikā, bet arī varētu ļaut apiet šī protokola 3. panta 2. punktu, paredzot balsošanas datumu pēc 2017. gada 31. marta.
Uzskatot, ka 36. protokola 3. panta 3. punktā paredzētie noteikumi par kvalificēta balsu vairākuma definīciju esot bijuši jāpiemēro balsojumā par strīdīgā lēmuma projektu 2017. gada 28. aprīlī un ka balsošanas kārtības neievērošana ir būtisku procedūras noteikumu pārkāpums LESD 263. panta izpratnē, Vispārējā tiesa atcēla strīdīgo lēmumu. Turklāt tiesiskās drošības apsvērumu dēļ un lai izvairītos no Savienības atbalstītās vai īstenotās politikas pārtraukšanas vai novirzīšanos no tās, Vispārējā tiesa nolēma atstāt spēkā strīdīgā lēmuma tiesiskās sekas līdz brīdim, kad saprātīgā termiņā, kas nevar pārsniegt divpadsmit mēnešus no pārsūdzētā sprieduma pasludināšanas dienas, stāsies spēkā jauns akts, ar kuru paredzēts aizstāt šo lēmumu un kurš tiks pieņemts saskaņā ar šajā 3. panta 3. punktā paredzētajiem kvalificēta balsu vairākuma noteikumiem.
Lietas dalībnieku prasījumi
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
noraidīt šī sprieduma 17. punktā minēto pirmo prasības pamatu;
–
nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, lai tā lemtu par šīs prasības otro līdz piekto pamatu, kuri netika izskatīti pirmajā instancē, un
–
atlikt lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem saistībā ar prasību pirmajā instancē un apelācijas instancē.
Polijas Republikas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
noraidīt apelācijas sūdzību un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā.
Pakārtoti, gadījumā, ja Tiesa apmierinātu apelācijas sūdzību un atceltu pārsūdzēto spriedumu, Polijas Republika lūdz Tiesu nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par šī sprieduma 17. punktā minētās prasības otro līdz piekto pamatu.
Tiesvedība Tiesā
Ar atsevišķu dokumentu, kas Tiesas kancelejā iesniegts apelācijas sūdzības iesniegšanas brīdī, Komisija lūdza šo lietu izskatīt paātrinātā tiesvedībā, kas paredzēta Tiesas Reglamenta 133.–136. pantā, kuri saskaņā ar šī reglamenta 190. panta 1. punktu ir piemērojami apelācijas sūdzībām.
Šī lūguma pamatojumam Komisija norādīja, ka, ņemot vērā Vispārējās tiesas lēmumu atstāt spēkā strīdīgā lēmuma sekas līdz brīdim, kad stāsies spēkā jauns akts termiņā, kas nevar pārsniegt divpadsmit mēnešus no pārsūdzētā sprieduma pasludināšanas dienas, strīdīgajā lēmumā definētie LPTP varēja tikt piemēroti tikai līdz 2022. gada 27. janvārim. Ņemot vērā tādējādi radīto tiesisko nedrošību par lielu sadedzināšanas iekārtu ekspluatācijas nosacījumiem un skarto operatoru skaitu un ieguldītās summas, pēc Komisijas domām, būtu ātri jāuzzina šīs apelācijas iznākums un tādējādi jānoskaidro, vai tiešām līdz 2022. gada 27. janvārim bija jāpieņem jauns akts. Ja Tiesa apmierinātu apelācijas sūdzību, nebūtu jāpieņem jauns izpildes lēmums par LPTP attiecībā uz šīm iekārtām.
No Tiesas Reglamenta 133. panta izriet, ka pēc prasītāja vai atbildētāja pieteikuma Tiesas priekšsēdētājs, ja lietas apstākļi prasa to izskatīt īsā termiņā, var pēc pretējās puses, tiesneša referenta un ģenerāladvokāta uzklausīšanas nolemt piemērot šajā regulā paredzēto paātrināto tiesvedību.
