CELEX: 62019CJ0130
LESD 286. panta 6. punkts
Eiropas Revīzijas palātas locekļa amata uzlikto pienākumu pārkāpums
Tiesību uz pensiju atņemšana
Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā
Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) izmeklēšanas tiesiskums
Revīzijas palātas iekšējā procedūra
Darbība, kas nav saderīga ar Revīzijas palātas locekļa pienākumiem
Komandējuma izdevumi un dienasnauda
Pārstāvības un reprezentācijas izdevumi
Dienesta automašīnas izmantošana
Šofera pakalpojumu izmantošana
Interešu konflikts
Soda samērīgums

Ar prasības pieteikumu Eiropas Revīzijas palāta lūdz Tiesu konstatēt, ka
Karel Pinxten
vairs nepilda savus amata uzliktos pienākumus, un tādējādi piemērot LESD 286. panta 6. punktā paredzēto sodu.
I.

Atbilstošās tiesību normas
A.

Savienības tiesības
1.

LESD
LESD 285. pantā ir noteikts:
“Revīzijas palāta veic [Eiropas] Savienības revīziju.
Tajā ir pa vienam pilsonim no katras dalībvalsts. Tās locekļi, veicot savus pienākumus, ir pilnīgi neatkarīgi Savienības vispārējās interesēs.”
LESD 286. panta 1., 3., 4. un 6. punkts ir izteikti šādā redakcijā:
“1.   Revīzijas palātas locekļus izraugās no personām, kas savā valstī darbojušās vai darbojas neatkarīgās revīzijas iestādēs vai ir īpaši kvalificētas šim amatam. Viņu neatkarībai ir jābūt neapšaubāmai.
[..]
3.   Pildot pienākumus, Revīzijas palātas locekļi nelūdz un nepieņem nevienas valdības vai citas struktūras norādījumus. Viņi atturas no jebkuras rīcības, kas nav saderīga ar viņu pienākumiem.
4.   Revīzijas palātas locekļi amata pilnvaru laikā nedrīkst uzņemties nekādu citu algotu vai nealgotu darbu. Stājoties amatā, viņi svinīgi solās, ka gan pilnvaru laikā, gan vēlāk viņi ievēros amata uzliktos pienākumus, jo īpaši pienākumu izturēties godīgi un apdomīgi attiecībā uz dažu amatu un priekšrocību pieņemšanu pēc tam, kad viņu pilnvaras ir beigušās.
[..]
6.   Revīzijas palātas locekli var atbrīvot no amata vai atņemt viņam tiesības uz pensiju vai citām priekšrocībām tikai tad, ja Tiesa pēc Revīzijas palātas lūguma konstatē, ka viņš vairs neatbilst vajadzīgajiem nosacījumiem vai nepilda amata pienākumus.”
LESD 287. panta 2. punktā ir noteikts:
“Revīzijas palāta pārbauda, vai visi ieņēmumi ir saņemti un visi izdevumi veikti likumīgi un pareizi, un vai finanšu vadība ir bijusi pareiza. Veicot šādas pārbaudes, tā jo īpaši ziņo par katru pārkāpumu.
[..]”
2.

Civildienesta noteikumi
Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu, kas grozīti ar Padomes Regulu (EK, Euratom) Nr. 723/2004 (2004. gada 22. marts) (
OV 2004, L 124, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”), 11. panta otrajā daļā ir paredzēts:
“Ierēdnis bez iecēlējinstitūcijas atļaujas no valdības vai jebkura cita avota ārpus iestādes, kurā viņš strādā, nepieņem nekādus apbalvojumus, goda zīmes, labvēlību, dāvanas vai jebkāda veida samaksu, izņemot par pakalpojumiem, kas sniegti līdz pieņemšanai darbā, militārā vai kādā citā valsts dienesta laikā vai arī saistībā ar šādu dienestu.”
Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta 2. punkta pirmajā daļā ir precizēts:
““Apgādājams bērns” ir laulībā dzimis, ārlaulības vai adoptēts ierēdņa vai viņa laulātā bērns, kuru ierēdnis faktiski uztur.”
Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pantā ir paredzēts:
“Ja pret ierēdni ierosina krimināllietu par tiem pašiem nodarījumiem, galīgo lēmumu pieņem tikai pēc tam, kad tiesa, kas izskata lietu, ir pieņēmusi galīgo spriedumu.”
3.

Regula Nr. 2290/77
Padomes Regulas (EEK, Euratom, EOTK) Nr. 2290/77 (1977. gada 18. oktobris) par Revīzijas palātas locekļu atalgojumu (
OV 1977, L 268, 1. lpp.
), kas grozīta ar Padomes 2004. gada 30. aprīļa Regulu (EK, Euratom) Nr. 1293/2004 (
OV 2004, L 243, 26. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2290/77”), 7. pantā bija noteikts:
“Revīzijas palātas loceklim, kam, pildot savus pienākumus, no palātas pagaidu atrašanās vietas ir jādodas komandējumā, ir tiesības uz:
a)
ceļa izdevumu atlīdzinājumu;
b)
viesnīcas izdevumu atlīdzinājumu (atlīdzina vienīgi maksu par istabu, pakalpojumiem un nodokļu izdevumus);
c)
uz komandējuma naudu, kas par katru pilnu prombūtnes dienu ir 105 % no tās komandējuma naudas, kas [Civildienesta noteikumos] paredzēta attiecībā uz komandējumiem.”
4.

Direktīva 2008/118/EK
Padomes Direktīvas 2008/118/EK (2008. gada 16. decembris) par akcīzes nodokļa piemērošanas vispārēju režīmu, ar ko atceļ Direktīvu 92/12/EEK (
OV 2009, L 9, 12. lpp.
), 12. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“1.   Akcīzes preces atbrīvo no akcīzes nodokļa, ja tās paredzētas, lai tās izmantotu:
a)
saistībā ar diplomātiskām vai konsulārām attiecībām;
b)
starptautiskās organizācijas, ko par tādām atzinušas uzņēmējas dalībvalsts iestādes un šo organizāciju biedri, ievērojot ierobežojumus un nosacījumus, kādi noteikti attiecīgo organizāciju starptautiskajās dibināšanas konvencijās vai mītnes nolīgumos;
[..]
2.   Atbrīvojumus no nodokļa piemēro saskaņā ar uzņēmējas dalībvalsts paredzētajiem nosacījumiem un ierobežojumiem. Dalībvalstis var piešķirt atbrīvojumu, paredzot akcīzes nodokļa atmaksāšanu.”
5.

Regula (EK, Euratom) Nr. 883/2013
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) Nr. 883/2013 (2013. gada 11. septembris) par izmeklēšanu, ko veic Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (
OLAF
), un ar ko atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1073/1999 un Padomes Regulu (Euratom) Nr. 1074/1999 (
OV 2013, L 248, 1. lpp.
), 1. panta 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“Lai pastiprināti apkarotu krāpšanu, korupciju un jebkādas citas nelikumīgas darbības, kas ietekmē Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas [..] finanšu intereses, Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai [
OLAF
] īsteno izmeklēšanas pilnvaras, kas piešķirtas [Eiropas] Komisijai
[..].”
Regulas Nr. 883/2013 4. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Regulas 1. pantā minētajās jomās [
OLAF
] veic administratīvu izmeklēšanu iestādēs, struktūrās, birojos un aģentūrās [..]
Minēto iekšējo izmeklēšanu veic saskaņā ar nosacījumiem, kas izklāstīti šajā regulā un lēmumos, kurus pieņem katra attiecīgā iestāde, struktūra, birojs vai aģentūra.
2.   Ar noteikumu, ka tiek ievēroti 1. punktā minētie noteikumi:
a)
[
OLAF
] ir tiesības tūlīt un bez brīdinājuma piekļūt jebkurai iestāžu, struktūru, biroju un aģentūru būtiskai informācijai, tostarp informācijai datubāzēs, un telpām. [..] [
OLAF
] var saņemt jebkura dokumenta kopijas vai izrakstus, vai arī jebkura informācijas nesēja saturu, kas ir iestāžu, struktūru, biroju un aģentūru rīcībā [..].
[..]”
Šīs regulas 5. panta 1.–3. punktā ir noteikts:
“1.   Ģenerāldirektors var sākt izmeklēšanu, ja pastāv pietiekami nopietnas aizdomas, kuru pamatā var būt arī trešās personas sniegta informācija vai anonīma informācija, ka ir notikusi krāpšana, korupcija vai jebkāda cita nelikumīga darbība, kas ietekmē Savienības finanšu intereses. [..]
2.   [..]
Lēmumu sākt iekšēju izmeklēšanu pieņem ģenerāldirektors pēc savas iniciatīvas vai pēc pieprasījuma, kas saņemts no iestādes, struktūras, biroja vai aģentūras, kurā jāveic izmeklēšana, vai no kādas dalībvalsts.
3.   Kamēr ģenerāldirektors apsver iespēju sākt vai nesākt iekšēju izmeklēšanu, ja ir saņemts 2. punktā minētais pieprasījums, un/vai kamēr [
OLAF
] veic iekšēju izmeklēšanu, attiecīgās iestādes, struktūras, biroji vai aģentūras nesāk vienlaikus izmeklēt tos pašus faktus, ja vien tās ar [
OLAF
] nav vienojušās citādi.”
Minētās regulas 7. panta 2. punktā ir noteikts:
“[
OLAF
] darbinieki veic savus uzdevumus, uzrādot rakstisku pilnvaru, kurā norādīti darbinieku identitātes dati un statuss. Šādu pilnvaru izsniedz ģenerāldirektors, norādot izmeklēšanas priekšmetu un mērķi, izmeklēšanas veikšanas juridiskos pamatus un no minētajiem pamatiem izrietošās izmeklēšanas pilnvaras.”
Tās pašas regulas 9. panta 4. punktā ir precizēts:
“Neskarot 4. panta 6. punktu un 7. panta 6. punktu, pēc izmeklēšanas pabeigšanas un pirms tiek sagatavoti secinājumi, kuros minēts attiecīgās personas vārds, minētajai personai dod iespēju komentēt faktus, kas uz viņu attiecas.
[..]”
Regulas Nr. 883/2013 11. panta 4. punkts ir formulēts šādi:
“Pēc iekšējas izmeklēšanas sagatavotus ziņojumus un ieteikumus, kā arī citus atbilstīgus saistītus dokumentus nosūta attiecīgajai iestādei, struktūrai, birojam vai aģentūrai. Minētā iestāde, struktūra, birojs vai aģentūra veic šādu darbību, jo īpaši disciplinārus vai tiesiskus pasākumus, kas izriet no iekšējās izmeklēšanas rezultātiem, un par to ziņo [
OLAF
], ievērojot ziņojumam pievienotajos ieteikumos noteikto termiņu un turklāt pēc [
OLAF
] pieprasījuma.”
6.

Revīzijas palātas pieņemtie iekšējie noteikumi
a)

Reglaments
Revīzijas palātas Reglamenta (turpmāk tekstā – “Reglaments”) 4. pantā ir paredzēts:
“1.   Ja [Revīzijas] palāta ar tās locekļu vairākumu uzskata, ka tās rīcībā nonākusī informācija pamatoti liecina par to, ka kāds loceklis vairs neatbilst vajadzīgajiem nosacījumiem vai nepilda uzticētos pienākumus ([LESD] 286. panta 6. punkts), tad tā uztic priekšsēdētājam [..] sagatavot provizorisku ziņojumu.
2.   Provizorisko ziņojumu kopā ar apliecinošiem dokumentiem izsūta visiem locekļiem, tostarp attiecīgajam loceklim, kurš iesniedz rakstisku atbildi pieņemamā termiņā, ko nosaka priekšsēdētājs vai – gadījumos, kad priekšsēdētājs ir attiecīgais loceklis, – loceklis, kam ir nākamā augstākā vecākuma pakāpe.
3.   [Revīzijas] palāta lūdz attiecīgo locekli sniegt paskaidrojumus arī mutiski.
4.   Lēmumu par lietas nodošanu Tiesai, lai attiecīgo locekli atlaistu no amata un/vai lai viņam atņemtu pensijas tiesības vai citus pabalstus, pieņem aizklātā balsošanā ar četru piektdaļu [Revīzijas] palātas locekļu balsu vairākumu. Attiecīgais loceklis balsošanā nepiedalās.”
Reglamenta 23. pants ir formulēts šādi:
“Visas [Revīzijas] palātas sēdes protokolē.”
Reglamenta 25. panta 3. punktā ir noteikts:
“Neskarot 4. panta 4. punktu un 7. panta 2. punktu, pārējos lēmumus [Revīzijas] palāta pieņem ar sēdē klātesošo locekļu balsu vairākumu. Tomēr [Revīzijas] palāta pēc kāda locekļa priekšlikuma var ar sēdē klātesošo locekļu balsu vairākumu paziņot, ka par kādu konkrētu [Revīzijas] palātā izskatāmu jautājumu lēmumu pieņem ar [Revīzijas] palātas locekļu balsu vairākumu.”
b)

Lēmums Nr. 1‑2003
Revīzijas palātas 2003. gada 16. janvāra Lēmuma Nr. 1‑2003 par Revīzijas palātas locekļu komandējumu izdevumiem, kas bija piemērojams šajā prasībā paredzēto faktu rašanās laikā (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 1‑2003”), 1. pantā bija precizēts:
“Juridiskās saistības (t.i., komandējuma rīkojumi) par komandējuma izdevumiem ir jāpieprasa cik vien iespējams ātrāk. Kredītrīkotājs locekļu komandējumu izdevumu segšanai ir [Revīzijas] palātas priekšsēdētājs. [..]” [Neoficiāls tulkojums]
Šī lēmuma 3. pants bija formulēts šādi:
“Savu komandējumu laikā locekļi var pārvietoties, izmantojot dienesta automašīnu, lidmašīnu, dzelzceļu vai kuģi.”
Minētā lēmuma 5. pantā bija noteikts:
“Komandējumu izdevumu atmaksu pieprasa iespējami drīz pēc locekļa atgriešanās. Viesnīcas izdevumi (izņemot maltītes) ir atlīdzināmi.”
Šī paša lēmuma 6. pants bija formulēts šādi:
“Par komandējumiem, kas vienā un tajā pašā dienā ilgst mazāk nekā 12 stundas, maksā pusi no pienākošās dienasnaudas. Visos citos gadījumos dienasnauda tiek izmaksāta pilnībā.”
c)

Lēmums Nr. 7‑2004
Revīzijas palātas 2004. gada 22. aprīļa Lēmuma Nr. 7‑2004 par tās locekļu pārstāvības un reprezentācijas izdevumiem, kas bija piemērojams šajā prasībā paredzēto faktu rašanās laikā (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 7‑2004”), 2. pantā bija noteikts:
“Katra finanšu gada sākumā un pēc apspriešanās ar locekļiem kredīti tiek sadalīti divās daļās:
[..]
–
Otrā daļa, tā sauktā B daļa, ir rezervēta vispārējiem pārstāvības un reprezentācijas izdevumiem, kas locekļiem rodas iestādes locekļa statusā. Šie izdevumi tiek atmaksāti katra ceturkšņa beigās, pamatojoties uz attiecīgajām deklarācijām, kurām pievieno rēķinus vai citus apliecinošus rakstveida dokumentus, kurus uzskata par līdzvērtīgiem un kuros ir norādīts ielūguma datums, ielūgto personu skaits un galvenās ielūgtās personas statuss. [..]” [Neoficiāls tulkojums]
Šā lēmuma 6. pantā bija paredzēts:
“Par pieņemšanu, kas rīkota mājās, [Revīzijas] palāta atlīdzina radušos izdevumus atbilstoši iesniegtajiem apliecinošajiem dokumentiem.”
Minētajam lēmumam bija pievienots 2004. gada 22. aprīļa paziņojums Revīzijas palātas locekļiem, kurā bija ietverti “ieteikumi saistībā ar pārstāvības un reprezentācijas izdevumiem” (turpmāk tekstā – “2004. gada 22. aprīļa paziņojums”). Saskaņā ar šo paziņojumu:
“[..]
Pārstāvības izdevumi galvenokārt ir paredzēti, lai veicinātu [Revīzijas] palātas ārējās attiecības.
Locekļi pārstāv [Revīzijas] palātu, tostarp [Revīzijas] palātas interesēs uzturot profesionālās attiecības ar personām, kas strādā [..] Savienībā, dalībvalstīs vai citās valstīs.
[..]
Izdevumiem, kas attiecas uz katru pasākumu, ir jābūt atbilstošiem tā nozīmīgumam un dalībnieku statusam.
Locekļiem pārstāvot [Revīzijas] palātu, pasākumos var piedalīties arī viņu laulātais/partneris. Arī viesi var būt ar pavadoni.
Draugiem vai personiski pazīstamiem cilvēkiem ir jāizsūta privāti ielūgumi.
[..]
Vadlīnijas šajā jautājumā ir izklāstītas 1. pielikumā.
Izdevumi ir jādeklarē skaidri un kodolīgi, izmantojot 2. pielikumu.” [Neoficiāls tulkojums]
Minētā paziņojuma 1. pielikumā bija precizēts, ka “pārstāvība/reprezentācija ārpus [Revīzijas] palātas parasti ir jāveic saistībā ar personām, kuras ieņem vadošus amatus [..] Savienībā, dalībvalstīs vai citās valstīs”, un ka izdevumi, kas ir saistīti ar pārstāvības/reprezentācijas izdevumiem locekļa privātajā dzīvesvietā, “nedrīkst pārsniegt šim nolūkam nepieciešamo, ieskaitot ziedu kompozīcijas”.
Šajā pielikumā arī bija noteikts, ka tad, “ja ielūgto personu sarakstā papildus personām, kas nav saistītas ar iestādi, ir iekļauti [Revīzijas] palātas darbinieki, ir jāsaglabā taisnīgs līdzsvars starp abām kategorijām” un ka “personiskajiem draugiem un ģimenes locekļiem (izņemot laulātos/partnerus) ir jāizsūta privāti ielūgumi, kuru izmaksas sedz loceklis”.
d)