Tomēr no pastāvīgās judikatūras vispirms jau izriet, ka nedz tiesiskā nedrošība saistībā ar akta tiesiskumu vai interpretāciju, nedz liels skarto personu vai tiesisko situāciju skaits paši par sevi nevar būt ārkārtas apstākļi, kas pamatotu paātrinātās tiesvedības piemērošanu lietai (Tiesas priekšsēdētāja rīkojums, 2016. gada 7. aprīlis, Padome/Front Polisario,
C‑104/16 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:232
,
7.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turpinājumā – attiecībā uz to, ka nepieciešamība pieņemt jaunu aktu ir atkarīga no apelācijas tiesvedības iznākuma, ir jāatgādina, ka arī tiesvedības subjekta interese vien, lai arī leģitīma, pēc iespējas ātrāk noteikt no Savienības tiesībām izrietošo tiesību apjomu, nav tāda, lai konstatētu, ka pastāv ārkārtas apstākļi, kas var pamatot minētās tiesvedības piemērošanu lietai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 28. aprīlis, Caruter,
C‑642/20
,
EU:C:2022:308
,
23.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Visbeidzot, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ekonomiskās intereses – lai arī cik būtiskas un leģitīmas tās būtu – nevar būt vienīgais pamats paātrinātās tiesvedības piemērošanai (Tiesas priekšsēdētāja rīkojums, 2017. gada 16. marts, Abanca Corporación Bancaria,
C‑70/17
, nav publicēts,
EU:C:2017:227
,
13.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādos apstākļos 2021. gada 7. jūlijā Tiesas priekšsēdētājs, uzklausījis tiesnesi referentu un ģenerāladvokātu, nolēma neapmierināt pieteikumu par lietas izskatīšanu paātrinātā tiesvedībā.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumam Komisija izvirza vienu pamatu, kas sadalīts divās daļās, no kurām pirmā attiecas uz LES 16. panta 5. punkta pārkāpumu un otrā – uz LES 16. panta 4. punkta pārkāpumu.
Par vienīgā pamata pirmo daļu
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka ar 36. protokola 3. panta 2. punkta interpretāciju, ko Vispārējā tiesa sniegusi pārsūdzētā sprieduma 42., 56. un 57. punktā, ir pārkāpts LES 16. panta 5. punkts.
Šajā ziņā Komisija apgalvo, ka pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 49. punktā, LES 16. panta 5. punkta formulējums nerada nekādas šaubas par tā interpretāciju. Tā apgalvo, ka šajā tiesību normā nav paredzēts nekāds pārejas periods pēc 2017. gada 31. marta, tādēļ pēc šī datuma vairs neesot iespējams piemērot 36. protokola noteikumus par kvalificēta balsu vairākuma definīciju. Tomēr Vispārējās tiesas izmantotā interpretācija tai liekot piemērot šīs tiesību normas pēc minētā datuma.
Komisija apgalvo, ka neatkarīgi no tā, ka gan LES 16. panta, gan 36. protokola normas ir Savienības primāro tiesību normas, LES 16. pantam ir fundamentāls raksturs, jo tajā ir definēts šajā protokolā ietverto noteikumu priekšmets un tā piemērošanas laikposms. Tā uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, jo tā nav izmantojusi tādu minētā protokola 3. panta 2. punkta interpretāciju, kas ļautu nodrošināt šīs pēdējās minētās tiesību normas atbilstību LES 16. panta 5. punktam.
Turklāt Komisija uzskata, ka pārejas noteikumu šaura interpretācija un vispārējais tiesiskās drošības princips apstiprina, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu. Šajā ziņā tā atgādina, ka procesuālās tiesību normas ir piemērojamas dienā, kad tās stājas spēkā, un ka tas tā nav tikai tad, ja jaunajam noteikumam ir pievienoti īpaši noteikumi, kas konkrēti nosaka tā piemērošanas laikā nosacījumus. Tādējādi pārejas noteikumu piemērošanas periods ir jāinterpretē šauri, lai samazinātu jauno noteikumu piemērošanas kavējumu.
Komisija uzskata, ka jautājums par to, kurš kvalificētais balsu vairākums ir piemērojams balsojumam, nevar tikt mākslīgi nodalīts no šī balsojuma datuma, jo šī vairākuma aprēķināšanas veids ir viens no balsošanas kārtības elementiem. Tā uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 48. punktā ir tikai analizējusi 36. protokola 3. panta 2. punktu, pamatojoties vienīgi uz to, ka attiecīgā dalībvalsts pieteikumu saskaņā ar šo tiesību normu bija iesniegusi pirms 2017. gada 31. marta. Tomēr, pēc Komisijas domām, Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā šī pieteikuma sekas, proti, šī protokola 3. panta 3. punkta piemērošanu pēc 2017. gada 31. marta, t. i., pēc LES 16. panta 5. punktā skaidri noteiktā datuma. Līdz ar to Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa ir plaši interpretējusi pārejas noteikumu – šajā gadījumā minētā protokola 3. panta 2. punktu, un tā paša protokola 3. panta 3. punkta, uz kuru ir atsauce šajā pārejas noteikumā, – spēkā esamības laikposmu.
Attiecībā uz vispārējo tiesiskās drošības principu Komisija norāda, ka Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā visu ieinteresēto personu viedokļus, kad tā interpretējusi 36. protokola 3. panta 2. punktu. Bez dalībvalstīm, kas piedalās komitejas balsošanā, arī Komisija – balsošanai iesniegtā akta projekta autore – ir ieinteresētā persona, kuras tiesības un pienākumi izriet no pareizas kvalificēta balsu vairākuma definēšanas šīs balsošanas laikā. Komisija atgādina, pirmām kārtām, ka tā ir komitejas priekšsēdētāja un tādējādi atbildīga par šāda balsojuma organizēšanu un norisi un, otrām kārtām, ka tai adresēts komitejas atzinums, kuram ir pakļauta īstenošanas akta projekta vai citu Regulas Nr. 182/2011 5. pantā minēto pasākumu pieņemšana.
Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, jo pārsūdzētā sprieduma 53.–55. punktā ir ņēmusi vērā tikai to dalībvalstu intereses, kuras iesniegušas pieteikumu saskaņā ar 36. protokola 3. panta 2. punktu. Šajā ziņā tā apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 55. punktā Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā Komisijas un citu dalībvalstu, kas piedalījušās attiecīgajā balsošanā, intereses par to, lai varētu balstīties uz skaidri noteiktiem datumiem, piemērojot pārejas noteikumus. Komisija secina, ka neērtībām, kas izriet no nepieciešamības dalībvalstij laikus veikt konkrētus pasākumus, lai nodrošinātu saskaņā ar šo tiesību normu iesniegtā pieteikuma lietderīgo iedarbību, nevajadzētu būt svarīgākām kā citu Komitejas dalībnieku un citu tiesvedības subjektu interesēm.
Komisija uzskata, ka Vispārējās tiesas izmantotā interpretācija aizskar vispārējo tiesiskās drošības principu, jo tā nozīmē, ka kopš Lisabonas līguma un 36. protokola pieņemšanas tiesvedības subjekti nav varējuši paredzēt, kādā laikposmā būs piemērojams kvalificētais balsu vairākums, kas definēts saskaņā ar Nicas līguma noteikumiem. Tās ieskatā, pretēji šai interpretācijai, interpretācija, saskaņā ar kuru pēdējais šī kvalificēta balsu vairākuma balsojums varēja notikt 2017. gada 31. martā, ir balstīta uz precīzu datumu, kas minēts LES 16. panta 5. punktā, un atbilst paredzamības prasībai, kas ļauj šai iestādei izstrādāt akta projektu, lai sasniegtu šo balsu vairākumu.
Turklāt Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 54. punktā nospriežot, ka 36. protokola 3. panta 2. punkta interpretācija, saskaņā ar kuru šīs tiesību normas piemērošana ir atkarīga no tajā minētā pieteikuma iesniegšanas datuma, ir ierobežota laikā, jo apspriedes, pēc kurām notiek balsošana, izbeidz šo piemērošanu. Tā uzskata, ka šī interpretācija apdraud tiesisko drošību, jo, nosakot tikai minētās tiesību normas piemērošanas laikposmu, Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā, ka šī protokola 3. panta 3. punkta spēkā esamība tiek pagarināta uz nenoteiktu laiku. Procedūras ilgums pirms galīgā balsojuma datuma esot atkarīgs no daudziem ārējiem un neparedzamiem faktoriem.
Komisija norāda, ka, lai gan pārsūdzētais spriedums attiecas uz balsošanas procedūru komitejā, Vispārējās tiesas sniegtā 36. protokola 3. panta 2. punkta interpretācija attiecas arī uz balsošanas procedūru Padomē likumdošanas procedūras ietvaros. Taču šādas interpretācijas rezultātā lūgums balsot ar kvalificētu balsu vairākumu – kā tas ir definēts Nicas līgumā – no brīža, kad Komisija uzsāk likumdošanas procedūru, būtu saistošs Padomei attiecībā uz visiem balsojumiem par projektiem, uz kuriem attiecas šī procedūra, neatkarīgi no faktiskā balsojumu skaita Padomē saskaņā ar LESD 294. pantu un no minētās procedūras faktiskā ilguma, kas dažkārt ir vairāki gadi.