Lēmums Nr. 33‑2004
Revīzijas palātas 2004. gada 15. jūnija Lēmuma Nr. 33‑2004 par Eiropas Revīzijas palātas autoparka pārvaldību un izmantošanu, kas bija piemērojams šajā prasībā paredzēto faktu rašanās laikā un līdz brīdim, kad stājās spēkā Revīzijas palātas 2009. gada 20. aprīļa Lēmums Nr. 19‑2009 par Eiropas Revīzijas palātas autoparka pārvaldību un izmantošanu (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 33‑2004”), 1. pantā bija noteikts:
“Dienesta automašīnas tiek nodotas locekļu un [Revīzijas] palātas ģenerālsekretāra pastāvīgai lietošanai, braucieniem saistībā ar pienākumu izpildi.” [Neoficiāls tulkojums]
Šī lēmuma 4. pants bija izteikts šādā redakcijā:
“[Revīzijas] palāta papildus nomas maksai sedz arī izdevumus, kas radušies, locekļiem un ģenerālsekretāram izmantojot transportlīdzekli, pildot savus pienākumus.
Par braucieniem saistībā ar pienākumu izpildi uzskata:
–
braucienus, pamatojoties uz komandējuma rīkojumu,
–
citus braucienus saistībā ar pienākumu izpildi, kas iepriekš noteikta 15000 km/gadā.”
Minētā lēmuma 5. pants bija formulēts šādi:
“Ja locekļi vai ģenerālsekretārs izmanto dienesta automašīnu, lai pārvietotos tādu iemeslu dēļ, kas nav norādīti 4. pantā, tiem ir jāsedz attiecīgie izdevumi (ceļa nodevas, degvielas izmaksas un iespējamās papildu nomas izmaksas, ja kopā tiek pārsniegti pamatlīgumā noteiktie 45000 km/gadā).”
Šā paša lēmuma 6. pantā bija paredzēts:
“Šoferi saņem atlīdzību par komandējuma izdevumiem [..], ja viņi ved locekļus vai ģenerālsekretāru braucienos saistībā ar pienākumu izpildi.”
Lēmumam Nr. 33‑2004 bija pievienots dokuments “Komentāri par Lēmumu Nr. 33‑2004 par Revīzijas palātas autoparka pārvaldību un izmantošanu” (turpmāk tekstā – “Komentāri par Lēmumu Nr. 33‑2004”).
Saskaņā ar Komentāriem par Lēmumu Nr. 33‑2004 attiecībā uz šī lēmuma 4. pantu:
“Par “citiem braucieniem saistībā ar pienākumu izpildi” tiek uzskatīts:
–
maršruts no mājām (
dienesta vietā
) uz darba vietu un atpakaļ,
–
maršruts no dienesta vietas uz dzīvesvietu un lidostu, un atpakaļ,
–
protokolārās saistības noteiktās robežās, uz kurām neattiecas komandējuma rīkojums,
–
nepārvaramas varas gadījumi (slimība, medicīniskās apskates, nespēja vadīt transportlīdzekli utt.).”
e)

2004. gada ētikas kodekss
Revīzijas palātas locekļu ētikas kodeksa, kuru šī iestāde pieņēma 2004. gada 16. decembrī (turpmāk tekstā – “2004. gada ētikas kodekss”), 4. pantā bija noteikts:
“1.   [Revīzijas] palātas locekļi sevi pilnībā velta savu pilnvaru izpildei. Viņi nevar ieņemt politiskus amatus. Viņi atturas no jebkādas ārējas profesionālās darbības un no jebkādas citas ārējas darbības, kas nav saderīga ar viņu pienākumu būt pieejamiem, pildot savus amata pienākumus.
[..]
3.   Locekļi ziņo par savām ārējām darbībām [..].”
f)

Lēmums Nr. 19‑2009
Lēmuma Nr. 19‑2009 1. un 4.–6. panta formulējumā tika pārņemts Lēmuma Nr. 33‑2004 atbilstošo pantu formulējums.
Lēmuma Nr. 19‑2009 7. pantā bija noteikts:
“Šis lēmums atceļ un aizstāj Lēmumu Nr. 33‑2004. Tas stājas spēkā tajā pašā dienā, kad stājās spēkā jaunais starpiestāžu pamatlīgums, kurā ir regulētas nomas automašīnas.” [Neoficiāls tulkojums]
Lēmumam Nr. 19‑2009 bija pievienots dokuments “Komentāri par Lēmumu Nr. 19‑2009 par Revīzijas palātas autoparka pārvaldību un izmantošanu” (turpmāk tekstā – “Komentāri par Lēmumu Nr. 19‑2009”).
Komentāru par Lēmumu Nr. 19‑2009 attiecībā uz šī lēmuma 4. pantu formulējumā ir pārņemts Komentāru par Lēmuma Nr. 33‑2004 4. pantu formulējums, kas ir ietverts komentāros par šo pēdējo minēto lēmumu.
g)

Lēmums Nr. 66‑2011
Revīzijas palātas 2011. gada 26. oktobra Lēmuma Nr. 66‑2011, ar ko nosaka Eiropas Revīzijas palātas ētikas vadlīnijas, 1. pantā ir noteikts:
“[Lēmumam] pievienotās ētikas vadlīnijas ir attiecināmas uz Revīzijas palātu [..].” [Neoficiāls tulkojums]
Minētajam lēmumam pievienotajās ētikas vadlīnijās (turpmāk tekstā – “ētikas vadlīnijas”) ir paredzēts:
“[..]
2.2. [Revīzijas] palātas resursi jāpārvalda likumīgi, pareizi un finansiāli racionālā veidā. Finanšu pārvaldībā [Revīzijas] palātas rīcībai jābūt kā paraugam: tās resursi ir jāpārvalda pilnīgā saskaņā ar Finanšu regulu un jebkuriem citiem spēkā esošiem tiesību aktiem, un mērķi jāsasniedz ekonomiskā, efektīvā un produktīvā veidā.
[..]
3.3. Ir jāizvairās no jebkāda reāla vai šķietama interešu konflikta. Tas attiecas uz gadījumiem, kas saistīti, piemēram, ar dalību politiskās organizācijās, politisku amatu ieņemšanu, dalību valdēs vai finansiālām interesēm revidējamajās vienībās. Ir īpaši uzmanīgi jāizvērtē šādas situācijas un tas, kā trešās personas varētu tās vērtēt.
3.4. Ar revidēto vienību nav jāuztur nekādas attiecības, kas varētu apdraudēt neatkarību. To it īpaši varētu ietekmēt ģimenes un/vai personiskās attiecības ar revidētās vienības darbiniekiem, kā arī attiecības, kas varētu ietekmēt mūsu darba rezultātus. Pirms revīzijas uzdevuma uzsākšanas ir jāizvērtē šo attiecību potenciālā ietekme un jāinformē vadītājs; [Revīzijas] palāta šim nolūkam ir noteikusi ikgadēju apstiprināšanas procedūru.
[..]
3.7. Ārējā darbība var tikt veikta vienīgi saskaņā ar Civildienesta noteikumiem un nekādā gadījumā nedrīkst neievērot lojalitātes pienākumu pret [Revīzijas] palātu. Jāatturas no jebkādas darbības, kas varētu apdraudēt [Revīzijas] palātas reputāciju, apšaubīt objektivitāti vai traucēt darbu.
[..]”
h)

2012. gada ētikas kodekss
Revīzijas palātas locekļu ētikas kodeksa, ko šī iestāde pieņēma 2012. gada 8. februārī (turpmāk tekstā – “2012. gada ētikas kodekss”), 2. panta 1., 2. un 4. punkts bija formulēts šādi:
“1.   Locekļi izvairās no jebkādas situācijas, kas var izraisīt interešu konfliktu. Tie nedrīkst darboties jautājumos, kuros viņiem ir personīgas intereses, it īpaši ģimenes vai finansiālās intereses, kas var apdraudēt viņu objektivitāti. [..]
2.   [Revīzijas] palātas locekļi paziņo visas finanšu intereses un aktīvus, kas var radīt interešu konfliktu to uzdevumu izpildē, neatkarīgi no tā, vai tās izpaužas individualizētas finanšu dalības veidā uzņēmuma kapitālā, it īpaši akcijās, vai jebkādā citā dalības veidā, piemēram, vērtspapīros, kas konvertējami akcijās, vai ieguldījumu sertifikātos. [..] Ir jādeklarē viss nekustamais īpašums, kas pieder tieši vai ar nekustamā īpašuma sabiedrības starpniecību, izņemot dzīvesvietu, kuru paredzēts izmantot vienīgi īpašniekam vai viņa ģimenei.
[..]
4.   Stājoties amatā, locekļi iesniedz [Revīzijas] palātas priekšsēdētājam iepriekšējos punktos paredzēto deklarāciju, izmantojot pielikumā iekļauto veidlapu. [..] Deklarācija ir jāpārskata būtisku grozījumu gadījumā. Tādā gadījumā ir jāiesniedz jauna deklarācija. [..]”
2012. gada ētikas kodeksa 4. pantā bija noteikts:
“1.   [Revīzijas] palātas locekļi strādā savu pilnvaru izpildei. Viņi nevar ieņemt nekādus politiskus amatus.
2.   Locekļi atturas no jebkādas ārējas profesionālās darbības un no jebkādas citas ārējas darbības, kas nav saderīga ar viņu pienākumu izpildi.
[..]
6.   Locekļi savas ārējās darbības, izņemot 4. punktā minētās darbības, norāda 2. pantā minētajā interešu deklarācijā.”
i)

Reglamenta piemērošanas kārtība
K. Pinxten
kā Revīzijas palātas locekļa divu pilnvaru laikā Reglamenta piemērošanas kārtība tika secīgi noteikta Revīzijas palātas 2004. gada 8. decembra Lēmumā Nr. 92‑2004, Revīzijas palātas 2010. gada 11. marta Lēmumā Nr. 26‑2010 un Revīzijas palātas 2016. gada 2. jūnija Lēmumā Nr. 38‑2016 (turpmāk tekstā – “Reglamenta piemērošanas kārtība”). Katrs no šiem lēmumiem tika grozīts un pēc tam atcelts.
Šai tiesvedībai nozīmīgie noteikumi šajā laikposmā nav tikuši būtiski grozīti.
Reglamenta piemērošanas kārtības 5. pants bija formulēts šādi:
“1.   Locekļi atturas no jebkādas ārējas profesionālās darbības un no jebkādas citas ārējas darbības, kas nav saderīga ar neatkarības un pieejamības principu, pildot viņiem LESD 286. panta 3. un 4. punktā noteiktos pienākumus [..].
2.   Šajā nolūkā jebkuru faktisku vai plānotu ārēju darbību novērtē, ņemot vērā katru no šādiem vispārējiem kritērijiem:
a)
tā neapdraud [Revīzijas] palātas tēlu attiecībā uz tās objektivitāti;
b)
interešu konflikta neesamība;
c)
neaizņem pārāk daudz laika;
d)
nav finansiālas peļņas.”
Reglamenta piemērošanas kārtības 6. panta 1. un 2. punktā bija paredzēts:
“1.   Ne vēlāk kā 30 darba dienu laikā, skaitot no amata pienākumu pildīšanas uzsākšanas, katrs loceklis paziņo [Revīzijas] palātas priekšsēdētājam par savu ārējo darbību, to cik vien iespējams precīzi aprakstot attiecībā uz katru no četriem iepriekš 5. panta 2. punktā minētajiem kritērijiem.
2.   Par jebkuru jaunu ārējo darbību, kas atšķiras no iepriekš 1. punktā norādītās [..], nekavējoties jāiesniedz paziņojums [Revīzijas] palātas priekšsēdētājam [..].”
Reglamenta piemērošanas kārtības 8. panta pirmajā daļā bija noteikts:
“Sēdes, kas notiek saskaņā ar Reglamenta 4. pantā paredzēto procedūru, ir slēgtas sēdes šīs Reglamenta īstenošanas kārtības 49. panta izpratnē.”
Reglamenta īstenošanas kārtības 39. panta 1. punktā bija precizēts:
“Kā atbildīgais par [Revīzijas] palātas sekretariātu, ģenerālsekretārs tostarp sagatavo [Revīzijas] palātas sēžu protokolu projektus [..]. Viņš palīdz priekšsēdētājam sagatavot [Revīzijas] palātas sēdes, nodrošināt procedūras ievērošanu un kolēģijas lēmumu pienācīgu izpildi.”
Reglamenta īstenošanas kārtības 49. panta 3. punktā bija noteikts:
“Ja vien [Revīzijas] palātas vai palātas iepriekšējā sēdē nav pieņemts pretējs lēmums, slēgtās sēdes notiek, nepiedaloties tulkiem vai [Revīzijas] palātas darbiniekiem.”
Reglamenta īstenošanas kārtības 50. panta 1. punkts bija formulēts šādi:
“[Revīzijas] palātas sēžu protokolu projektus sagatavo ģenerālsekretārs vai cita šim uzdevumam izraudzīta persona. Tos pēc iespējas drīz nodod locekļiem un tos apstiprina [Revīzijas] palāta nākamajā sēdē.”
B.

Luksemburgas tiesības
Ministrijas 2010. gada 18. marta noteikumu par Beļģijas 2009. gada 22. decembra Likuma par akcīzes nodokļa vispārējo režīmu, ar ko transponēta Direktīva 2008/118 un ar ko atceļ Direktīvu 92/12/EEK šajā jomā (turpmāk tekstā – “ministrijas 2010. gada 18. marta noteikumi”), publicēšanu 1. pantā ir noteikts:
“Beļģijas 2009. gada 22. decembra Likums par akcīzes nodokļa vispārējo režīmu tiek publicēts
Mémorial
, lai to izpildītu Luksemburgas Lielhercogistē.”
Beļģijas 2009. gada 22. decembra Likuma par akcīzes nodokļa vispārējo režīmu, kas Luksemburgā ir piemērojams saskaņā ar ministrijas 2010. gada 18. marta noteikumu 1. pantu, 13. pants ir formulēts šādi:
“Ievērojot procedūru, kas raksturīga tiem piešķirtajam atbrīvojumam no akcīzes nodokļa, diplomāti, konsulārie ierēdņi, bruņotie spēki un organizācijas, kas minētas 1977. gada 18. jūlija Vispārējā likuma par muitas un akcīzes nodokļiem 20. panta [7.–12. punktā], ir tiesīgas saņemt no citām dalībvalstīm akcīzes preces, kas tiek apliktas ar akcīzes nodokli atliktās nodokļa maksāšanas režīmā [..].”
Beļģijas 1977. gada 18. jūlija Vispārējā likuma par muitas un akcīzes nodokļiem 20. panta 7. punktā ir paredzēts:
“Atbrīvojums no akcīzes nodokļa tiek piešķirts ar nosacījumiem un iespējamiem ierobežojumiem, tostarp ievērojot saprātīgus apjomus, kas ir jānosaka karalim, ja vien starptautiskā konvencijā vai mītnes nolīgumā nav noteikts citādi:
[..]
7°
saprātīgam preču daudzumam, kas paredzēts personīgajām vajadzībām diplomātiskajiem pārstāvjiem un karjeras konsulārajiem ierēdņiem, diplomātisko pārstāvniecību un konsulāro darbinieku administratīvā un tehniskā personāla locekļiem valstī – tostarp, ja tās izmanto viņu ģimenes locekļi, kuri ietilpst viņu mājsaimniecībā –, ar nosacījumu, ka attiecīgās personas nav Beļģijas pilsoņi vai pastāvīgie iedzīvotāji un ka viņi šajā valstī neveic nekādu profesionālu vai komerciālu darbību savam personiskajam labumam.”
Luksemburgas 2013. gada 7. februāra Noteikumu par pabalstiem un atbrīvojumiem no pievienotās vērtības nodokļa diplomātiskajām pārstāvniecībām un konsulārajiem dienestiem, kā arī diplomātiskajiem pārstāvjiem, konsulārajiem ierēdņiem un kancelejas darbiniekiem (turpmāk tekstā – “Luksemburgas 2013. gada 7. februāra noteikumi”), 1. panta c) un f) punkts ir formulēts šādi:
“Šajos noteikumos piemēro šādas definīcijas:
[..]
c)
diplomātiskie pārstāvji: diplomātisko pārstāvniecību vadītāji, ministri padomdevēji, padomdevēji, sekretāri un diplomātisko pārstāvniecību atašeji, ja vien ieinteresētās personas nav Luksemburgas Lielhercogistes pilsoņi vai pastāvīgie iedzīvotāji un tajā neveic nekādas privātas darbības peļņas gūšanas nolūkā;
[..]
f)
diplomātisko pārstāvju, konsulāro ierēdņu un kancelejas darbinieku personīgās vajadzības: tieša, faktiska un ekskluzīva izmantošana valsts teritorijā šo darbinieku un ierēdņu, kā arī viņu ģimenes locekļu, kuri ietilpst viņu mājsaimniecībā, personiskajām un privātajām vajadzībām, ja vien pēdējie minētie nav Luksemburgas Lielhercogistes pilsoņi vai pastāvīgie iedzīvotāji un tajā neveic nekādas privātas darbības peļņas gūšanas nolūkā.”
Šo Luksemburgas noteikumu 4. panta 1. punktā ir precizēts:
“No pievienotās vērtības nodokļa ir atbrīvota preču piegāde un pakalpojumu sniegšana vismaz 240 EUR apmērā bez nodokļa, tostarp preces un pakalpojumi, kas atrodas citā dalībvalstī un kas tiek veikti tādu diplomātisko pārstāvju, konsulāro ierēdņu un kancelejas darbinieku interesēs, kuru uzņemošā valsts ir Luksemburgas Lielhercogiste [..].”
II.

Tiesvedības rašanās fakti
K. Pinxten
bija Revīzijas palātas loceklis no 2006. gada 1. marta līdz 2018. gada 30. aprīlim, kad beidzās viņa divu pilnvaru termiņš.
Šo pilnvaru laikā viņš tika norīkots pildīt savus pienākumus šīs iestādes III apakšpalātā, kas ir atbildīga par Savienības izdevumu revīziju ārējo darbību, paplašināšanās un humānās palīdzības jomā. No 2011. gada 4. aprīļa līdz viņa pēdējā pilnvaru termiņa beigām
K. Pinxten
ieņēma III apakšpalātas vecākā locekļa amatu.
Pēc Revīzijas palātas locekļu ārējo darbību novērtēšanas komitejas labvēlīga atzinuma saņemšanas
K. Pinxten
ar 2015. gada 30. aprīļa lēmumu tika atļauts veikt
Stichting Behoud Natuur en Leefmilieu Vlaanderen
(Flandrijas fonds dabas un vides saglabāšanai, Beļģija) (turpmāk tekstā – “
SBNL‑V
”) priekšsēdētāja pienākumus.
Savu pilnvaru termiņa laikā
K. Pinxten
bija dienesta automašīna un degvielas karte, pamatojoties uz kuru Revīzijas palātai varēja tikt izrakstīti rēķini par degvielu, kas izmantota šai automašīnai. Pēc viņa lūguma viņam tika piešķirtas arī divas papildu degvielas kartes.
Laikposmā no 2006. gada līdz 2014. gada martam Revīzijas palāta nodrošināja
K. Pinxten
šoferi. No 2014. gada aprīļa
K. Pinxten
varēja lūgt izmantot kāda no “šoferu grupā”, par ko ir atbildīgs Revīzijas palātas finanšu direktors, ietilpstošo šoferu pakalpojumus.
Turklāt pilnvaru termiņa laikā
K. Pinxten
tika atlīdzināti pārstāvības un reprezentācijas izdevumi un dažādi izdevumi, kas saistīti ar komandējumiem, kurus pēc viņa lūguma apstiprināja Revīzijas palātas priekšsēdētājs, kā arī izmaksāta dienasnauda par šiem komandējumiem.
III.

Uzsāktās izmeklēšanas un procedūras
A.