Komisija uzskata, ka šāda interpretācija rada arī praktiskas problēmas, jo Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanās no Savienības ietekmē 36. protokola 3. panta 3. punktā definētā kvalificētā balsu vairākuma aprēķinu.
Tā piebilst, ka Vispārējās tiesas argumentācija pārsūdzētā sprieduma 55. punktā, saskaņā ar kuru Komisijas atbalstītā interpretācija varētu ļaut apiet šī protokola 3. panta 2. punktu, nosakot balsojuma datumu pēc 2017. gada 31. marta, esot pilnīgi spekulatīva.
Polijas Republika apstrīd Komisijas argumentāciju.
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar LES 16. panta 5. punktu pārejas noteikumi, ko saistībā ar kvalificēta balsu vairākuma definīciju piemēro līdz 2014. gada 31. oktobrim, kā arī noteikumi, ko piemēro no 2014. gada 1. novembra līdz 2017. gada 31. martam, ir izklāstīti 36. protokolā. Šī protokola 3. panta 2. punktā ir paredzēts, ka laikā no 2014. gada 1. novembra līdz 2017. gada 31. martam, kad ir jāpieņem lēmums ar kvalificētu balsu vairākumu, Padomes loceklis var lūgt šo lēmumu pieņemt ar kvalificētu balsu vairākumu, kā tas definēts minētā protokola 3. panta 3. punktā, proti, tā, kā noteikts ES līgumā pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka 36. protokola 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai akta projekts tiktu pieņemts saskaņā ar šī protokola 3. panta 3. punktā ietvertajiem kvalificēta balsu vairākuma noteikumiem, pietiek ar to, ka laikposmā no 2014. gada 1. novembra līdz 2017. gada 31. martam dalībvalsts pieprasa piemērot šos noteikumus, un nav nepieciešams, lai arī balsošana saistībā ar attiecīgā akta projektu notiktu šajā laikposmā.
Šādi Vispārējās tiesas izmantotā interpretācija nav pārkāpusi LES 16. panta 5. punktu.
Šajā tiesību normā, tostarp attiecībā uz kvalificētā balsu vairākuma definīciju, kura piemērojama laikā no 2014. gada 1. novembra līdz 2017. gada 31. martam, ir atsauce uz 36. protokolu. Tomēr no šī protokola 3. panta 2. punkta formulējuma izriet, ka visi Padomes locekļi visā šajā laikposmā – tātad līdz 2017. gada 31. martam ieskaitot – varēja lūgt piemērot minētā protokola 3. panta 3. punktā definēto kvalificēto balsu vairākumu.
Nekas ne LES 16. panta 5. punkta, ne 36. protokola 3. panta 2. punkta formulējumā neizslēdz, ka 3. panta 3. punktā definētais kvalificētā balsu vairākuma balsojums var notikt pēc 2017. gada 31. marta, ja šāds lūgums ir iesniegts laikposmā no 2014. gada 1. novembra līdz 2017. gada 31. martam. Šajā ziņā jāuzsver, ka šāda balsojuma datuma noteikšanu lielā mērā nevar kontrolēt katrs Padomes loceklis atsevišķi.
Protams, kā ir norādījusi Komisija, ir svarīgi, lai LES 16. panta 5. punkts un protokols, uz kuru tajā ir atsauce, tiktu piemēroti tā, lai ievērotu vispārējos Savienības tiesību principus, tostarp tiesiskās drošības principu, un lai, šauri interpretējot šī protokola 3. panta 2. punktā noteikto pārejas režīmu, nodrošinātu, ka šī režīma piemērojamība netiek pagarināta ilgāk par laikposmu no 2014. gada 1. novembra līdz 2017. gada 31. martam.
Tomēr, pretēji Komisija apgalvotajam, tvērums, ko Vispārējā tiesa piešķīrusi šīm tiesību normām, atbilst šīm prasībām.
Attiecībā, pirmām kārtām, uz vispārējo tiesiskās drošības principu ir jāatgādina, ka tas paredz prasību, lai tiesību normas būtu skaidras un precīzas un lai to piemērošana personām būtu paredzama (spriedums, 2022. gada 16. februāris, Ungārija/Parlaments un Padome,
C‑156/21
,
EU:C:2022:97
,
223.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra)
Šajā ziņā jākonstatē – kā secinājumu 56. punktā norādījis ģenerāladvokāts –, ka Vispārējās tiesas vērtējums par 36. protokola 3. panta 2. punkta tvērumu izskaidro šo tiesību normu tādā veidā, kas nodrošina piemērojamās balsošanas kārtības paredzamību. Proti, saskaņā ar šo vērtējumu, ja pieteikums saskaņā ar šo 3. panta 2. punktu tika iesniegts laikposmā no 2014. gada 1. novembra līdz 2017. gada 31. martam, visas ieinteresētās personas jau kopš šī pieteikuma iesniegšanas varēja zināt balsošanas kārtību. Savukārt Komisijas atbalstītā interpretācija daļēji atņemtu minētajam 3. panta 2. punktam tā lietderīgo iedarbību, jo pat šajā tiesību normā paredzētajā laikposmā iesniegts pieteikums negarantētu, ka balsojums komitejā tiktu organizēts atbilstoši Nicas līguma noteikumiem. Līdz ar to ieinteresētās personas nevarētu zināt piemērojamo balsošanas kārtību līdz Komitejas vadība būtu noteikusi balsošanas datumu, kas – pretēji tiesiskās drošības principam – pakļaujot šo noteikumu piemērošanu šīs vadības diskrecionārai gribai.
Otrām kārtām, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 54. punktā, Vispārējās tiesas vērtējuma rezultātā LES 16. panta 5. punktā un 36. protokola 3. panta 2. punktā paredzētais pārejas periods no 2014. gada 1. novembra līdz 2017. gada 31. martam netiek pagarināts uz nenoteiktu laiku. Saskaņā ar šo vērtējumu tikai pieteikumi, kas iesniegti vēlākais līdz 2017. gada 31. martam un kas attiecas uz jau iesniegtu, bet vēl neapstiprinātu Savienības akta projektu, var izraisīt šī protokola 3. panta 3. punktā definēto balsošanas kārtību. Iespēja, ka balsošana par šādu akta projektu varētu notikt pēc 2017. gada 31. marta, ir raksturīga pārejas režīmam, kurš paredzēts minētā protokola 3. panta 2. punktā un ir balstīts uz lūguma piemērot šos balsošanas noteikumus iesniegšanas datumu, nevis uz datumu, kurā notiek balsošana. Tādējādi ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa ir veikusi šauru šī pārejas režīma interpretāciju, cieši pieturoties pie 36. protokola, uz kuru ir atsauce LES 16. panta 5. punktā, formulējuma. Līdz ar to Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā būtu pagarinājusi minētās kārtības ilgumu salīdzinājumā ar to, ko pēc būtības Lisabonas līguma autori ir norādījuši šajā protokolā.
Šos apsvērumus, kā ģenerāladvokāts uzsvēris secinājumu 58. un 59. punktā, nevar atspēkot Komisijas arguments par Apvienotās Karalistes izstāšanās no Savienības sekām. Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka ne notikums pēc 36. protokola pieņemšanas un stāšanās spēkā, un pēc balsojuma, kura rezultātā tika pieņemts strīdīgais lēmums, ne šīs izstāšanās praktiskās sekas nav apstākļi, kuriem būtu nozīme šī protokola noteikumu interpretācijā.
No iepriekš minētā izriet, ka ar 36. protokola 3. panta 2. punkta interpretāciju, ko Vispārējā tiesa ir sniegusi pārsūdzētā sprieduma 42., 56. un 57. punktā, nav pārkāpts LES 16. panta 5. punkts.
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka vienīgā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par vienīgā pamata otro daļu
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka ar 36. protokola 3. panta 2. punkta interpretāciju, ko Vispārējā tiesa ir sniegusi pārsūdzētā sprieduma 42., 56. un 57. punktā, tiek apdraudēta LES 16. panta 4. punkta lietderīga iedarbība.