Revīzijas palātas veiktie pagaidu pasākumi
Revīzijas palāta norāda, ka 2016. gadā tā saņēma informāciju par vairākiem nopietniem pārkāpumiem, kuros vainots
K. Pinxten
. 2016. gada 18. jūlijā šīs iestādes ģenerālsekretārs mutiski informēja
K. Pinxten
par viņam izvirzīto apsūdzību.
2016. gada vasarā Revīzijas palātas dienesti analizēja
K. Pinxten
un šīs iestādes šoferu komandējumus, par kuriem viņš bija izdevis komandējumu rīkojumus, lai konstatētu iespējamos pārkāpumus. Vēlāk starp šiem dienestiem un
K. Pinxten
notika vairākkārtēja informācijas apmaiņa par apgalvotajiem pārkāpumiem saistībā ar konkrētiem viņa vai viņa šoferu komandējumiem. Šīs informācijas apmaiņas rezultātā neizdevās panākt, lai
K. Pinxten
atmaksātu Revīzijas palātas pieprasītās summas.
2016. gada 26. jūlijā Revīzijas palāta esot tikusi informēta, ka
K. Pinxten
2011. gadā ir veicis krāpšanu apdrošināšanas jomā pēc ceļu satiksmes negadījuma, kurā bija iesaistīta viņa dienesta automašīna un viņa privātā automašīna. 2016. gada 1. septembrī šīs iestādes ģenerālsekretārs mutiski informēja
K. Pinxten
par šīm apsūdzībām. Tās pašas dienas paziņojumā
K. Pinxten
norādīja, ka attiecīgo ceļu satiksmes negadījumu ir izraisījusi sadursme starp viņa dienesta automašīnu, ko vadīja viņa birojam piešķirtais šoferis, un viņa privāto automašīnu, kuru vadīja viņa dēls.
B.

OLAF izmeklēšana
2016. gada 14. oktobrī Revīzijas palātas ģenerālsekretārs, rīkojoties saskaņā ar šīs iestādes priekšsēdētāja norādījumiem, nosūtīja
OLAF
lietas materiālus saistībā ar
K. Pinxten
darbībām, kuru rezultātā, iespējams, tika radīti nepamatoti izdevumi Savienības budžetā.
2017. gada 31. martā
OLAF
ģenerāldirektors oficiāli paziņoja Revīzijas palātas priekšsēdētājam par izmeklēšanas sākšanu par iespējamiem
K. Pinxten
īstenotiem pārkāpumiem, kas ietekmējuši Savienības finanšu intereses, izmantojot Revīzijas palātas aktīvus un dodoties komandējumos vai apstiprinot tos, pārkāpjot piemērojamos noteikumus.
2017. gada 22. septembrī
OLAF
informēja
K. Pinxten
par šīs izmeklēšanas sākšanu un viņam noteikto “attiecīgās personas” statusu tajā.
2017. gada 20. novembrī
OLAF
veica inspekciju
K. Pinxten
biroja telpās un savāca dažādus dokumentus. Pēc sākotnējās to analīzes
OLAF
2017. gada 15. decembrī informēja
K. Pinxten
, ka izmeklēšanas apjoms ir paplašināts, attiecinot to arī uz iespējamu interešu konfliktu un citiem LESD 285. un 286. panta, kā arī 2012. gada ētikas kodeksa pārkāpumiem.
2017. gada 22. decembrī
OLAF
izmeklētāji mutiski iztaujāja
K. Pinxten
. Pēc tam, kad
OLAF
bija iesniedzis izmeklēšanā konstatēto faktu kopsavilkumu, 2018. gada 15. maijā
K. Pinxten
iesniedza
OLAF
rakstveida apsvērumus.
2018. gada 2. jūlijā Revīzijas palāta saņēma galīgo
OLAF
ziņojumu par izmeklēšanas pabeigšanu (turpmāk tekstā – “
OLAF
ziņojums”). Šajā ziņojumā tika secināts, ka
K. Pinxten
ir ļaunprātīgi izmantojis Revīzijas palātas resursus saistībā ar darbībām, kas nav attiecināmas uz viņa amata pienākumiem, ļaunprātīgi izmantojis degvielas kartes un savas dienesta automašīnas transportlīdzekļa apdrošināšanas līgumu, atradies nepamatotā prombūtnē, nav paziņojis par ārējām darbībām, nosūtījis konfidenciālu informāciju, kā arī, ka pastāv interešu konflikts.
Ņemot vērā minētajā ziņojumā konstatēto,
OLAF
ieteica Revīzijas palātai ierosināt disciplinārlietu pret
K. Pinxten
, veikt atbilstošus pasākumus, lai nodrošinātu 472869,09 EUR atgūšanu, kas atbilst Revīzijas palātas nepamatoti segtajiem izdevumiem, un paredzēt 97954,52 EUR atgūšanu, kas ir
K. Pinxten
izmaksātā darba alga viņa nepamatotās prombūtnes laikā.
Turklāt, uzskatīdams, ka daži no izmeklēšanā atklātajiem faktiem varētu būt noziedzīgi nodarījumi,
OLAF
nosūtīja informāciju un savus ieteikumus Luksemburgas tiesu iestādēm.
C.

Šīs procedūras uzsākšana Revīzijas palātā
2018. gada 3. jūlijā Revīzijas palātas priekšsēdētājs šīs iestādes locekļiem nosūtīja
OLAF
ziņojuma un šīs iestādes sniegto ieteikumu kopijas.
2018. gada 5. oktobrī Revīzijas palātas priekšsēdētājs nosūtīja provizorisko ziņojumu šīs iestādes locekļiem. Šajā ziņojumā minētajai iestādei tika ieteikts lūgt Tiesu “pārbaudīt konstatētos faktus un noskaidrot, vai
K. Pinxten
nav pildījis savus amata uzliktos pienākumus”. Minētais ziņojums un
OLAF
ziņojums tajā pašā dienā tika nosūtīti
K. Pinxten
. Turklāt 2018. gada 17. oktobrī viņam tika nosūtīti
OLAF
ziņojuma pielikumi.
2018. gada 19. novembrī
K. Pinxten
iesniedza Revīzijas palātai rakstveida apsvērumus. 2018. gada 26. novembrī šīs iestādes locekļi viņu uzklausīja slēgtā sēdē.
2018. gada 29. novembrī slēgtā sēdē Revīzijas palāta nolēma nodot
K. Pinxten
lietu Tiesai, piemērojot LESD 286. panta 6. punktu.
D.

Luksemburgas iestāžu uzsāktais kriminālprocess
Ņemot vērā
OLAF
nosūtīto informāciju,
tribunal d’arrondissement de Luxembourg
(Luksemburgas rajona tiesa, Luksemburga) valsts prokurors ar 2018. gada 1. oktobra vēstuli lūdza Revīzijas palātu atcelt
K. Pinxten
imunitāti pret tiesvedību. 2018. gada 15. novembrī šī iestāde apmierināja šo lūgumu.
IV.

Lietas dalībnieku prasījumi
Revīzijas palātas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
noraidīt
K. Pinxten
prasību par to, lai Tiesa apturētu procedūru;
–
konstatēt, ka
K. Pinxten
nav pildījis amata uzliktos pienākumus atbilstoši LESD 285. un 286. pantam un saskaņā ar tiem pieņemtajām tiesību normām;
–
līdz ar to piemērot LESD 286. panta 6. punktā paredzēto sodu, tā apmēra noteikšanu Revīzijas palāta atstāj Tiesas ziņā;
–
atzīt
K. Pinxten
prasības par zaudējumu atlīdzināšanu par nepieņemamām un
–
piespriest
K. Pinxten
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
K. Pinxten
prasījumi Tiesai ir šādi:
–
uzdot Revīzijas palātai iesniegt iekšējās revīzijas ziņojumu par laikposmu no 2012. līdz 2018. gadam attiecībā uz Revīzijas palātas locekļu komandējumu izdevumiem un visu šo locekļu dienesta transportlīdzekļu izmantošanu, kā arī precizēt pasākumus, kas veikti šā ziņojuma rezultātā, kā arī iesniegt visus paziņojumus attiecībā uz spiedienu, kas izdarīts uz iekšējo revidentu;
–
noraidīt Revīzijas palātas lūgumu;
–
piespriest Revīzijas palātai samaksāt viņam summu 50000 EUR apmērā, lai atlīdzinātu viņam nodarīto morālo kaitējumu, un
–
piespriest Revīzijas palātai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
V.

Par lūgumu apturēt šo procedūru
A.

Lietas dalībnieku argumenti
K. Pinxten
uzsver, ka Luksemburgā notiek kriminālprocess. Šajā kontekstā teiciens “disciplinārlieta ir jāaptur, nogaidot krimināllietas iznākumu” vai vismaz labas pārvaldības princips liekot Tiesai nepieņemt nolēmumu, pirms to ir darījušas Luksemburgas kriminālizmeklēšanas iestādes.
Tādējādi šīs procedūras apturēšana ļautu vienlaikus neietekmēt
K. Pinxten
situāciju saistībā ar Luksemburgā uzsākto kriminālprocesu un nodrošināt, ka tiek ņemti vērā Luksemburgas kriminālizmeklēšanas iestāžu konstatētie fakti, jo tām esot lielākas izmeklēšanas pilnvaras nekā Tiesai.
Revīzijas palāta iebilst pret šo lūgumu.
B.

Tiesas vērtējums
Vispirms jānorāda, ka nevienā Savienības tiesību normā nav paredzēts, ka procedūra Tiesā saskaņā ar LESD 286. panta 6. punktu būtu jāaptur, ja ir uzsākts kriminālprocess, kas pilnībā vai daļēji attiecas uz tiem pašiem faktiem.
Nav šaubu, ka Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pants nosaka, ka gadījumos, ja pret ierēdni ierosina krimināllietu par tiem pašiem nodarījumiem, galīgo lēmumu attiecībā uz viņa disciplinārlietu pieņem tikai pēc tam, kad tiesas, kas izskata lietu, nolēmums ir kļuvis galīgs.
Tomēr procedūrām, kuras attiecas uz Revīzijas palātas locekļa amata uzlikto pienākumu pārkāpumu, tiek piemērots autonoms tiesību aizsardzības līdzeklis, kas paredzēts LESD 286. panta 6. punktā, un tātad uz šīm procedūrām neattiecas Civildienesta noteikumos paredzētie noteikumi par disciplinārlietu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2006. gada 11. jūlijs, Komisija/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
,
118.
punkts).
Turpinājumā ir jāuzsver, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 78. punktā, ka LESD 286. panta 6. punktā paredzētajai procedūrai ir sava funkcija, jo tās mērķis ir nodrošināt Eiropas iestāžu pienācīgu darbību, kas atšķiras no valsts kriminālprocesa funkcijas.
Visbeidzot, no Tiesas judikatūras izriet, ka šajā tiesību normā paredzētajā procedūrā Tiesai nav saistoša kriminālprocesa ietvaros veiktā faktu juridiskā kvalifikācija un tās kompetencē ir, pilnībā īstenojot savu diskrecionāro varu, pārbaudīt, vai attiecīgajam Revīzijas palātas loceklim pārmestie fakti nozīmē viņa amata uzlikto pienākumu neizpildi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2006. gada 11. jūlijs, Komisija/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
,
121.
punkts).
Tādējādi šīs procedūras iespējamā apturēšana, gaidot Luksemburgā ierosinātā kriminālprocesa iznākumu, nav nepieciešama, jo katrā ziņā šīs procedūras iznākums nevar ierobežot to vērtējumu apmēru, kuri Tiesai ir jāveic, lai lemtu par šo prasību.
Šādos apstākļos
K. Pinxten
lūgums apturēt šo procedūru ir jānoraida.
VI.

Par lūgumu likt iesniegt noteiktus dokumentus
A.

Lietas dalībnieku argumenti
K. Pinxten
norāda, ka Revīzija palāta ir veikusi pilnīgu iekšējo auditu par laikposmu no 2012. līdz 2018. gadam attiecībā uz šīs iestādes locekļu komandējumu izdevumiem un šo locekļu dienesta transportlīdzekļu izmantošanu.
Savā atbildes rakstā uz repliku viņš lūdz Tiesu kā pierādījumu savākšanas pasākumu uzdot Revīzijas palātai iesniegt pēc šī iekšējā audita sagatavoto ziņojumu un aprakstīt pasākumus, kas veikti šā ziņojuma rezultātā.
K. Pinxten
uzskata, ka šāds pierādījumu savākšanas pasākums ļautu informēt Tiesu par to, kā viņa situāciju ir novērtējis Revīzijas palātas iekšējā audita dienests, par citu šīs iestādes locekļu pieļautajiem pārkāpumiem, kā arī par minētās iestādes attieksmi pret šiem pārkāpumiem.
Turklāt
K. Pinxten
norāda, ka minētās iestādes ģenerālsekretārs ir apdraudējis iekšējā revidenta neatkarību un ka Tiesai būtu lietderīgi saņemt visus paziņojumus par šo situāciju, lai varētu noteikt, kā ir jānovērtē pret
K. Pinxten
vērstie iebildumi.
B.

Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka tikai Tiesas kompetencē ir izvērtēt lūguma iesniegt dokumentus atbilstību attiecībā uz strīda priekšmetu un pieprasīto dokumentu nepieciešamību nolēmuma pieņemšanai minētajā lietā (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2020. gada 3. marts, Komisija/Polija,
C‑791/19 R
, nav publicēts,
EU:C:2020:147
,
9.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka Tiesai, lai lemtu par šo prasību, ir jānosaka Revīzijas palātas locekļa amata uzlikto pienākumu apjoms un, pamatojoties uz lietas dalībnieku iesniegtajiem pierādījumiem, jānovērtē, vai tas, ka
K. Pinxten
ir pārkāpis kādu no šiem pienākumiem, ir uzskatāms par pierādītu.
Šādos apstākļos, pat pieņemot, ka
K. Pinxten
minētajā iekšējā audita ziņojumā patiešām ir ietverts viņa rīcības likumības vērtējums, nostāja, kuru šajā ziņā ir pieņēmusi Revīzijas palātas iekšēja struktūra, tomēr nevar būt noteicošs elements, lai lemtu par šīs iestādes prasību.
Otrkārt, ir jāatgādina, ka šī procedūra attiecas vienīgi uz pārkāpumiem, kurus Revīzijas palāta pārmet
K. Pinxten
.
Apstāklis, ka citi šīs iestādes locekļi ir izdarījuši līdzīgus vai smagākus pārkāpumus, pieņemot, ka tas ir pierādīts, nenozīmē, ka
K. Pinxten
rīcība būtu bijusi likumīga vai ka šī rīcība varētu tikt uzskatīta par tādu, kas atbilst viņa amata uzliktajiem pienākumiem LESD 286. panta 6. punkta izpratnē.
Treškārt, ņemot vērā funkcijas, kas Tiesai ir jāveic šajā procedūrā un kas izriet no šī sprieduma 94. punkta, iespējama konflikta esamība Revīzijas palātā saistībā ar iekšējās revīzijas veikšanu pēc
K. Pinxten
kā šīs iestādes locekļa otrā pilnvaru termiņa beigām nav būtiska minētās iestādes prasības izskatīšanai.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka iemesli, kurus
K. Pinxten
ir izvirzījis lūguma par dokumentu iesniegšanu pamatojumam, nepierāda interesi, kāda šiem dokumentiem varētu būt saistībā ar šo procedūru, un līdz ar to šis lūgums ir jānoraida.
VII.

Par lūgumu par dokumenta izņemšanu no lietas materiāliem
A.

Lietas dalībnieku argumenti
Revīzijas palāta lūdz izņemt no lietas materiāliem šīs iestādes priekšsēdētāja elektroniskā pasta vēstules, kas 2019. gada 13. februārī nosūtīta citiem tās locekļiem un tās ģenerālsekretāram, kopiju, kuru
K. Pinxten
iesniedzis iebildumu raksta B.10. pielikumā (turpmāk tekstā – “2019. gada 13. februāra elektroniskā pasta vēstule”).
Tā apgalvo, ka runa ir par stingri konfidenciālu elektroniskā pasta vēstuli, kas nosūtīta vienīgi Revīzijas palātas locekļiem pēc
K. Pinxten
kā šīs iestādes locekļa otrā pilnvaru termiņa beigām. No tā Revīzijas palāta secina, ka šis dokuments noteikti ir iegūts prettiesiski, kas tostarp aizskar Revīzijas palātas tiesības uz saziņas konfidencialitātes ievērošanu.
K. Pinxten
lūdz noraidīt šo lūgumu izņemt no lietas materiāliem 2019. gada 13. februāra elektroniskā pasta vēstuli.
Šajā ziņā viņš vispirms norāda, ka šo elektroniskā pasta vēstuli viņš neesot ieguvis prettiesiski. Turklāt viņš uzskata, ka minētā elektroniskā pasta vēstule patiesībā nebija konfidenciāla, jo Revīzijas palātas rīcības standarti nepieļauj nosūtīt konfidenciālu informāciju pa elektronisko pastu un šo elektroniskā pasta vēstuli saņēma visi adresātu biroju locekļi. Visbeidzot, dokumenta konfidenciālais raksturs vai fakts, ka tas ir iegūts nelikumīgi, neattaisnojot tā izņemšanu no lietas materiāliem, ja tas ir nepieciešams, lai Tiesa varētu pieņemt nolēmumu, kā tas esot šajā gadījumā.
B.

Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka Savienības tiesībās primārais ir pierādījumu brīvas izvērtēšanas princips, no kā izriet, ka savlaicīgi iesniegta pierādījuma pieņemamību Savienības tiesās var apstrīdēt, vienīgi pamatojoties uz faktu, ka tas ir iegūts nelikumīgi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 26. septembris, Infineon Technologies/Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
65.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādā kontekstā Tiesa jau ir nolēmusi izņemt dokumentu no lietas materiāliem, pamatojoties it īpaši uz to, ka pastāvēja šaubas par to, vai lietas dalībnieks, kurš uz to atsaucas, ir to ieguvis ar likumīgiem līdzekļiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1981. gada 17. decembris, Ludwigshafener Walzmühle Erling u.c./Padome un Komisija, no
197/80 līdz 200/80, 243/80, 245/80 un 247/80
,
EU:C:1981:311
,
16.
punkts).
Tāds pats risinājums tika izmantots attiecībā uz juridisku atzinumu, ko iekšējām vajadzībām ir izstrādājusi valsts iestāde, kura nebija nedz to paziņojusi lietas dalībniekam, kas uz to atsaucas, nedz atļāvusi šī atzinuma paziņošanu šim lietas dalībniekam (rīkojums, 2007. gada 23. marts, Stadtgemeinde Frohnleiten un Gemeindebetriebe Frohnleiten,
C‑221/06
,
EU:C:2007:185
,
19.
–
23.
punkts).
Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka iestādes juridiskā dienesta juridisks atzinums, ko lietas dalībnieks, kurš uz to atsaucas, nav no tā ieguvis ar likumīgiem līdzekļiem, ir jāizslēdz no lietas materiāliem, ja vien sevišķas sabiedrības intereses neattaisno to, ka šis lietas dalībnieks iesniedz šo juridisko atzinumu (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2009. gada 29. janvāris, Donnici/Parlaments,
C‑9/08
, nav publicēts,
EU:C:2009:40
,
17.
–
23.
punkts).
Šajā lietā, lai gan
K. Pinxten
formāli apstrīd Revīzijas palātas apgalvojumu, ka viņš 2019. gada 13. februāra elektroniskā pasta vēstuli noteikti esot ieguvis prettiesiski, viņš nesniedz nekādu paskaidrojumu attiecībā uz veidu, kādā viņš ir ieguvis šo elektroniskā pasta vēstuli, un vienīgi uzsver, ka minētā elektroniskā pasta vēstule bija pieejama vairākiem Revīzijas palātas darbiniekiem.
Tomēr 2019. gada 13. februāra elektroniskā pasta vēstule ir uzskatāma par iekšēju saziņu starp Revīzijas palātas locekļiem, kas skaidri izpaužas kā tāda, kurai ir stingri konfidenciāls raksturs.
Turklāt nav strīda, ka šī elektroniskā pasta vēstule netika nosūtīta
K. Pinxten
, jo viņš kopš 2018. gada 30. aprīļa vairs nebija Revīzijas palātas loceklis.
Līdz ar to ir jāuzskata, ka pastāv šaubas par to, vai
K. Pinxten
minēto elektroniskā pasta vēstuli ir ieguvis ar likumīgiem līdzekļiem.
Turklāt
K. Pinxten
atsaucas uz 2019. gada 13. februāra elektroniskā pasta vēstuli, lai pierādītu, ka attieksme pret citiem Revīzijas palātas locekļiem ir bijusi labvēlīgāka nekā pret viņu vērstā attieksme.
Tomēr, pat pieņemot, ka pret citiem šīs iestādes locekļiem tās attieksme attiecībā uz pārkāpumiem, kurus viņi esot pieļāvuši amata pienākumu izpildē, patiešām būtu bijusi labvēlīgāka nekā pret
K. Pinxten
, šis apstāklis katrā ziņā nevar pierādīt, ka viņš nebūtu pārkāpis viņa amata uzliktos pienākumus LESD 286. panta 6. punkta izpratnē.
Turklāt no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka vienlīdzīgas attieksmes princips ir jāievēro atbilstoši tiesiskumam, saskaņā ar kuru persona savās interesēs nevar atsaukties uz citas personas interesēs izdarītu nelikumību (spriedumi, 2011. gada 10. novembris, The Rank Group,
C‑259/10 un C‑260/10
,
EU:C:2011:719
,
62.
punkts, kā arī 2017. gada 13. septembris, Pappalardo u.c./Komisija,
C‑350/16 P
,
EU:C:2017:672
,
52.
punkts).
No tā izriet, ka
K. Pinxten
nav pierādījis sevišķu sabiedrības interešu esamību, kas varētu attaisnot attiecīgā dokumenta iesniegšanu.
Līdz ar to ir jāapmierina Revīzijas palātas lūgums izņemt no lietas materiāliem iebildumu raksta B.10. pielikumā ietverto 2019. gada 13. februāra elektroniskā pasta vēstuli.
VIII.

Par prasību
A.

Par prasības pieņemamību
K. Pinxten
vispirms iesniedz četrus argumentus, lai apstrīdētu šīs prasības pieņemamību, kas ir saistīti attiecīgi ar LESD 286. panta 6. punktā paredzētās procedūras nesaderību ar tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā,
OLAF
izmeklēšanas prettiesiskumu, Revīzijas palātas procedūras prettiesiskumu, atļaujot celt šo prasību, un pārmērīgo kavēšanos, ar kādu minētā prasība tika celta.
1.

Par apgalvoto šīs procedūras neatbilstību tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā
a)

Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo argumentu par nepieņemamību
K. Pinxten
apgalvo, ka šajā procedūrā netiks ievērotas viņa tiesības uz piekļuvi tiesai un viņš nevarēs izmantot tiesības uz lietas izskatīšanu divās instancēs, kas esot Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. panta un 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 7. protokola 2. panta pārkāpums.
Lai gan Tiesa jau noraidīja argumentu par lietas izskatīšanas divās instancēs neesamību 2006. gada 11. jūlija spriedumā Komisija/Cresson (
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
), tā neesot norādījusi, ka tā šajā lietā iestājas kā disciplināriestāde, nevis kā tiesa.
Līdz ar to, ja Revīzijas palātas prasība būtu jāizskata LESD 286. panta 6. punktā definētajos ietvaros,
K. Pinxten
tiktu liegta jebkāda veida tiesību aizsardzība tiesā, kas nozīmētu, ka ar šo tiesību normu nevar pamatot Revīzijas palātas prasību.
Revīzijas palāta uzskata, ka šis pamats ir nepieņemams, ciktāl ar to Tiesai faktiski tiek lūgts konstatēt primāro tiesību normas spēkā neesamību. Katrā ziņā minētais pamats jau esot ticis noraidīts 2006. gada 11. jūlija spriedumā Komisija/Cresson (
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
).
b)

Tiesas vērtējums
Vispirms attiecībā uz lietas izskatīšanas divās instancēs neesamību pietiek atgādināt, ka Tiesas lēmuma LESD 286. panta 6. punktā paredzētās procedūras ietvaros pārsūdzības neiespējamība nav tāda rakstura nepilnība, kas varētu aizskart attiecīgā Revīzijas palātas locekļa vai bijušā locekļa tiesības uz efektīvu tiesas aizsardzību, kas garantētas Hartas 47. pantā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2006. gada 11. jūlijs, Komisija/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
,
112.
un
113.
punkts).
Turklāt, ņemot vērā, ka
K. Pinxten
norāda, ka viņa arguments atšķiras no Tiesas 2006. gada 11. jūlija spriedumā Komisija/Cresson (
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
) izvērtētā argumenta, ciktāl tajā ir norādīts uz pilnīgu tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā neesamību, nevis uz tiesību uz lietas izskatīšanu divās instancēs pārkāpumu, jāuzsver, ka Tiesa, uzklausījusi
K. Pinxten
, lemj šajā procedūrā kā ar LES un LESD līgumiem nodibināta neatkarīga un objektīva tiesa, nevis kā administratīva iestāde, kas pieņem lēmumu disciplinārlietā.
Līdz ar to ar Tiesas pārbaudi pirmajā un pēdējā instancē par iebildumiem saistībā ar to, ka
K. Pinxten
, kā apgalvots, esot pārkāpis savus Revīzijas palātas locekļa amata uzliktos pienākumus, pietiek, lai viņam nodrošinātu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
2.

Par apgalvoto OLAF izmeklēšanas nelikumību
a)

Lietas dalībnieku argumenti
Ar otro argumentu par nepieņemamību
K. Pinxten
norāda, ka Revīzijas palātas prasība ir balstīta uz
OLAF
ziņojumu un ka šis ziņojums ir sagatavots prettiesiskas procedūras rezultātā.
Pirmām kārtām,
OLAF
esot prettiesiski paplašinājis savas izmeklēšanas apjomu.
No Regulas Nr. 883/2013 7. panta 2. punkta izrietot, ka iestādes telpu pārbaude ir jāveic, pamatojoties uz rakstisku pilnvaru, norādot atļautās izmeklēšanas darbības, kuru apmērs ir noteikts lēmumā par izmeklēšanas uzsākšanu.
Līdz ar to
OLAF
nevarot veikt pārbaudi, kuras mērķis vai sekas būtu atklāt iespējamos pārkāpumus, par ko tam nebija zināms un kas pārsniedz veiktās izmeklēšanas apjomu. Šajā lietā
OLAF
tātad nevarēja likumīgi paplašināt savas izmeklēšanas apmēru, pamatojoties uz datu, kas savākti
K. Pinxten
biroja pārbaudes laikā, analīzi.
Otrām kārtām,
OLAF
esot pārkāpis
K. Pinxten
tiesības uz privāto dzīvi. Pirmkārt, šis birojs neesot apstiprinājis, ka tas nebūtu izņēmis saraksti starp
K. Pinxten
un viņa aizstāvi, uz kuru attiecoties dienesta noslēpums. Otrkārt,
OLAF
esot izņēmis privātās lietas, uz kurām skaidri bija norādīts, ka tās ir privātas, un kuras īpaši attiecoties uz ieinteresētās personas piedalīšanos medībās un viņa īpašumā esošā dzīvokļa īri.
Trešām kārtām,
OLAF
neesot ievērojis
K. Pinxten
tiesības uz aizstāvību.
Pirmkārt, faktu kopsavilkums, kas tika iesniegts
K. Pinxten
pirms
OLAF
ziņojuma pieņemšanas, esot bijis ļoti īss, tam pievienotās tabulas neesot bijušas saprotamas un ar to saistītie apliecinošie dokumenti neesot tikuši paziņoti savlaicīgi.
Otrkārt, šis ziņojums esot balstīts uz virkni faktu un pārrunu, par kurām
K. Pinxten
neesot ticis informēts laikā, kad
OLAF
viņu iztaujāja.
Treškārt, viņa tiesību uz aizstāvību īstenošana esot bijusi tikai formāla, jo aizstāvības argumenti, izņemot retus izņēmumus, neesot apspriesti, bet vienkārši atspoguļoti ziņojuma beigās.
Ceturtkārt, bijusī
K. Pinxten
palīdze pēc viņas uzklausīšanas neesot saņēmusi protokolu, lai gan
OLAF
esot bijis pienākums viņai nosūtīt tā kopiju, kas apstiprinot to, ka
OLAF
neesot vācis pierādījumus gan pret attiecīgo personu, gan tai par labu.
Revīzijas palāta uzskata, ka pamats par
OLAF
izmeklēšanas nelikumību ir neefektīvs, jo šī biroja ziņojums nav noteicošais elements, uz kuru balstīta vēršanās Tiesā.
Pakārtoti, šis pamats neesot pamatots.
Pirmām kārtām, Revīzijas palāta norāda, ka nekas neliedz
OLAF
paplašināt izmeklēšanas tvērumu un ka tam ir jābūt iespējai veikt šādu paplašināšanu, ja rodas nopietnas aizdomas pēc iestādes telpu pārbaudes. Turklāt attiecīgā izmeklēšana esot tikusi paplašināta uz aizdomām, kas ir cieši saistītas ar tās sākotnējo apmēru.
Otrām kārtām,
K. Pinxten
tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību esot tikušas ievērotas. Pirmkārt, neviens no viņa iesniegtajiem pierādījumiem nepierādot, ka
OLAF
būtu pamatojies uz dokumentu, uz kuru attiektos advokāta un viņa klienta attiecību konfidencialitāte. Otrkārt, Regulas Nr. 883/2013 4. panta 2. punktā
OLAF
esot atļauts nekavējoties piekļūt ikvienai iestāžu rīcībā esošajai informācijai un iegūt visu to rīcībā esošo dokumentu kopijas. Tādējādi tam esot rīcības brīvība un tā pilnvaras nevarot tikt ierobežotas ar apstākli, ka noteikti dokumenti tiek raksturoti kā “privāti”.
Trešām kārtām,
K. Pinxten
esot jāpierāda, ka attiecīgā procedūra būtu varējusi beigties ar citādu rezultātu, ja apgalvotais viņa tiesību uz aizstāvību pārkāpums nebūtu noticis, bet to viņš neesot darījis. Katrā ziņā šajā lietā
OLAF
esot izpildījis savus pienākumus, nosūtot pietiekamu faktu kopsavilkumu, lai dotu viņam iespēju iesniegt savus apsvērumus, ko
K. Pinxten
turklāt esot izdarījis. Turklāt viņam esot bijusi iespēja arī iesniegt savu aizstāvību Revīzijas palātas iekšējā procesā, pamatojoties uz visu
OLAF
ziņojumu. Bez tam
OLAF
neesot bijis pienākuma nodot
K. Pinxten
bijušajai palīdzei protokolu, jo viņa tika uzklausīta kā lieciniece.
b)

Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāizvērtē Revīzijas palātas arguments, saskaņā ar kuru nav nepieciešams izvērtēt
OLAF
izmeklēšanas tiesiskumu, jo
OLAF
ziņojums nav noteicošais elements, uz kuru ir balstīta vēršanās Tiesā saskaņā ar LESD 286. panta 6. punktu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka piecos Revīzijas palātas iebildumos, kas izvirzīti tās prasības pamatojumam, ir pārņemti
OLAF
ziņojumā izdarītie konstatējumi.
Lai pierādītu šo iebildumu pamatotību, Revīzijas palāta iesniedz pierādījumus, kurus lielākoties veido dokumenti, ko
OLAF
ir izņēmis izmeklēšanas laikā un kas ir ietverti tā ziņojuma pielikumā. Turklāt prasības pieteikuma A.37. pielikumā, uz kuru Revīzijas palāta plaši atsaucas savos procesuālajos rakstos, ir skaidri norādīts, ka to veido “pielikumi
OLAF
ziņojumam, kas 2018. gada 2. jūlijā nosūtīts Revīzijas palātas priekšsēdētājam”.
Turklāt, atbildot uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem par iemeslu, kādēļ Revīzijas palāta pārskatīja savu sākotnējo vērtējumu par komandējumu, pārstāvības un reprezentācijas izdevumu, kā arī
K. Pinxten
izmaksātās dienasnaudas likumību, šī iestāde norādīja, ka tās jaunais vērtējums ir balstīts uz
OLAF
izmeklēšanas laikā iegūtajām ziņām.
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka šīs prasības pieņemamība nav atkarīga no
OLAF
izmeklēšanas likumības.
Ņemot to vērā, iespējamais šīs izmeklēšanas prettiesiskums varētu nozīmēt, ka visi vai daļa no Revīzijas palātas tās prasības pamatojumam iesniegtajiem pierādījumiem ir savākti, pārkāpjot piemērojamās tiesību normas, kas liktu Tiesai noteikt, vai šis pārkāpums ietekmē šo pierādījumu pieņemamību šajā procedūrā.
Līdz ar to, pirms tiek lemts par Revīzijas palātas izvirzītajiem iebildumiem, ir jāizvērtē
K. Pinxten
argumentu pamatotība saistībā ar
OLAF
izmeklēšanas prettiesiskumu.
Pirmām kārtām, attiecībā uz iespējami prettiesisko
OLAF
veiktās izmeklēšanas priekšmeta paplašināšanu ir jāuzsver, ka
OLAF
saskaņā ar Regulas Nr. 883/2013 4. panta 2. punkta a) apakšpunktu var piekļūt jebkādai būtiskai informācijai, kas ir Savienības iestāžu rīcībā, kā arī to telpām.
Piemērojot šīs regulas 4. panta 1. un 2. punktu, šīs pilnvaras var tikt izmantotas tikai iekšējās izmeklēšanas ietvaros un tās ir jāizmanto saskaņā ar minētajā regulā paredzētajiem nosacījumiem.
Saskaņā ar šīs pašas regulas 5. panta 1. punktu
OLAF
ģenerāldirektors var uzsākt izmeklēšanu, ja pastāv pietiekami nopietnas aizdomas, ka ir notikusi krāpšana, korupcija vai jebkāda cita nelikumīga darbība, kas ietekmē Savienības finanšu intereses.
Turklāt Regulas Nr. 883/2013 7. panta 2. punktā ir noteikts, ka
OLAF
darbinieki pārbauda iestādes telpas, uzrādot rakstisku pilnvaru, kurā tostarp norādīts izmeklēšanas priekšmets un mērķis, kā arī šīs izmeklēšanas veikšanas juridiskie pamati un no tiem izrietošās izmeklēšanas pilnvaras.
No tā izriet, pirmkārt, ka
OLAF
veiktā iestādes telpu pārbaude, ja tam pirms tam nav informācijas, kas būtu pamats aizdomām par prettiesisku darbību veikšanu, kuras ietilpst tā kompetencē, ir prettiesiska un, otrkārt, ka šādas pārbaudes mērķim ir jābūt savākt pierādījumus par prettiesiskajām darbībām, par kurām ir aizdomas (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 25. jūnijs, Nexans un Nexans France/Komisija,
C‑37/13 P
,
EU:C:2014:2030
,
37.
punkts).
Turpretī no Regulas Nr. 883/2013 4., 5. un 7. panta neizriet, ka
OLAF
būtu aizliegts ņemt vērā informāciju, kas nejauši atklāta iestādes telpu pamatotas pārbaudes laikā un kas atklāj nelikumīgu darbību esamību, kuras ir tā kompetencē un par kurām tas pirms šīs pārbaudes nebija informēts, un kuras atšķiras no nelikumīgajām darbībām, uz ko sākotnēji attiecās izmeklēšana, kuras ietvaros tika veikta minētā pārbaude.
Turklāt
K. Pinxten
piedāvātā
OLAF
darbību regulējošo noteikumu interpretācija praksē varētu radīt nesodāmību tādu nelikumīgu darbību veicējiem, kas tiktu atklātas
OLAF
izmeklēšanas laikā, un šādas sekas nav nepieciešamas, lai izvairītos no šai struktūrai piešķirto izmeklēšanas pilnvaru ļaunprātīgas izmantošanas vai lai aizsargātu attiecīgās personas tiesības uz aizstāvību, kas radītu risku, ka tiks traucēta Regulas Nr. 883/2013 1. panta 1. punktā minētā mērķa – pastiprināt cīņu pret krāpšanu, korupciju un citām pretlikumīgām darbībām, kuras ietekmē Savienības finanšu intereses, – sasniegšana.
Līdz ar to, ja pamatota iestādes telpu pārbaude liek
OLAF
netieši atklāt faktus, kuri var radīt pietiekamas aizdomas, kas ļauj pieņemt, ka pastāv nelikumīgas darbības, kuras ietilpst tā kompetencē un kuras atšķiras no tām, uz ko sākotnēji attiecās izmeklēšana, kuras ietvaros tika veikta šī pārbaude,
OLAF
– ja tas šajā ziņā plāno veikt izmeklēšanu, lai pārbaudītu informācijas, kas tam bija sākotnēji zināma šīs pārbaudes laikā, precizitāti vai lai to papildinātu, – ir jāveic jauna izmeklēšana (pēc analoģijas skat. spriedumus, 1989. gada 17. oktobris, Dow Benelux/Komisija,
85/87
,
EU:C:1989:379
,
19.
punkts, kā arī 2002. gada 15. oktobris, Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
,
301.
punkts) vai, vajadzības gadījumā, jāpaplašina savas izmeklēšanas sākotnējais priekšmets, ja netieši atklātās nelikumīgās darbības ir pietiekami saistītas ar darbībām, kas bija sākotnējās izmeklēšanas priekšmets, lai attaisnotu to, ka tās ir tās pašas izmeklēšanas procedūras priekšmets.
Šajā lietā
K. Pinxten
neapstrīd ne lēmuma uzsākt iekšējo izmeklēšanu, kuru
OLAF
ģenerāldirektors bija pieņēmis pēc Revīzijas palātas nosūtītās informācijas, likumību, ne arī šīs iestādes telpu pārbaudes, kuru
OLAF
šīs pašas izmeklēšanas ietvaros veica 2017. gada 20. novembrī, likumību.
Turklāt viņš nenorāda, ka informācija, kuru
OLAF
atklāja šīs pārbaudes laikā, nevarēja radīt pietiekamas aizdomas, kas ļautu pieņemt, ka pastāv nelikumīgas darbības, kas ietilpst
OLAF
kompetencē.
Tādējādi apstāklis, ka
OLAF
lēmums – paplašināt izmeklēšanas priekšmetu, kas sākotnēji bija uzsākta par iespējamiem pārkāpumiem, kuros ir iesaistīts
K. Pinxten
un kuri skar Savienības finanšu intereses, izmantojot Revīzijas palātas aktīvus un piedaloties komandējumos, kas veikti vai atļauti, pārkāpjot piemērojamās tiesību normas, iespējamiem interešu konfliktiem un citiem LESD 285. un 286. panta, kā arī 2012. gada ētikas kodeksa noteikumu pārkāpumiem, – ir pamatots ar informāciju, kas tika atklāta 2017. gada 20. novembra pārbaudes laikā, nenozīmē, ka šis lēmums ir prettiesisks.
Otrām kārtām, attiecībā uz argumentiem, kas saistīti ar
K. Pinxten
tiesību uz privātās dzīves neaizskaramību aizskārumu, ir jānorāda, ka, ņemot vērā šīs procedūras priekšmetu, Tiesai šajā lietā ir jālemj nevis par jebkādu šo tiesību aizskārumu, ko
OLAF
būtu varējis pieļaut savas izmeklēšanas laikā, bet gan tikai par apgalvotajiem minēto tiesību pārkāpumiem, kas attiecas uz Revīzijas palātas iesniegto pierādījumu apkopošanu šīs prasības pamatojumam. Procesuālie pārkāpumi, kurus, iespējams, pieļāvis
OLAF
, vācot pierādījumus, katrā ziņā šīs prasības izskatīšanu varētu ietekmēt tikai tiktāl, cik tā ir balstīta uz
OLAF
prettiesiski iegūtiem pierādījumiem.
Šajā ziņā vispirms ir jākonstatē, ka
K. Pinxten
Revīzijas palātas iesniegto pierādījumu vidū nav identificējis nevienu dokumentu, uz kuru attiektos advokāta un viņa klienta attiecību konfidencialitātes princips.
Tādējādi apstāklim, ka
OLAF
nav apstiprinājis, ka tas nav izņēmis nevienu sarakstes starp
K. Pinxten
un viņa pārstāvi elementu, pat ja tas būtu pierādīts, šajā lietā nav nozīmes.
Turklāt attiecībā uz pierādījumiem saistībā ar
K. Pinxten
dalību medībās ir jānorāda, ka Revīzijas palāta Tiesai ir iesniegusi ar šo darbību saistītus dokumentus, kas ir tieši saistīti ar vairākiem komandējumiem, kuri tika veikti Revīzijas palātas locekļa statusā.
Neraugoties uz to, ka šie dokumenti tika glabāti mapē, kas ir skaidri apzīmēta kā “privāta”, tā kā tie ir saistīti ar šādiem komandējumiem, tos nevar uzskatīt par tādiem, kas ar
K. Pinxten
veiktajām darbībām būtu saistīti vienīgi privātā kārtā.
Turklāt no šī sprieduma 158. punktā veiktā konstatējuma izriet, ka šīs tiesvedības vajadzībām nav jālemj par
K. Pinxten
apgalvojumu, saskaņā ar kuru
OLAF
esot arī paņēmis vai nokopējis virkni dokumentu, kas attiecas uz medībām, uz kurām neattiecās komandējumu rīkojumi.
Visbeidzot, protams, ir jākonstatē, ka 2014. gada 20. novembra vēstule, kuru
K. Pinxten
nosūtījis Savienības Augstajai pārstāvei ārlietās un drošības politikas jautājumos, piedāvājot viņai īrēt dzīvokli Briselē (Beļģija), ir saistīta ar
K. Pinxten
privātīpašuma apsaimniekošanu un ka šīs vēstules kopijas pievienošana
OLAF
lietas materiāliem līdz ar to ir uzskatāma par viņa Hartas 7. pantā garantēto tiesību uz privātās dzīves neaizskaramību ierobežošanu.
Tomēr tas, kā
OLAF
šo vēstuli izmanto, ir noteikts un ierobežots ar likumu, jo šo vēstuli var izmantot vienīgi
OLAF
izmeklēšanas ietvaros un procedūrās, kas uzsāktas pēc šīs izmeklēšanas.
Līdz ar to
K. Pinxten
iesniegtie argumenti šīs tiesvedības mērķiem nevar pierādīt, ka
OLAF
būtu nelikumīgi aizskāris viņa tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību.
Trešām kārtām, attiecībā uz apgalvoto
K. Pinxten
tiesību uz aizstāvību aizskārumu ir jāatgādina, ka Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka tiesības uz labu pārvaldību ietver tostarp ikvienas personas tiesības tikt uzklausītai, pirms tiek veikts kāds individuāls pasākums, kas to varētu nelabvēlīgi ietekmēt.
Šis princips ir īstenots Regulas Nr. 883/2013 9. panta 4. punktā, kurā ir paredzēts, ka
OLAF
pēc izmeklēšanas pabeigšanas un pirms tiek sagatavoti secinājumi, kuros minēts attiecīgās personas vārds, minētajai personai principā dod iespēju komentēt faktus, kas uz viņu attiecas.
Turklāt Tiesa LESD 286. panta 6. punktā paredzētajai procedūrai analogas procedūras ietvaros attiecībā uz Komisijas locekli ir nospriedusi, ka ir jāpārliecinās, vai attiecīgais Komisijas loceklis laikus tika informēts par iebildumiem, kas pret viņu tika izvirzīti, un vai viņam bija nodrošināta iespēja tikt uzklausītam (spriedums, 2006. gada 11. jūlijs, Komisija/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
,
105.
punkts). Šāds pienākums turklāt ir paredzēts arī Reglamenta 4. panta 2. un 3. punktā.
Šādos apstākļos, lai gan
OLAF
, tāpat kā Revīzijas palātai ir jāievēro to atbilstošie pienākumi, attiecīgā šīs iestādes locekļa vai bijušā locekļa tiesību tikt uzklausītam ievērošana LESD 286. panta 6. punktā paredzētās procedūras mērķiem ir jānovērtē vispārīgi, jo nevar izslēgt, ka Revīzijas palāta šim loceklim vai bijušajam loceklim ir sniegusi pietiekamu iespēju tikt uzklausītam par informāciju, kuru viņš faktiski nebūtu varējis komentēt pirms
OLAF
ziņojuma pieņemšanas.
Šajā lietā nav strīda par to, ka
OLAF
2017. gada 22. decembrī mutiski iztaujāja
K. Pinxten
, ka starp
OLAF
un
K. Pinxten
pārstāvi notika vairākkārtēja rakstveida informācijas apmaiņa un ka
K. Pinxten
pēc izmeklēšanas beigās konstatēto faktu kopsavilkuma paziņošanas varēja nosūtīt
OLAF
rakstveida dokumentu, lai atspēkotu šajā kopsavilkumā izklāstītos apgalvojumus.
Pēc tam, 2018. gada 5. oktobrī,
K. Pinxten
saņēma
OLAF
ziņojumu un Revīzijas palātas priekšsēdētāja provizorisko ziņojumu, kas adresēts šīs iestādes locekļiem. Viņš varēja paust savu nostāju par šiem ziņojumiem vienlaikus ar rakstveida apsvērumu nosūtīšanu, kā arī uzklausīšanas sēdē šajā iestādē.
Šajā kontekstā, lai gan
K. Pinxten
apgalvo, ka
OLAF
izmeklēšanā bija pieļauti četri atsevišķi pārkāpumi, kas minēti šī sprieduma 131.–134. punktā, kuri viņam esot lieguši iespēju faktiski tikt uzklausītam
OLAF
, viņš nav iesniedzis nevienu argumentu, lai pierādītu, ka viņš nav varējis pietiekami izteikties Revīzijas palātā par atsevišķiem pret viņu vērstiem pierādījumiem pirms
OLAF
ziņojuma pieņemšanas.
Šādos apstākļos šķiet, ka
K. Pinxten
iesniegtie argumenti šīs tiesvedības mērķiem nevar pierādīt, ka viņa tiesības uz aizstāvību būtu pārkāptas.
No tā izriet, ka visi
K. Pinxten
argumenti par
OLAF
izmeklēšanas prettiesiskumu ir jānoraida un ka tātad, lai lemtu par šo prasību, nav jānosaka, vai LESD 286. panta 6. punktā paredzētajā procedūrā var atsaukties uz prettiesiski iegūtiem pierādījumiem.
3.

Par apgalvoto Revīzijas palātas procedūras, atļaujot celt šo prasību, prettiesiskumu
a)

Lietas dalībnieku argumenti
Ar savu trešo argumentu par nepieņemamību
K. Pinxten
apgalvo, pirmkārt, ka viņa uzklausīšana Revīzijas palātā, neraugoties uz viņa protestiem, ir notikusi šīs iestādes ģenerālsekretāra un juridiskā dienesta vadītāja klātbūtnē, lai gan Reglamenta piemērošanas kārtības 49. panta 3. punktā ir prasīts, lai minētās iestādes locekļa uzklausīšana pirms prasības celšanas saskaņā ar LESD 286. panta 6. punktu tiktu veikta bez tulka vai cita šīs iestādes darbinieka klātbūtnes.
Attiecīgo darbinieku klātbūtne būtu varējusi ietekmēt debates, it īpaši, ņemot vērā Revīzijas palātas ģenerālsekretāra atbildību par šīs iestādes veiktās pārbaudes nepietiekamību un tās Juridiskā dienesta vadītāja “pārsteidzošo” lomu izmeklēšanas laikā.
Otrkārt,
K. Pinxten
uzskata, ka nepietiekams Revīzijas palātas locekļu skaits balsoja par labu šīs prasības celšanai.
Proti, Reglamenta 4. panta 4. punktā esot prasīts četru piektdaļu, proti, 23 tās locekļu balsu vairākums, lai atļautu celt prasību saskaņā ar LESD 286. panta 6. punktu. Tomēr tikai divdesmit divi no minētajiem locekļiem esot balsojuši par labu šīs prasības celšanai.
Lai gan divi Revīzijas palātas locekļi sevi atsauca no piedalīšanās balsojumā, šim apstāklim neesot nozīmes. Tā kā Reglamenta 4. panta 4. punktā esot noteikts, ka balsu vairākums tiek aprēķināts, ņemot vērā šo locekļu kopējo skaitu, Revīzijas palātas locekļu, kuri sevi atsauca, situācija esot salīdzināma ar to šīs iestādes locekļu situāciju, kuri atturējās.
Revīzijas palāta šaubās par to, vai
K. Pinxten
argumenti saistībā ar lēmumu vērsties Tiesā ar šo prasību ir efektīvi, jo šis lēmums nevarot tikt pielīdzināts aktam par vēršanos Tiesā, kā tas ir norādīts 2005. gada 9. septembra rīkojumā Komisija/Cresson (
C‑432/04
, nav publicēts,
EU:C:2005:539
).
Katrā ziņā Revīzijas palātas ģenerālsekretārs piedaloties visās šīs iestādes sanāksmēs, lai sagatavotu protokolu atbilstoši Reglamenta 23. pantam un Reglamenta īstenošanas kārtības 39. pantam. Turklāt šīs īstenošanas kārtības 50. panta 1. punkts esot ļāvis Revīzijas palātai izraudzīties personu, kas ir atbildīga par protokola projekta sagatavošanu. Šī kompetence 2015. gada 12. februārī esot tikusi īstenota, lai šo uzdevumu uzticētu tās juridiskā dienesta vadītājam.
Turklāt vairākums, kas prasīts, lai celtu prasību saskaņā ar LESD 286. panta 6. punktu, esot jāaprēķina, pamatojoties uz Revīzijas palātas locekļu kopējo skaitu, izņemot attiecīgo locekli un tos, kuri ir nolēmuši sevi atsaukt. Protams, šīs iestādes locekļu, kuri atrodas interešu konflikta situācijā, gadījums neesot paredzēts Reglamentā. Tomēr, ja šie locekļi tiktu uzskatīti par tādiem, kas atturas, tie
de facto
piedalītos lēmumu pieņemšanas procesā, no kura tie būtu jāizslēdz.
b)

Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāuzsver, ka Tiesai, izskatot iebildi par nepieņemamību saistībā ar noteikumu, kas reglamentē to, kā Revīzijas palāta pieņem lēmumu par prasības celšanu saskaņā ar LESD 286. panta 6. punktu, pārkāpumu, ir jālemj par šo iebildi, pirms tā vajadzības gadījumā pārbauda šīs prasības pamatotību.
Šādu iebildi par nepieņemamību nevar noraidīt, pamatojoties uz 2005. gada 9. septembra rīkojuma Komisija/Cresson (
C‑432/04
, nav publicēts,
EU:C:2005:539
) 4. punktā izdarīto konstatējumu, saskaņā ar kuru prasības, kas pamatota ar EKL 213. panta 2. punktu, ietvaros Komisijas lēmums vērsties Tiesā nevar tikt pielīdzināts aktam, ar kuru tā vēršas Tiesā.
Šis konstatējums, kura vienīgais mērķis bija noteikt, lai Tiesā tiktu iesniegti vienīgi elementi, kas izklāstīti šajā prasībā, un ka tādējādi tai nebija jāņem vērā iemesli, kas Komisijai lika uzskatīt par lietderīgu vērsties Tiesā, nekādā ziņā nenozīmē, ka iespējamais lēmuma celt minēto prasību prettiesiskums neietekmē tās pieņemamību.
Līdz ar to ir jāizvērtē
K. Pinxten
argumenti par apgalvoto Revīzijas palātas procedūras prettiesiskumu, atļaujot celt šo prasību.
Pirmām kārtām, attiecībā uz
K. Pinxten
uzklausīšanas norisi Revīzijas palātā ir jānorāda, ka no Reglamenta 4. panta 1., 3. un 4. punkta izriet, ka tad, ja šī iestāde uzskata, ka tās rīcībā nonākusī informācija var liecināt, ka kāds no tās locekļiem vairs neatbilst vajadzīgajiem nosacījumiem vai nepilda uzticētos amata pienākumus, tam tiek lūgts mutiski sniegt paskaidrojumus šajā iestādē, pirms tā lemj par lietas nodošanu Tiesai, lai attiecīgo locekli atlaistu no amata vai lai viņam atņemtu tiesības uz pensiju vai citas priekšrocības.
Reglamenta īstenošanas kārtības 8. pantā bija precizēts, ka sēdes, kas notiek saskaņā ar Reglamenta 4. pantā paredzēto procedūru, ir slēgtas sēdes Reglamenta īstenošanas kārtības 49. panta izpratnē.
Šādas sēdes saskaņā ar minētās īstenošanas kārtības 49. panta 3. punktu notiek bez mutiskās tulkošanas un bez citu Revīzijas palātas darbinieku klātbūtnes, ja vien iepriekšējā šīs iestādes sanāksmē nav pieņemts pretējs lēmums.
No šīm tiesību normām izriet, ka
K. Pinxten
uzklausīšanai bija jānotiek vienīgi Revīzijas palātas locekļu klātbūtnē.
Šo secinājumu nevar atspēkot ar Revīzijas palātas argumentu, saskaņā ar kuru šīs iestādes ģenerālsekretāra klātbūtne šajā uzklausīšanā tomēr esot bijusi pamatota, jo viņam bija jāsagatavo slēgtās sēdes, kuras laikā tika veikta minētā uzklausīšana, protokols un jāpalīdz minētās iestādes priekšsēdētājam.
Protams, Reglamenta 23. pantā ir noteikts, ka visas Revīzijas palātas sēdes protokolē. Turklāt šī reglamenta īstenošanas kārtības 39. panta 1. punktā bija paredzēts, ka Revīzijas palātas ģenerālsekretāram tostarp ir pienākums sagatavot šīs iestādes sanāksmju protokolu projektus un palīdzēt minētās iestādes priekšsēdētājam saistībā ar tās sanāksmju sagatavošanu un procedūru ievērošanu. Tāpat arī šīs īstenošanas kārtības 50. panta 1. punktā bija precizēts, ka Revīzijas palātas sēžu protokolu projektus sagatavo šīs iestādes ģenerālsekretārs vai cita šim uzdevumam izraudzīta persona.
Tomēr no iepriekšējā punktā minētajām tiesību normām neizriet, ka Revīzijas palātas ģenerālsekretāram noteikti bija jābūt klāt šīs iestādes slēgtajā sēdē, kuras laikā notika
K. Pinxten
uzklausīšana, lai sagatavotu šīs sēdes protokolu, jo vajadzības gadījumā, piemērojot minētās īstenošanas kārtības 50. panta 1. punktu, varēja tikt izraudzīts kāds Revīzijas palātas loceklis, lai sagatavotu šīs pašas sēdes protokolu.
Turklāt jāuzsver, ka Reglamenta īstenošanas kārtības 49. panta 3. punkts ir īpašs noteikums, ar kuru tiek izdarīta atkāpe no Revīzijas palātas sēžu rīkošanas parastās kārtības, lai tostarp nodrošinātu pilnīgi brīvu diskusiju starp šīs iestādes locekļiem.
Līdz ar to noteikumi, ar kuriem Revīzijas palātas ģenerālsekretāram ir uzticētas šīs iestādes priekšsēdētāja vispārējās palīgfunkcijas, nevar attaisnot šī ģenerālsekretāra klātbūtni minētās iestādes slēgtajā sēdē, vēl jo vairāk tāpēc, ka Reglamenta īstenošanas kārtības 49. panta 3. punktā bija paredzēta īpaša procedūra, atbilstoši kurai var atļaut slēgtā sēdē būt klāt šīs iestādes darbiniekam, tomēr netiek apgalvots, ka Revīzijas palāta šajā gadījumā šo procedūru būtu izmantojusi.
Šādos apstākļos arī Revīzijas palātas Juridiskā dienesta vadītāja klātbūtne attiecīgajā slēgtajā sēdē nevar tikt pamatota ar Revīzijas palātas sēžu protokolu projektu sagatavošanas funkciju, kas, pēc šīs iestādes domām, viņam esot uzticēta ar lēmumu, kurš pieņemts 2015. gada 12. februārī, pamatojoties uz Reglamenta īstenošanas kārtības 50. panta 1. punktu.
Turklāt no šīs slēgtās sēdes transkripcijas izriet, ka Revīzijas palātas priekšsēdētājs bija pamatojis šīs iestādes Juridiskā dienesta vadītāja klātbūtni nevis ar šīm funkcijām, bet gan atsaucoties uz viņa padomdevēja lomu.
Lai gan no iepriekš minētā izriet, ka Revīzijas palātas ģenerālsekretāra un Juridiskā dienesta vadītāja klātbūtne šīs iestādes slēgtajā sēdē, kuras laikā notika
K. Pinxten
uzklausīšana, bija nelikumīga, no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka šāds pārkāpums var izrādīties izšķirošs vienīgi tad, ja
K. Pinxten
varētu pierādīt, ka tad, ja nebūtu šī pārkāpuma, Revīzijas palātā notikušās procedūras iznākums varētu būt bijis citāds (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2019. gada 4. aprīlis, OZ/EIB,
C‑558/17 P
,
EU:C:2019:289
,
76.
punkts, un 2020. gada 4. jūnijs, C.F. (Nodokļu revīzija),
C‑430/19
,
EU:C:2020:429
,
35.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
K. Pinxten
nav pierādījis, kādā veidā šo Revīzijas palātas darbinieku klātbūtne, kuri – kā izriet no šīs slēgtās sēdes ieraksta transkripcijas – minētajā sēdē nav izteikušies, varēja ietekmēt šīs pašas sēdes norisi vai
a fortiori
šīs iestādes pieņemto galīgo lēmumu.
It īpaši, lai gan
K. Pinxten
apgalvo, ka Revīzijas palātas ģenerālsekretāra atbildība varētu iestāties saistībā ar trūkumiem pārbaudē, kas viņam bija jāveic attiecībā uz šīs iestādes izdevumiem, ir jākonstatē, ka attiecīgās slēgtās sēdes mērķis bija vienīgi ļaut
K. Pinxten
paust nostāju par viņam pārmestajiem faktiem.
Turklāt kritiku, kas izteikta par Revīzijas palātas Juridiskā dienesta vadītāja nostāju izmeklēšanas laikā, galvenokārt pamato vēstules projekts, kuru, kā apgalvots, ir diktējis un iesniedzis
K. Pinxten
šoferis, tomēr nav strīda par to, ka šis šoferis to nav parakstījis. Tādējādi
K. Pinxten
nav juridiski pietiekami pierādījis, ka Revīzijas palātas Juridiskā dienesta vadītāja klātbūtne attiecīgajā slēgtajā sēdē šī darbinieka attieksmes dēļ būtu varējusi ietekmēt šīs sēdes norisi.
Otrām kārtām, attiecībā uz Revīzijas palātā notikušo balsojumu, lai pieņemtu lēmumu celt šo prasību, Reglamenta 4. panta 4. punktā ir noteikts, ka šis lēmums ir jāpieņem aizklātā balsošanā ar četru piektdaļu šīs iestādes locekļu balsu vairākumu.
Lai gan šajā tiesību normā ir arī paredzēts, ka attiecīgais Revīzijas palātas loceklis nepiedalās balsošanā, šim noteikumam šajā lietā nav nozīmes, jo minētais lēmums tika pieņemts datumā, kad
K. Pinxten
vairs nebija šīs iestādes loceklis.
Līdz ar to, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 90. punktā, attiecīgi Reglamenta 4. panta 4. punktā un 25. panta 3. punktā izmantoto formulējumu salīdzinājums pierāda, ka vairākums, kas tiek prasīts šāda lēmuma pieņemšanai, ir jāaprēķina, pamatojoties uz Revīzijas palātas locekļu kopējo skaitu, nevis uz šīs iestādes locekļu skaitu, kuri piedalījās attiecīgajā minētās iestādes sēdē.
To ņemot vērā, Hartas 41. panta 1. punktā tostarp ir norādīts, ka ikvienai personai ir tiesības uz jautājumu objektīvu izskatīšanu Savienības iestādēs un struktūrās.
No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka Savienības iestādēm un struktūrām ir jāizpilda objektivitātes prasība un tās divas sastāvdaļas ir, pirmkārt, subjektīvā objektivitāte, saskaņā ar kuru nevienam attiecīgās iestādes loceklim nedrīkst pastāvēt aizspriedumi vai personīgs pieņēmums, un, otrkārt, objektīvā objektivitāte, saskaņā ar kuru šai iestādei ir jāsniedz pietiekamas garantijas, lai varētu izslēgt jebkādas leģitīmas šaubas attiecībā uz iespējamiem aizspriedumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 27. marts, August Wolff un Remedia/Komisija,
C‑680/16 P
,
EU:C:2019:257
,
27.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Lai nodrošinātu šīs prasības ievērošanu, Revīzijas palātas locekļiem, kuri nevar objektīvi piedalīties procedūrā saistībā ar viena no šīs iestādes locekļiem vai bijušajiem locekļiem iespējamo nodošanu Tiesai, it īpaši to personisko saikņu dēļ, kas viņiem ir ar attiecīgo locekli vai bijušo locekli, ir jābūt iespējai pārliecināties, ka viņi neīsteno nekādu ietekmi uz šīs procedūras iznākumu, un šajā nolūkā tiem ir jābūt iespējai sevi atsaukt.
Ja Reglamenta 4. panta 4. punkts tiktu interpretēts tādējādi, ka tas nozīmē, ka šajā tiesību normā prasītais balsu vairākums tiek aprēķināts, no Revīzijas palātas kopējā locekļu skaita neatskaitot tos locekļus, kuri ir sevi atsaukuši, to lēmums sevi atsaukt faktiski radītu potenciāli izšķirošu ietekmi uz minētajā tiesību normā paredzētās procedūras iznākumu.
Turklāt, ņemot vērā šajā pašā tiesību normā prasīto vairākumu, šāda tās interpretācija praksē ārkārtīgi apgrūtinātu vai pat padarītu par neiespējamu šīs procedūras uzsākšanu, ja zināms skaits šīs iestādes locekļu nolemtu sevi atsaukt.
Tādējādi Reglamenta 4. panta 4. punkts ir jāinterpretē atbilstoši Hartas 41. panta 1. punktam tādējādi, ka četru piektdaļu Revīzijas palātas locekļu vairākums, kas ir paredzēts šajā pirmajā tiesību normā, ir jāaprēķina, pamatojoties uz kopējo šīs iestādes locekļu skaitu, kuri varēja likumīgi piedalīties attiecīgajā balsojumā, neapdraudot objektivitātes prasību.
Šajā lietā nav strīda par to, ka divi Revīzijas palātas locekļi ir sevi atsaukuši, lai nodrošinātu šīs prasības ievērošanu, tādu iemeslu dēļ, kas nav tikuši apstrīdēti.
Līdz ar to 22 Revīzijas palātas locekļu balsojums par labu šīs prasības celšanai bija pietiekams, lai sasniegtu Reglamenta 4. panta 4. punktā prasīto balsu vairākumu.
No tā izriet, ka
K. Pinxten
argumenti par Revīzijas palātas procedūras prettiesiskumu, atļaujot celt šo prasību, ir jānoraida.
4.