Šajā ziņā Komisija atgādina, ka šajā tiesību normā ietverts vispārīgs noteikums, proti, kvalificētā balsu vairākuma definīcija, kas piemērojama kopš 2014. gada 1. novembra, un tikai šī 16. panta 4. punkta trešajā daļā minētajos gadījumos, atkāpjoties no šī vispārīgā noteikuma, ir jāpiemēro LESD 238. panta 2. punktā paredzētie “citi noteikumi”. Tā norāda, ka 36. protokola pārejas noteikumi ir piemērojami līdz 2017. gada 31. martam. Ja tas būtu citādi, minētajā 16. panta 4. punktā šie pārejas noteikumi būtu skaidri kvalificēti kā “citi noteikumi”.
Turklāt Komisija apgalvo, ka saskaņā ar 36. protokola 3. panta 1. punktu LES 16. panta 4. punkts stājās spēkā 2014. gada 1. novembrī. Vēl tā norāda, ka šī protokola 3. panta 3. punktā noteikts, ka Nicas līgumā noteiktais kvalificētais balsu vairākums piemērojams līdz 2014. gada 31. oktobrim, neskarot LESD 235. panta 1. punkta otro daļu, kurā ir atsauce uz LES 16. panta 4. punktu. Tādējādi, kā norāda Komisija, no minētā protokola 3. panta 1. un 3. punkta formulējuma izriet, ka tad, ja pēc 2014. gada 1. novembra netiek piemērots kvalificēts balsu vairākums – kā tas definēts LES 16. panta 4. punktā – atbilstoši šī paša protokola 3. panta 2. punktam netiks apdraudēta 16. panta 4. punkta lietderīgā iedarbība. Komisija uzskata, ka ar Vispārējās tiesas izvēlēto 3. panta 2. punkta interpretāciju tiek pārkāpts LES 16. panta 4. punkts, ciktāl 36. protokola 3. panta 3. punkta piemērojamība tādējādi tiek paplašināta pat pēc 2017. gada 31. marta.
Komisija apgalvo, ka 36. protokola 3. panta 2. un 3. punkta interpretācija, kas ļauj pēc 2017. gada 31. marta piemērot kvalificētu balsu vairākumu, kas definēts Nicas līgumā, arī apdraud LES 16. panta 4. punkta lietderīgo iedarbību, jo tā esot pretrunā šīs pēdējās minētās tiesību normas mērķiem.
Šajā ziņā Komisija apgalvo, ka LES 16. panta 4. punkta mērķis bija ieviest jaunu kvalificētā balsu vairākuma balsošanas kārtību Padomē, kas prasa iegūt dalībvalstu un Savienības iedzīvotāju balsu vairākumu. Tādējādi tā uzskata, ka Nicas līgumā paredzētā kvalificētā balsu vairākuma sistēma bija daudz sarežģītāka un mazāk demokrātiska, tādējādi, ieviešot kritēriju, kas tieši ņem vērā dalībvalstu iedzīvotājus, LES 16. panta 4. punktā paredzētā jaunā kvalificētā balsu vairākuma definīcija ir palielinājusi Padomes pieņemto lēmumu demokrātisko leģitimitāti. Komisija apgalvo, ka šī jaunā definīcija ir ļāvusi sasniegt Savienības mērķi – balstīt tās darbību uz pārstāvības demokrātiju.
Komisija uzskata, ka LES 16. panta 4. punkta lietderīgās iedarbības ierobežošana izraisa demokrātijas principa ierobežojumu, kas saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir viena no pamatvērtībām, uz kurām balstās Savienība. Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa šim mērķim pretstatījusi vienas dalībvalsts īpašās intereses par to, lai saskaņā ar 2017. gada 30. martā iesniegto pieteikumu pēc 2017. gada 31. marta izmantotu kvalificētā balsu vairākuma sistēmu, kas tai ir labvēlīgāka un kas ir balstīta uz svērtām balsīm, kuras neatspoguļo Savienības pilsoņu demokrātisko pārstāvību.
Turklāt Komisija apgalvo, ka LES 16. panta 5. punkta un 36. protokola 3. panta 2. punkta noteikumu, lasot tos kopsakarā, īpašais mērķis bija nevis praktiski nenoteiktu laika posmu saglabāt noteikumus par kvalificēta balsu vairākuma definīciju, kas bija piemērojami pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā, bet gan līdz 2017. gada 31. martam aizkavēt to noteikumu pilnīgu piemērošanu, kuri attiecas uz šī vairākuma jauno definīciju un ir paredzēti LES 16. panta 4. punktā, lai aizsargātu dalībvalstu intereses, kuru relatīvais īpatsvars balsojumā samazināts ar Lisabonas līguma noteikumiem.