Par apgalvoto kavēšanos, ar kādu tika celta Revīzijas palātas prasība
a)

Lietas dalībnieku argumenti
Savā ceturtajā argumentā par nepieņemamību
K. Pinxten
uzskata, ka Revīzijas palāta, apšaubīdama kopš 2006. gada viņa iesniegto pieteikumu maksājumu saņemšanai likumību, nav ievērojusi Hartas 41. panta 1. punktā paredzēto saprātīga termiņa ievērošanas principu, lai gan šīs iestādes rīcībā kopš šo pieteikumu iesniegšanas brīža bija visa lietderīgā informācija, lai pārliecinātos, vai minētie pieteikumi ir likumīgi, vai arī lemtu par skaidrojumu lūgšanu.
Tiesiskās drošības princips pēc analoģijas ar noteikumiem, kas paredzēti Savienības finanšu tiesiskajā regulējumā un ar to saistītajā Tiesas judikatūrā, prasa, lai iestāde paziņojumu par parādu paziņotu termiņā, kas parasti nepārsniedz piecus gadus no brīža, kad šī iestāde varēja izvirzīt savu prasījumu, tomēr šo termiņu var samazināt vai pagarināt atkarībā no apstākļiem.
Turklāt šajā lietā neesot jāpierāda saprātīga termiņa pārsniegšanas ietekme uz Savienības tiesību akta saturu, jo šī prasība nav vērsta uz šāda tiesību akta atcelšanu. Šajā kontekstā esot jāuzskata, ka Revīzijas palātai ir iestājies noilgums attiecībā uz visiem iebildumiem, kas ir vecāki par trīs gadiem vai vismaz ir radušies pirms vairāk nekā pieciem gadiem, sākot no 2018. gada 5. oktobra, kas ir datums, kurā šīs iestādes priekšsēdētājs tās locekļiem iesniedza provizorisko ziņojumu.
Revīzijas palāta uzskata, ka vēršanās Tiesā ir notikusi saprātīgā termiņā. Tā esot varējusi uzsākt šo tiesvedību vienīgi pēc
OLAF
ziņojuma saņemšanas, proti, 2018. gada 2. jūlijā. Ņemot vērā apgalvoto pārkāpumu apmēru, astoņu mēnešu termiņš, skaitot no šī datuma, neesot pārmērīgs. Turklāt noteikumi par noilgumu prasījumu atgūšanas jomā neesot piemērojami šajā tiesvedībā.
b)

Tiesas vērtējums
No Tiesas judikatūras izriet, ka Revīzijas palātai jācenšas nekavēties nenoteiktu laiku, ceļot prasību saskaņā ar LESD 286. panta 6. punktu, lai ievērotu tiesiskās drošības pamatprasību un lai nepārkāptu attiecīgās personas tiesības uz aizstāvību, palielinot grūtības atspēkot šajā prasībā izvirzītos argumentus (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2006. gada 11. jūlijs, Komisija/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
,
90.
punkts).
Tomēr, tā kā šajā tiesību normā nav noteikts precīzs termiņš, Revīzijas palātai ievērojamā termiņa saprātīgumu nevar noteikt, atsaucoties uz vienu precīzu, abstrakti noteiktu maksimālo robežu, bet tas ir jānosaka katrā atsevišķā gadījumā, ņemot vērā lietas faktiskos apstākļus, it īpaši lietas iznākuma nozīmi ieinteresētajām personām, lietas sarežģītību un lietas dalībnieku uzvedību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 28. februāris, Arango Jaramillo u.c./EIB, pārskatīšana,
C‑334/12 RX–II
,
EU:C:2013:134
,
28.
un
29.
punkts).
Turklāt, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 104. punktā, atspēkojamo prezumpciju, saskaņā ar kuru termiņš, kas pārsniedz piecus gadus, skaitot no attiecīgajiem faktiem, esot nesaprātīgs un kuru Tiesa ir noteikusi 2016. gada 14. jūnija sprieduma Marchiani/Parlaments (
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
) 105. punktā, un uz kuru atsaucas
K. Pinxten
, šajā tiesvedībā nevar piemērot.
Šīs prezumpcijas pamatā ir noteikumi par Savienības prasījumu piedziņu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 14. jūnijs, Marchiani/Parlaments,
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
,
101.
–
103.
punkts).
Pat ja prasība atbilstoši LESD 286. panta 6. punktam daļēji ir pamatota ar iebildumu par Revīzijas palātas līdzekļu ļaunprātīgu izmantošanu, tomēr šādas prasības mērķis nav panākt, lai tiktu atmaksāti maksājumi, kuri veikti attiecīgā šīs iestādes locekļa interesēs un kurus tā uzskatītu par nepamatotiem.
Līdz ar to ir jānosaka, vai Revīzijas palātas prasība ir celta saprātīgā termiņā, ņemot vērā šī sprieduma 220. punktā atgādināto Tiesas judikatūru.
Šajā lietā, protams, ir jānorāda, ka visvecākie fakti, kas tiek pārmesti
K. Pinxten
, ir datēti ar 2006. gadu, proti, vairāk nekā divpadsmit gadus pirms šīs prasības celšanas.
Turklāt, lai gan no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka Revīzijas palātas veikta stingrāka pārbaude par tās locekļu iesniegtajiem pieteikumiem maksājumu saņemšanai būtu varējusi ļaut tai ātrāk atklāt vismaz būtisku apgalvoto pārkāpumu daļu attiecībā uz
K. Pinxten
, tomēr viņa situācijas sistemātisku pārskatīšanu pamatoja
OLAF
izmeklēšanas laikā sniegtā informācija.
Revīzijas palātas prasība atbilstoši LESD 286. panta 6. punktam ir balstīta uz visu šīs iestādes rīcībā esošās informācijas kopumu pēc šīs sistemātiskās pārskatīšanas. Līdz ar to nav pierādīts, ka Revīzijas palāta būtu varējusi nolemt celt šo prasību, ja nebūtu
OLAF
savāktās informācijas.
Turklāt pēc tam, kad 2016. gadā tika saņemta informācija par
K. Pinxten
, Revīzijas palāta šajā pašā gadā veica iekšējo izmeklēšanu. Sākot no brīža, kad
OLAF
direktors 2016. gada 27. oktobrī nosūtīja Revīzijas palātai informāciju, no kuras izrietēja, ka viņš izvērtē iespēju uzsākt izmeklēšanu, un līdz viņa ziņojuma iesniegšanai Revīzijas palātai 2018. gada 2. jūlijā, šī iestāde saskaņā ar Regulas Nr. 883/2013 5. panta 3. punktu nevarēja veikt savu izmeklēšanu, ja nepastāvēja kāda cita vienošanās ar
OLAF
. Saņemot šo ziņojumu, Revīzijas palāta uzsāka Reglamenta 4. pantā paredzēto procedūru vairākos posmos, kas norisinājās laikā no 2018. gada 12. jūlija līdz 29. novembrim.
No tā izriet, ka Revīzijas palāta ātri reaģēja uz informācijas saņemšanu par apgalvotajiem
K. Pinxten
pieļautajiem pārkāpumiem un ka pēc tam tā ar zināmu ātrumu veica procedūras saistībā ar viņa pilnvarām, lai gan LESD 286. panta 6. punkts vēl nekad nebija ticis piemērots un
OLAF
ziņojumā bija minēts ļoti liels skaits
K. Pinxten
izdarīto pārkāpumu.
Līdz ar to, lai gan Tiesai vajadzības gadījumā būs jāņem vērā laiks, kas pagājis no dažu aplūkoto faktu rašanās brīža līdz brīdim, kad Revīzijas palāta precīzi formulējusi iebildumus, lai novērtētu, cik lielā mērā no
K. Pinxten
var gaidīt, ka viņš iesniegtu papildu paskaidrojumus vai pierādījumus par šiem faktiem, tomēr nevar uzskatīt, ka šīs prasības celšana vispārīgi ir notikusi, beidzoties nesaprātīgam termiņam, vai ka Revīzijas palātai būtu iestājies noilgums, lai tā šīs procedūras mērķiem varētu atsaukties uz atsevišķiem šajā prasībā norādītajiem pārkāpumiem.
Līdz ar to ir jānoraida
K. Pinxten
argumenti par kavēšanos, ar kādu šī prasība tika celta.
Tā kā neviens no četriem argumentiem par prasības pieņemamību nav ticis apmierināts, ir jākonstatē, ka šī prasība ir pieņemama.
B.

Par iebildumiem
Prasības pamatojumam Revīzijas palāta izvirza piecus iebildumus, kas attiecas, pirmkārt, uz šīs iestādes resursu ļaunprātīgu izmantošanu, otrkārt, uz nodokļu priekšrocību ļaunprātīgu un prettiesisku izmantošanu, treškārt, uz nepatiesu paziņojumu sniegšanu apdrošināšanas sabiedrībai, ceturtkārt, uz nedeklarētu un prettiesisku noteiktu darbību veikšanu, kā arī, piektkārt, uz interešu konflikta situācijas izraisīšanu.
Lai izvērtētu šos iebildumus, ir jāprecizē, ka ar LESD 286. panta 6. punktu Revīzijas palātai ir atļauts lūgt Tiesu atbrīvot šīs iestādes locekļus no amata vai atņemt viņiem tiesības uz pensiju vai citām priekšrocībām, ja tie vairs neatbilst vajadzīgajiem nosacījumiem vai nepilda amata pienākumus.
Šo pienākumu raksturs tostarp ir precizēts LESD 285. un 286. pantā.
Tādējādi saskaņā ar LESD 285. pantu šiem locekļiem savas funkcijas ir jāveic pilnīgi neatkarīgi Savienības vispārējās interesēs.
Turklāt no LESD 286. panta 3. punkta izriet, ka Revīzijas palātas locekļiem tostarp ir jāatturas no jebkādas darbības, kas nav saderīga ar viņu amata pienākumiem.
Turklāt LESD 286. panta 4. punktā šiem locekļiem ir aizliegts pilnvaru laikā uzņemties jebkādu citu algotu vai nealgotu darbu, tostarp tādēļ, lai nodrošinātu minēto locekļu pieejamību pilnvaru izpildē. Šajā tiesību normā arī ir precizēts, ka minētie locekļi svinīgi solās, ka gan pilnvaru laikā, gan vēlāk viņi ievēros amata uzliktos pienākumus, it īpaši pienākumu izturēties godīgi un apdomīgi attiecībā uz dažu amatu un priekšrocību pieņemšanu pēc tam, kad viņu pilnvaras ir beigušās.
Pēdējie minētie pienākumi ir norādīti tikai kā piemēri, un jēdziens “amata uzliktie pienākumi” LESD 286. panta 6. punkta izpratnē ir jāsaprot plašā nozīmē. Ņemot vērā nozīmīgo atbildību, kas uzticēta Revīzijas palātas locekļiem, viņiem attiecībā uz savu uzvedību ir jāievēro visstingrākās normas, vienmēr ievērojot Savienības vispārējo interešu pārsvaru ne tikai pār valsts interesēm, bet arī savām personiskajām interesēm (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2006. gada 11. jūlijs, Komisija/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
,
70.
un
71.
punkts).
Šādā perspektīvā Revīzijas palātas locekļu pienākumi, kas noteikti primārajās tiesībās, ir pārņemti un konkretizēti šīs iestādes pieņemtajās iekšējās tiesību normās, kuras šiem locekļiem ir stingri jāievēro.
It īpaši Revīzijas palātas locekļiem ir stingri jāievēro šajās tiesību normās paredzētie deklarēšanas pienākumi, lai nodrošinātu LESD 286. panta 3. un 4. punkta ievērošanu, un tādējādi jānodrošina pilnīga šīs iestādes informēšana par pieteikumiem, kuru mērķis ir piesaistīt minētās iestādes resursus, tostarp saistībā ar komandējuma, pārstāvības un reprezentācijas izdevumiem.
Šaubu gadījumā par viņu amata pienākumu precīzu apjomu Revīzijas palātas locekļiem ir jāvēršas pie šīs iestādes kompetentajiem dienestiem, lai kliedētu šīs šaubas.
To ņemot vērā, kaut arī Revīzijas palātas locekļiem tādējādi ir jāraugās, lai viņu uzvedība būtu nevainojama, no tā tomēr neizriet, ka mazākā atkāpe no attiecīgajām normām var tikt sodīta saskaņā ar LESD 286. panta 6. punktu. Ir nepieciešams, lai šajā ziņā pastāvētu noteiktas smaguma pakāpes pienākumu neizpilde (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2006. gada 11. jūlijs, Komisija/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
,
72.
punkts).
Tātad, pārbaudot Revīzijas palātas izvirzītos piecus iebildumus, ir jānoskaidro, vai Tiesas rīcībā esošie lietas materiāli ļauj attiecībā uz
K. Pinxten
konstatēt noteiktas smaguma pakāpes pārkāpumu šīs iestādes locekļa amata uzlikto pienākumu, kuri ir noteikti primārajās tiesībās un precizēti minētās iestādes pieņemtajos noteikumos, izpildē.
Šajā nolūkā Tiesai ir jāizvērtē visi pierādījumi, ko tai iesniegusi gan Revīzijas palāta – kurai ir jāpierāda, ka pastāv pienākumu neizpilde, kurā tā apsūdz
K. Pinxten
–, gan viņš pats. Tiesai it īpaši ir jāizvērtē šo apstākļu saturiskā pareizība un ticamība, lai noskaidrotu, vai tie ir pietiekami, lai konstatētu noteikta smaguma pakāpes pienākumu neizpildi LESD 286. panta 6. punkta izpratnē.
1.