Komisija uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 45. punktā minētie trīs laikposmi atbilst arī šādai šo noteikumu, kas attiecas uz LES 16. panta 4. punktā ietverto jauno kvalificētā balsu vairākuma vispārējo definīciju, atliktas piemērošanas loģikai, jo pirmo laikposmu raksturo pilnīga šo noteikumu nepiemērojamība, otro laikposmu – tā piemērojamība ar iespēju no tiem atkāpties, ja dalībvalsts iepriekš ir iesniegusi pieteikumu, un trešo laikposmu, kas atšķirībā no abiem pirmajiem laikposmiem nav kvalificējams par “pārejas periodu”, – minēto noteikumu automātiska, sistemātiska un bezizņēmumu piemērojamība.
Līdz ar to Komisija uzskata, ka 36. protokola 3. panta 2. punkta interpretācija, ko Vispārējā tiesa sniegusi pārsūdzētā sprieduma 42., 56. un 57. punktā, traucē šos trīs laikposmus, faktiski pēc 2017. gada 31. marta ieviešot trešo pārejas laikposmu uz nenoteiktu laiku. Šī iestāde secina, ka, ņemot vērā LES 16. panta 4. punkta mērķi definēt kvalificētu balsu vairākumu kā vispārīgu noteikumu, jebkāda šīs normas piemērojamības laikā šaura interpretācija, kādu Vispārējā tiesa ir sniegusi pārsūdzētā sprieduma 40. un 41. punktā, ir jāuzskata par tās pilnīgās lietderīgās iedarbības ierobežojumu.
Polijas Republika apstrīd Komisijas argumentāciju.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jānoraida Komisijas argumentācija, saskaņā ar kuru Vispārējās tiesas sniegtā 36. protokola 3. panta 2. punkta interpretācija apdraud LES 16. panta 4. punkta lietderīgo iedarbību, ciktāl šī argumentācija ir balstīta uz pieņēmumu, kurš tika noraidīts, izvērtējot Komisijas vienīgā pamata pirmo daļu, un saskaņā ar kuru šīs interpretācijas rezultātā 36. protokola 3. panta 3. punkta piemērojamība tiek pagarināta pēc 2017. gada 31. marta.
Attiecībā uz Komisijas argumentāciju par demokrātijas principu ir jānorāda, ka patiešām, saskaņā ar LES 10. panta 1. punktā noteikto – Savienības darbības pamatā ir pārstāvības demokrātijas princips, kurā ir konkretizēta LES 2. pantā minētā demokrātijas vērtība (spriedums, 2019. gada 19. decembris, Junqueras Vies,
C‑502/19
,
EU:C:2019:1115
,
63.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 63. un 64. punktā, 36. protokola 3. panta 2. punkta interpretācijas mērķiem Komisijas argumentācijai par LES 16. panta 4. punkta nozīmīgumu Savienības aktu demokrātiskajai leģitimitātei pašai par sevi nav nekādas nozīmes. Šī protokola pieņemšana atspoguļo Lisabonas līguma autoru skaidri izteikto nodomu nodrošināt elastīgu pāreju uz noteikumiem par 16. panta 4. punktā norādīto kvalificētā balsu vairākuma definīciju. Vispārējai tiesai nevar tikt pārmests, ka šī 3. panta 2. punkta tvēruma vērtējumā tā nebūtu ievērojusi reprezentatīvās demokrātijas principu, pat ja ar šo vērtējumu Vispārējā tiesa, interpretēdama pārejas noteikumus šauri un atbilstoši tiesiskās drošības principam, pārliecinājās, lai katram Padomes loceklim būtu tiesības visā laikposmā no 2014. gada 1. novembra līdz 2017. gada 31. martam iesniegt 3. panta 2. punktā minēto pieteikumu.
No iepriekš minētā izriet, ka ar 36. protokola 3. panta 2. punkta interpretāciju, ko Vispārējā tiesa ir sniegusi pārsūdzētā sprieduma 42., 56. un 57. punktā, nav pārkāpts LES 16. panta 4. punkts.
No tā izriet, ka vienīgā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Tā kā abas vienīgā pamata daļas ir noraidītas kā nepamatotas, apelācijas sūdzība ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši šī Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā šajā lietā Polijas Republika ir prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt šīs dalībvalsts tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
Eiropas Komisija sedz savus, kā arī atlīdzina Polijas Republikas tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – poļu.