Par ceturto iebildumu par to, ka ir notikusi nedeklarēta un prettiesiska politiskā darbība un nekustamā īpašuma sabiedrības vadīšana
Ar ceturto iebildumu Revīzijas palāta apgalvo, ka
K. Pinxten
nav izpildījis savus personiskas neieinteresētības, neatkarības, objektivitātes, iesaistes, godīguma, atbildības, piemēra rādīšanas un pārredzamības pienākumus, savu pilnvaru laikā nelikumīgi veicot divas ārējas darbības.
Tā kā Revīzijas palātas resursu ļaunprātīga izmantošana, kas ir pirmā iebilduma priekšmets, daļēji attiecas uz šīs iestādes līdzekļu piesaisti, kurus tā norāda kā saistītus ar šīm ārējām darbībām, vispirms ir jāizvērtē ceturtais iebildums.
Šajā ziņā, kā ir atgādināts šī sprieduma 238. punktā, Revīzijas palātas locekļi, piemērojot LESD 286. panta 4. punktu, savu pilnvaru laikā nedrīkst uzņemties nekādu citu algotu vai nealgotu darbu.
Turklāt, lai saskaņā ar LESD 285. pantu garantētu šo locekļu neatkarību un, piemērojot LESD 286. panta 3. punktu, nodrošinātu, ka minētie locekļi atturas no jebkādas darbības, kas nav saderīga ar viņu pilnvaru raksturu, Revīzijas palātas pieņemtajos noteikumos, kas šiem pašiem locekļiem – kā tas ir norādīts šī sprieduma 241. punktā – ir rūpīgi jāievēro, ir precizēts, ar kādiem nosacījumiem viņi var veikt ārēju darbību savu pilnvaru laikā.
Proti, ētikas vadlīniju 3.7. punktā ir paredzēts, ka Revīzijas palātas locekļi ārējas darbības var veikt tikai saskaņā ar Civildienesta noteikumiem un viņiem ir jāatturas no jebkādas darbības, kas var apdraudēt šīs iestādes reputāciju, likt apšaubīt viņu objektivitāti vai traucēt viņu darbu.
2004. gada ētikas kodeksa 4. panta 1. punktā un 2012. gada ētikas kodeksa 4. panta 1. un 2. punktā ir noteikts, ka Revīzijas palātas locekļi ar atdevi strādā, lai īstenotu viņiem uzticētās pilnvaras, ka viņi nevar veikt nekādas politiskās funkcijas un ka viņi atturas no jebkādas ārējas profesionālās darbības, kā arī no jebkādas citas ārējas darbības, kas nav saderīga ar viņu funkciju izpildi.
Reglamenta īstenošanas kārtības 5. panta 1. punktā bija noteikts, ka Revīzijas palātas locekļi atturas no jebkādas ārējas profesionālās darbības un no jebkādas citas ārējas darbības, kas nav saderīga ar neatkarības un pieejamības principiem, pildot savas funkcijas.
Šīs īstenošanas kārtības 5. panta 2. punktā bija precizēts, ka ikviena faktiska vai plānotā ārējā darbība ir jāizvērtē, ņemot vērā četrus vispārējos kritērijus, kas saistīti attiecīgi ar Revīzijas palātas tēla aizskāruma neesamību saistībā ar tās objektivitāti, interešu konfliktu, pārmērīgu slogu darba laika un finansiālā labuma līmeni.
Turklāt procesuālā ziņā 2004. gada ētikas kodeksa 4. panta 3. punktā, 2012. gada ētikas kodeksa 4. panta 6. punktā, kā arī Reglamenta īstenošanas kārtības 6. panta 1. un 2. punktā ir noteikts pienākums Revīzijas palātas priekšsēdētājam paziņot par jebkuru ārēju darbību ne tikai šīs iestādes locekļa pienākumu pildīšanas laikā, bet arī pārējo viņa pilnvaru laikā.
No iepriekš minētā izriet, ka, lai lemtu par ceturto iebildumu, ir jāizvērtē, vai
K. Pinxten
ir izpildījis pienākumu paziņot par ikvienu ārēju darbību un atturēties veikt ārēju darbību, kas nav saderīga ar viņa pilnvarām, attiecībā uz divām ārējām darbībām, kuras ir šī iebilduma pirmās un otrās daļas priekšmets.
a)

Par ceturtā iebilduma pirmo daļu, kas attiecas uz nedeklarētu un nelikumīgu politiskās darbības veikšanu
1)

Lietas dalībnieku argumenti
Ceturtā iebilduma pirmajā daļā Revīzijas palāta norāda, ka
K. Pinxten
īstenoja intensīvu politisko darbību, lai gan viņš bija šīs iestādes loceklis. Tādējādi viņš esot piedalījies politiskās partijas
Open VLD
(turpmāk tekstā – “attiecīgā politiskā partija”) daudzās biroja sanāksmēs, turklāt kā biedrs ar balsstiesībām līdz 2008. gadam.
Šī darbība neesot nedz deklarēta Revīzijas palātai, nedz arī tā to ir atļāvusi, un tā katrā ziņā neesot saderīga ar šīs iestādes locekļa amatu.
K. Pinxten
noliedz, ka, būdams Revīzijas palātas loceklis, viņš būtu veicis jebkādu politisko darbību. Lai gan viņš piedalījās dažās attiecīgās politiskās partijas sanāksmēs, runa esot par šīs partijas “paplašinātā” biroja sanāksmēm, kurās esot piedalījušies arī minētās partijas deputāti un kurās
K. Pinxten
neesot bijušas balsstiesības, jo viņš neesot bijis no šī biroja ievēlēts loceklis. Viņa dalības šajās sanāksmēs mērķis esot bijis veicināt Revīzijas palātas darbību un saglabāt profesionālās attiecības ar valsts politiķiem.
2)

Tiesas vērtējums
Pirmkārt, ir jānorāda, ka Revīzijas palātas apgalvojums, saskaņā ar kuru
K. Pinxten
līdz 2008. gadam ir piedalījies attiecīgās politiskās partijas biroja sanāksmēs kā biedrs ar balsstiesībām, nevar tikt uzskatīts par pierādītu, jo Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos nav ietverts neviens pierādījums, kas pamatotu šo apgalvojumu.
Otrkārt, attiecībā uz
K. Pinxten
piedalīšanos attiecīgās politiskās partijas biroja sanāksmēs kopš 2008. gada, lai gan viņam nav balsstiesību, Revīzijas palāta tostarp iesniedz elektroniskā pasta vēstuli, kuru 2008. gada 24. novembrī bija nosūtījis šīs partijas politiskais direktors un ar kuru
K. Pinxten
tika garantēts, ka viņš tiks sistemātiski ielūgts uz minētās partijas biroja sanāksmēm, kā arī šo sanāksmju protokolos ir apstiprināta
K. Pinxten
dalība vismaz 30 no minētajām sanāksmēm laikposmā no 2009. gada 9. marta līdz 2010. gada 26. aprīlim.
Kā secinājumu 182. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, no šiem protokoliem arī izriet, ka attiecīgās politiskās partijas biroja sanāksmju, kurās piedalījās
K. Pinxten
, mērķis bija apspriest dažādus jautājumus, kas attiecas uz Beļģijas un Eiropas politiku.
Turklāt, lai gan attiecīgās politiskās partijas biroja sanāksmju protokoli pēc 2010. gada 26. aprīļa nav ietverti Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos, no vairākiem apstākļiem, kas ietverti šajos lietas materiālos, izriet, ka
K. Pinxten
dalība šajās sanāksmēs turpinājās pēc šī datuma.
It īpaši no elektroniskā pasta vēstuļu apmaiņas, kas datēta ar 2012. gada maiju, izriet, ka
K. Pinxten
uztraucās, ka viņš vairs nesaņem ielūgumus piedalīties attiecīgās politiskās partijas biroja sanāksmēs, un ka viņam tika sniegta atbilde, ka runa ir par tehnisku problēmu. Uz
K. Pinxten
interesi par šīm sanāksmēm norāda arī 2016. gada janvāra elektroniskā pasta vēstuļu apmaiņa, kurās viņš sūdzējās, ka ielūgumi uz minētajām sanāksmēm viņam tika nosūtīti pārāk vēlu, lai viņš varētu nodrošināt dalību tajās.
Elektroniskā pasta vēstules, kas nosūtītas 2014. gada septembrī, kā arī 2015. gada septembrī un oktobrī, turklāt apstiprina
K. Pinxten
dalību atsevišķās attiecīgās politiskās partijas biroja sanāksmēs.
Pēc tam vairākas 2016. un 2017. gada elektroniskā pasta vēstules pierāda, ka
K. Pinxten
joprojām tika nosūtīti ielūgumi uz šādām sanāksmēm, savukārt dokumenti, kas attiecas uz vairākiem viņa veiktajiem komandējumiem, liecina par viņa dalību vismaz četrās no šīm sanāksmēm šo divu gadu laikā.
Turklāt uzklausīšanā Revīzijas palātā un vēlāk tiesas sēdē
K. Pinxten
atzina, ka viņš ir regulāri piedalījies attiecīgās politiskās partijas “paplašinātā” biroja sanāksmēs, apmeklējot vidēji astoņas līdz desmit sanāksmes gadā.
No šiem apstākļiem izriet, ka
K. Pinxten
lielākajā daļā no savu divu pilnvaru laika Revīzijas palātā bija veicis aktīvu politisko darbību, kas izpaudās kā tieša un regulāra piedalīšanās valsts mēroga politiskās partijas vadības struktūrā.
K. Pinxten
arguments, ka viņš šajās sanāksmēs piedalījās kā viesis vai novērotājs, tāpat kā attiecīgās partijas deputāti, jo viņš šajā ziņā nav ievēlēts un viņam nav balsstiesību, nevar likt apšaubīt šo vērtējumu.
Proti, regulāra dalība politiskās partijas vadības sanāksmēs, pat bez balsstiesībām, sniedz reālu iespēju, it īpaši piedaloties šajā ietvarā notikušajās debatēs, ietekmēt šīs partijas politisko darbību. Turklāt līdzība starp attiecīgās partijas deputātu statusu un
K. Pinxten
statusu attiecībā uz dalību attiecīgajās sanāksmēs, uz kuru viņš atsaucas, apstiprina šīs dalības saistību ar politisko darbību.
Papildus tam, ka
K. Pinxten
šo darbību nav deklarējis, ir jākonstatē, ka šāda darbība ir acīmredzami nesaderīga ar Revīzijas palātas locekļa amata pienākumiem.
Papildus laikam, kas nepieciešams, lai darba dienu laikā dotos un piedalītos politiskajās sanāksmēs, kaut gan attiecīgajam loceklim ir pienākums nodrošināt pieejamību, šāda veida darbība arī apdraud viņa neatkarību un, ja tā kļūst zināma, var kaitēt Revīzijas palātas objektivitātes tēlam sabiedrībā.
Šāda darbība tādējādi nav saderīga ar primārajās tiesībās noteiktajiem pienākumiem un ir arī pretrunā šī sprieduma 250.–253. punktā minētajiem Revīzijas palātas pieņemtajiem noteikumiem. Politikas funkciju veikšana it īpaši ir skaidri aizliegta ar 2004. un 2012. gada ētikas kodeksiem, savukārt ētikas vadlīniju 3.3. punktā ir minēta nepieciešamība izvairīties no jebkāda interešu konflikta, kas varētu rasties piederības politiskajam birojam gadījumā.
Jāuzsver – tas, ka Revīzijas palātas loceklis turpina politisko darbību lielākajā savu pilnvaru termiņa laikā, ir īpaši smags viņa amata pamatpienākumu pārkāpums.
Šo pienākumu pārkāpuma smagumu šajā lietā vēl jo vairāk pastiprina apstāklis, ka
K. Pinxten
nekādā gadījumā nevarēja nezināt par savas rīcības prettiesisko raksturu, jo komiteja, kas bija atbildīga par Revīzijas palātas locekļu ārējo darbību novērtēšanu, viņam stājoties amatā, bija noraidījusi viņa lūgumu saglabāt Overpeltas [
Overpelt
] (Beļģija) pašvaldības mēra statusu, it īpaši pamatojoties uz šīs iestādes Juridiskā dienesta 2006. gada 10. maija paziņojumu, kurā tika uzsvērts, ka šīs iestādes locekļi nevar veikt nekādu politisko darbību.
Tādējādi ceturtā iebilduma pirmā daļa ir pamatota.
b)

Par ceturtā iebilduma otro daļu attiecībā uz to, ka ir notikusi nedeklarēta un prettiesiska nekustamā īpašuma sabiedrības vadīšana
1)

Lietas dalībnieku argumenti
Ceturtā iebilduma otrajā daļā Revīzijas palāta apgalvo, ka
K. Pinxten
2016. gadā izveidoja privātu sabiedrību, no kuras viņš guva ienākumus un kura bija paredzēta vīna dārza apsaimniekošanai Kotdorā [
Côte‑d’Or
] (Francija).
Šī darbība neesot nedz paziņota Revīzijas palātai, nedz arī tā to bija atļāvusi, un tā katrā ziņā neesot saderīga ar šīs iestādes locekļa amatu, jo runa ir par profesionālu darbību peļņas gūšanas nolūkā.
K. Pinxten
uzskata, ka Revīzijas palātas minētā sabiedrība ir nekustamā īpašuma sabiedrība (
société civile immobilière
), kas neveic komercdarbību un kas vienīgi saņem īres maksu par nekustamo īpašumu, kas ir norādīts viņa interešu deklarācijā. Tādējādi tā esot uzskatāma vienkārši par pilnībā pārskatāmu nekustamā īpašuma veidu.
2)

Tiesas vērtējums
No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka
K. Pinxten
patiešām ir veicis nekustamā īpašuma sabiedrības vadītāja funkcijas kopš šīs sabiedrības izveides 2016. gada laikā līdz viņa otrā pilnvaru termiņa beigām.
K. Pinxten
un viņa laulātajai piederēja 97 % no minētās nekustamā īpašuma sabiedrības kapitāldaļām, atlikušie 3 % pieder viņu trim bērniem.
Turklāt no Revīzijas palātas iesniegtajiem notariālajiem aktiem un elektroniskā pasta vēstulēm izriet, ka 2016. gada 12. septembrī šī pati nekustamā īpašuma sabiedrība iegādājās vairākus zemesgabalus, kas nekavējoties tika nodoti lauku zemes nomai, lai tos izmantotu trešā persona.
Attiecībā uz
K. Pinxten
šādi veiktās funkcijas saderību ar viņa pienākumiem ir jākonstatē, ka neviens no Revīzijas palātas locekļu statusu reglamentējošajiem principiem neliedz tieši vai netieši iegūt nekustamo īpašumu vai saņemt ar šādu īpašumu saistītus nomas ienākumus.
Turklāt no 2012. gada ētikas kodeksa 2. panta 2. punkta, kurā attiecībā uz “īpašuma, kas pieder tieši vai ar nekustamā īpašuma uzņēmuma starpniecību”, piederību ir noteikta viena un tā pati deklarēšanas kārtība, izriet, ka Revīzijas palātas iekšējās tiesību normās ir skaidri paredzēta iespēja, ka tās locekļiem tieši vai netieši pieder nekustamais īpašums.
Tā kā nav ne apgalvots, ne
a fortiori
pierādīts, ka attiecīgā nekustamā īpašuma sabiedrība būtu veikusi darbību, kas pārsniedz šī sprieduma 281. punktā minēto lauksaimniecības zemesgabalu pārvaldību, šķiet, ka
K. Pinxten
kā šīs sabiedrības vadītājs vienīgi tika aicināts pārvaldīt šos zemesgabalus, kurus minētā sabiedrība neizmantoja tieši, kā viņš būtu bijis aicināts to darīt, ja viņam minētie zemesgabali būtu piederējuši tieši.
Šādos apstākļos un tā kā nav citas informācijas, kas varētu pierādīt Revīzijas palātas šajā ziņā izvirzītās apsūdzības pret
K. Pinxten
pamatotību, nešķiet, ka viņa veiktā ģimenes nekustamā īpašuma sabiedrības vadītāja darbība varētu apdraudēt neatkarības un objektivitātes principus, samazināt viņa pieejamību vai ļaut viņam gūt lielākus ienākumus nekā tie, kurus viņš būtu varējis iegūt kā šīs sabiedrības valdījumā esošo īpašumu īpašnieks.
No tā izriet, ka, pretēji Revīzijas palātas apgalvotajam, šo darbību nevar uzskatīt par darbību, kas nav saderīga ar Revīzijas palātas locekļa amatu.
Attiecībā uz jautājumu, vai
K. Pinxten
ir izpildījis savu pienākumu deklarēt šādu darbību, no 2012. gada ētikas kodeksa 2. panta 2. un 4. punkta izriet, ka Revīzijas palātas loceklim, kurš pilnvaru laikā ar nekustamā īpašuma sabiedrības starpniecību bija iegādājies nekustamo īpašumu, kas nav dzīvesvieta, kuru izmantotu tikai viņš, ir jāiesniedz jauns paziņojums par viņa finansiālajām interesēm un informāciju par viņa īpašumu, kurā ir norādīts šis nekustamais īpašums.
Ņemot vērā šī īpašā deklarēšanas pienākuma esamību attiecībā uz nekustamā īpašuma turēšanu un šajā kontekstā 2012. gada ētikas kodeksā ietverto atsauci uz nekustamo īpašumu sabiedrībām, ir jāuzskata, ka paziņojums par Revīzijas palātas locekļa finansiālajām interesēm un informāciju par viņa īpašumu, kurā ir norādīts nekustamais īpašums, kas tam pieder ar nekustamā īpašuma sabiedrības starpniecību, ir pietiekams, lai šis [Revīzijas] tiesas loceklis, pildot šīs sabiedrības vadītāja funkcijas, izpildītu savus deklarēšanas pienākumus attiecībā pret šo iestādi.
Turklāt, tā kā, pirmkārt, nekustamā īpašuma sabiedrības vadītāja amats pats par sevi nav nesaderīgs ar Revīzijas palātas locekļa amatu un, otrkārt, tā kā iespējamais interešu konflikts, kas ir saistīts ar šo funkciju, pēc sava rakstura izriet no attiecīgā īpašuma turējuma, nevis no pašas minētās funkcijas veikšanas, tās kā ārējās darbības papildu paziņošana procedūrā, kas ir paredzēta šī sprieduma 254. punktā, nav nepieciešama, lai Revīzijas palāta varētu pārliecināties, ka tās locekļi ievēro savus amata uzliktos pienākumus.
Šajā lietā netiek apstrīdēts, ka lauksaimniecībā izmantojamie zemesgabali, kas pieder aplūkotajai nekustamā īpašuma sabiedrībai, patiešām tika minēti jaunajā paziņojumā par finanšu interesēm un informāciju par īpašumu, kuru
K. Pinxten
iesniedza pēc šo zemesgabalu iegādes.
Līdz ar to ceturtā iebilduma otrā daļa ir noraidāma kā nepamatota.
Tādējādi šis iebildums ir jāapmierina daļēji.
2.

Par pirmo iebildumu par to, ka ir ļaunprātīgi izmantoti Revīzijas palātas resursi, lai finansētu darbības, kurām nav nekādas saistības ar šīs iestādes locekļa amatu vai kuras ar to nav saderīgas
a)

Par pirmā iebilduma pieņemamību
K. Pinxten
iesniedza divus argumentus, lai apstrīdētu pirmā iebilduma pieņemamību, kas attiecīgi ir saistīti ar to, ka Revīzijas palāta nav izmantojusi savu rīcības brīvību, un formāliem trūkumiem prasības pieteikuma iesniegšanā, kā arī replikas raksta pielikumā iesniegtās tabulas nepieņemamību.
1)

Par Revīzijas palātas rīcības brīvības īstenošanu
i)

Lietas dalībnieku argumenti
K. Pinxten
norāda, ka Revīzijas palāta ir vienīgi atsaukusies uz
OLAF
ziņojumu, to neanalizējot un tostarp precīzi nenorādot, kādā ziņā katrs no kritizētajiem izdevumiem ir nelikumīgs. Tādējādi šī iestāde neesot izmantojusi tai ar LESD 286. panta 6. punktu piešķirto rīcības brīvību. Šo nepilnību pastiprinot apstāklis, ka Revīzijas palāta galu galā no
K. Pinxten
pieprasa tikai aptuveni 27 % no
OLAF
noteiktās summas, nepaskaidrojot iemeslus, kuru dēļ tā tomēr pārņem visus pārmetumus, kas
OLAF
ziņojumā adresēti
K. Pinxten
.
Revīzijas palāta uzskata, ka tai bija jāanalizē
OLAF
ziņojums un jāatsaucas uz to. Tomēr, kā par to tostarp liecinot provizoriskais ziņojums un prasības pieteikums, tā esot veikusi pati savu aplūkoto faktu analīzi.
ii)

Tiesas vērtējums
No LESD 286. panta 6. punkta izriet, ka tikai Revīzijas palāta var uzsākt šajā tiesību normā paredzēto procedūru.
Tādējādi šai iestādei ir jāizvērtē, vai tās rīcībā esošie pierādījumi par attiecīgās iestādes locekļa vai bijušā locekļa rīcību ir pietiekami, lai pamatotu šīs procedūras uzsākšanu. Turklāt Reglamenta 4. pantā ir paredzēta iekšējā procedūra, kuras mērķis ir ļaut pieņemt šīs pašas iestādes pamatotu lēmumu šajā ziņā.
Papildus tam –
OLAF
ziņojuma esamība saistībā ar attiecīgā Revīzijas palātas locekļa vai bijušā locekļa rīcību nevar ierobežot šai iestādei šajā ziņā piešķirto rīcības brīvību, jo no Regulas Nr. 883/2013 11. panta 4. punkta izriet, ka iestādei, kurai šāds ziņojums tiek nosūtīts, ir jānosaka, kādas sekas ir šim ziņojumam un tam pievienotajiem ieteikumiem.
Šajā lietā, kā izriet tostarp no šī sprieduma 188.–214. punkta, tika īstenota Reglamenta 4. pantā paredzētā procedūra, kas ļāva Revīzijas palātai izlemt celt šo prasību, ņemot vērā visu tās rīcībā esošo informāciju, tostarp
OLAF
ziņojumu.
Šādos apstākļos apstāklis, ka prasības pieteikums lielā mērā ir balstīts uz
OLAF
ziņojumā izdarītajiem konstatējumiem, nevar likt apšaubīt pirmā iebilduma pieņemamību, jo Revīzijas palātai nekādā ziņā nav pienākuma atkāpties no šiem konstatējumiem.
Turklāt Revīzijas palāta savā prasības pieteikumā nav pārņēmusi visus
OLAF
ziņojumā minētos pārmetumus. Proti, tā it īpaši nav izvirzījusi iebildumus par
K. Pinxten
nepamatoto prombūtni un turklāt ir noraidījusi
OLAF
analīzi par atsevišķu
K. Pinxten
komandējumu prettiesiskumu.
No tā izriet, ka
K. Pinxten
arguments par to, ka Revīzijas palāta nav izmantojusi savu rīcības brīvību, ir jānoraida.
2)

Par prasības pieteikuma iesniegšanu un par replikas raksta pielikumā ietvertās tabulas pieņemamību
i)

Lietas dalībnieku argumenti
K. Pinxten
norāda, ka Revīzijas palāta nav izpildījusi savu izmeklēšanas iestādes pienākumu konstatēt faktus, pierādot, ka katrs no pirmajā iebildumā kritizētajiem izdevumiem patiešām ir prettiesisks.
Šādu pierādīšanu nevar veikt, principiāli un automātiski atsaucoties uz
OLAF
ziņojumu un tā daudzajiem pielikumiem, jo šāda atsauce ir nepieņemama. Tāpat šī iestāde nevarot likumīgi pamatot savu argumentāciju, atsaucoties uz replikas raksta C.1. pielikumā ietverto tabulu, vēl jo vairāk tāpēc, ka šī tabula esot pieņemta pēc tās lēmuma vērsties Tiesā.
Revīzijas palāta uzskata, ka prasības pieteikums ir pietiekami pamatots. Tādējādi tā esot sniegusi reprezentatīvus piemērus
K. Pinxten
pārmesto pienākumu neizpildei, vienlaikus atkārtojot katru iebildumu un pielikumā iesniedzot detalizētāku tabulu. Pēc tam, kad 2019. gada 4. februārī tika nosūtīti
K. Pinxten
apsvērumi, Revīzijas palāta turklāt esot veikusi jaunu katru izdevumu pārbaudi un esot sagatavojusi tabulu, kas pievienota tās 2019. gada 11. aprīļa lēmumam par prasījuma konstatēšanu un atgūšanu.
ii)

Tiesas vērtējums
Vispirms jānorāda, ka
K. Pinxten
apgalvojums, ka Revīzijas palāta neesot pierādījusi faktus, uz kuriem ir balstīts pirmais iebildums, ir jāizvērtē šī iebilduma pamatotības pārbaudes stadijā, nevis tā pieņemamības izvērtēšanas stadijā.
Attiecībā uz pārējo, pirmkārt, saistībā ar prasības pieteikuma iesniegšanu ir jāatgādina, ka, piemērojot Eiropas Savienības Tiesas statūtu 21. pantu un Tiesas Reglamenta 120. panta c) punktu, prasības pieteikumā tostarp ir jānorāda strīda priekšmets, prasītāja prasījumi, kā arī izvirzītie pamati un argumenti.
Šī pienākuma izpildei ir jāļauj atbildētājam sagatavot savu aizstāvību un Tiesai veikt pārbaudi. No tā izriet, ka galvenie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem ir pamatota šāda prasība, prasības pieteikumā ir jānorāda loģiskā un saprotamā veidā un ka prasības pieteikumā ietvertajiem prasījumiem ir jābūt formulētiem nepārprotami, lai izvairītos no tā, ka Tiesa lemj
ultra petita
vai arī nelemj par kādu iebildumu.
Tātad saistībā ar prasību, kas celta saskaņā ar LESD 286. panta 6. punktu, Revīzijas palātai iebildumi ir jāizklāsta loģiski un precīzi, lai attiecīgais Revīzijas palātas loceklis vai bijušais loceklis varētu precīzi novērtēt viņa amata uzlikto pienākumu pārkāpuma raksturu, kas ir obligāts nosacījums, lai šis loceklis vai bijušais loceklis varētu lietderīgi izmantot savus aizstāvības līdzekļus un lai Tiesa varētu pārbaudīt apgalvotā pārkāpuma esamību.
Lai gan ir taisnība, ka šajā ziņā atsevišķos jautājumos prasības pieteikumu var pamatot un papildināt, atsaucoties uz noteiktām tam pievienoto dokumentu rindkopām, vispārēja atsauce uz citiem dokumentiem, pat ja tie ir pievienoti prasības pieteikumam, nevar kompensēt galveno juridisko argumentu neesamību, kuriem ir jābūt ietvertiem pašā prasības pieteikumā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 11. septembris, MasterCard u.c./Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
,
40.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tātad Tiesai nav pienākuma prasības pieteikuma pielikumos meklēt un identificēt iebildumus un argumentus, ko tā varētu uzskatīt par tādiem, kuri veido prasības pamatojumu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 11. septembris, MasterCard u.c./Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
,
41.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā Revīzijas palātas prasības pieteikumā ir ietverts vispārīgs pirmā iebilduma izklāsts, kurā tostarp ir norādītas to situāciju kategorijas, kurās, pēc tās domām,
K. Pinxten
ir ļaunprātīgi izmantojis šīs iestādes resursus.
Šis izklāsts ir papildināts ar ļoti apjomīgiem pielikumiem, uz kuriem atkārtoti ir atsauces prasības pieteikumā.
Šajā ziņā, protams, ir jānorāda, ka tas, kādā veidā prasības pieteikumā ir ietvertas atsauces uz šiem pielikumiem, ir kritizējams, jo Revīzijas palāta bieži vien pamato savu argumentāciju ar nepietiekami precīzu atsauci uz prasības pieteikuma A.37. pielikumu, kurā ietilpst daudzi dokumenti, kas bieži ir iesniegti sajauktā kārtībā un kas ietver vairākus tūkstošus lappušu.
Lai gan šī prakse neļauj Tiesai veikt precīzu un detalizētu analīzi, prasības pieteikumā tomēr ir iespējams noskaidrot Revīzijas palātas norādītā pirmā iebilduma raksturu un argumentus, kurus tā vēlas izvirzīt, lai konstatētu
K. Pinxten
rīcības prettiesiskumu.
Līdz ar to ir jāuzskata, ka būtiskie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem ir pamatota šī prasība, pietiekami izriet no prasības pieteikuma teksta un ka daudzās atsauces uz prasības pieteikuma pielikumiem tātad nav paredzētas, lai kompensētu prasības pieteikuma trūkumus šajā ziņā.
Konkrētāk, attiecībā uz Revīzijas palātas iesniegto prasības pieteikuma A.47. pielikumā iekļauto tabulu ir jānorāda, ka šī tabula ļauj šai iestādei pamatot un papildināt prasības pieteikumu, izsmeļošā un precīzā veidā aprakstot konkrētas situācijas, kurās ir notikuši pārkāpumi, kas saistībā ar pirmo iebildumu ir minēti prasības pieteikumā.
Turklāt šī tabula ļauj nodrošināt nepārtrauktību ar iepriekšējo administratīvo procesu, kura laikā gan Revīzijas palāta, gan
K. Pinxten
izmantoja šīs pašas atsauces, lai identificētu attiecīgās situācijas.
Papildus, ņemot vērā pirmajā iebildumā minēto konkrēto situāciju lielo skaitu, to pilnīgu izklāstu prasības pieteikuma tekstā faktiski bija grūti paredzēt.
Šāds formāls ierobežojums nevar likt Revīzijas palātai atteikties iesniegt Tiesai visus faktus, kas, pēc tās domām, palīdz konstatēt, ka
K. Pinxten
ir pārkāpis no viņa amata izrietošos pienākumus.
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka pirmā iebilduma izvirzīšana prasības pieteikumā ļauj
K. Pinxten
īstenot savas tiesības uz aizstāvību, kā viņš turklāt to ir detalizēti darījis tiesvedībā Tiesā, un Tiesai lemt par šī iebilduma pamatotību.
No tā izriet, ka formālie trūkumi prasības pieteikuma iesniegšanā neļauj uzskatīt, ka pirmais iebildums pilnībā vai daļēji ir nepieņemams.
Otrkārt, attiecībā uz apgalvojumu, ka replikas raksta C.1. pielikumā ietvertā tabula ir nepieņemama, jo tā ir sagatavota pēc prasības pieteikuma iesniegšanas un iesniegta replikas raksta stadijā, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas Reglamenta 127. pantu tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesiskiem vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā. Turklāt saskaņā ar šī reglamenta 128. panta 1. punktu puses vēl var sniegt papildu pierādījumus vai izteikt pierādījumu piedāvājumus savas argumentācijas atbalstam replikas rakstā, pamatojot kavēšanos šo ziņu iesniegšanā.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka replikas raksta C.1. pielikumā ietvertā tabula ir uzskatāma par jaunu prasības pieteikuma A.47. pielikumā ietvertās tabulas iesniegšanu, kuras mērķis ir atvieglot pierādījumu identifikāciju attiecībā uz katru no šajā tabulā norādītajām situācijām un ņemt vērā argumentus, kurus
K. Pinxten
ir izvirzījis savā iebildumu rakstā.
Tā kā nav pierādīts, ka replikas raksta C.1. pielikumā iekļautajā tabulā būtu ietverti jauni iebildumi vai ka tajā būtu atsauce uz pierādījumiem, kas nav tikuši iesniegti prasības pieteikuma pielikumā, saskaņā ar Tiesas Reglamenta 127. vai 128. pantu to nevar uzskatīt par pilnībā vai daļēji nepieņemamu.
b)

Par pirmā pamata pamatotību
1)

Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo iebildumu Revīzijas palāta apgalvo, ka, ļaunprātīgi izmantojot šīs iestādes resursus,
K. Pinxten
ir pārkāpis savus personiskās neieinteresētības, neatkarības, objektivitātes, iesaistes, godīguma, atbildības, piemēra rādīšanas un pārredzamības pienākumus.
Pirmkārt, Revīzijas palāta pārmet
K. Pinxten
, ka viņš ir lūdzis atlīdzināt komandējuma izdevumus un izmaksāt dienasnaudu par darbībām, kas nav saistītas ar viņa pienākumiem.
Revīzijas palāta šajā ziņā uzsver, ka no Regulas Nr. 2290/77 7. panta un Lēmuma Nr. 1‑2003 izriet, ka šo atlīdzināšanu un šo izmaksu var veikt vienīgi attiecībā uz uzdevumiem, kurus iestāde loceklim ir uzdevusi veikt un kuri ir saistīti ar viņa pienākumu izpildi.
K. Pinxten
esot lūdzis, pirmkārt, atlīdzināt komandējuma izdevumus un izmaksāt dienasnaudu par izklaides pasākumiem, proti, atpūtas darbībām, piemēram, braucienu uz Kransmontanas [
Crans Montana
] (Šveice) kalnu kūrortu, brīvā laika aktivitātēm, īpaši medībām, tūrisma braucieniem, piemēram, ceļojumu uz Kubu, vai arī pieņemšanām un viņa draugu kāzām.
Otrkārt,
K. Pinxten
esot lūdzis atlīdzināt un veikt samaksu par darbībām, kas saistītas ar viņa mantiskajām interesēm, tostarp saistībā ar vīna dārza iegādi.
Treškārt,
K. Pinxten
esot devies komandējumos saistībā ar darbībām, kas nav saderīgas ar viņa amatu, piemēram, darbībām saistībā ar attiecīgo politisko partiju, kuru esamību pierādot gan sanāksmju ar šīs partijas locekļiem biežums, gan
OLAF
savāktie pierādījumi.
Ceturtkārt,
K. Pinxten
esot ieviesis “komandējumus bez dienasnaudas izmaksas” attiecībā uz darbībām, kuras, kā viņš atzīst, nav saistītas ar viņa amatu, lai nodrošinātu, ka viņa komandējumos izmantotās dienesta automašīnas nobraukums netiek ieskaitīts gada maksimālajā 15000 km apmērā, par kura pārsniegšanu ir jāmaksā.
Lai gan
K. Pinxten
daudzos komandējumus pamato ar oficiāla ielūguma saņemšanu, šim pamatojumam nevarot piekrist, jo, pirmkārt, šis formālais raksturs, it īpaši fakts, ka ielūgums attiecas uz tā kā Revīzijas palātas locekļa statusu, varētu būt pieklājības izpausme, kas neveido saikni ar viņa Revīzijas palātas locekļa amatu, un, otrkārt, esot pierādīts, ka noteiktos gadījumos attiecīgo ielūgumu bija pieprasījis
K. Pinxten
. Tāpat arī komandējuma laikā sastapto personu stāvoklis vai tituls neesot pamatots iemesls, jo ar tiem nepietiekot, lai konstatētu notikuma oficiālo raksturu. Turklāt uzdevums nodrošināt šīs iestādes ārējo pārstāvību esot Revīzijas palātas priekšsēdētājam, kam no 2016. gada palīdz palātas locekļi, kuri ir atbildīgi par institucionālām attiecībām un revīzijas kvalitātes kontroli.
Otrkārt, Revīzijas palāta norāda, ka
K. Pinxten
ceturkšņa atskaitēs par pārstāvības un reprezentācijas izdevumiem esot norādījis izdevumus, kas ir privāti vai kas nav saderīgi ar viņa amatu.
No Lēmuma Nr. 7‑2004 2. panta izrietot, ka pārstāvības izdevumu atlīdzināšana bija ierobežota ar izdevumiem, kas Revīzijas palātas locekļiem radušies šādā statusā, un ka draugiem vai personiski pazīstamiem cilvēkiem ir jānosūta privāti ielūgumi.
Revīzijas palāta it īpaši uzsver, ka
K. Pinxten
ir organizējis virkni vakariņu savā dzīvesvietā, kuru saistība ar šīs iestādes locekļa amatu neesot pierādīta un kuras, ņemot vērā 2015. gada 28. aprīļa vēstules tekstu, kas nosūtīta Beļģijas Karalistes premjerministram, to ielūdzot šādās vakariņās (turpmāk tekstā – “2015. gada 28. aprīļa vēstule”), ir jāuzskata par tādām, kuru patiesais mērķis bija sapulcināt
K. Pinxten
draugus.
Treškārt,
K. Pinxten
esot izmantojis savu dienesta automašīnu un Revīzijas palātas šoferu pakalpojumus darbībām ārvalstīs vai tādām darbībām, kas nav saderīgas ar viņa amatu, tostarp gadījumos, kad viņš nebija devies komandējumā.
No Lēmuma Nr. 33‑2004 1. un 4. panta izrietot, ka Revīzijas palātai ar dienesta automašīnas izmantošanu saistītie izdevumi ir jāsedz, vienīgi pildot šīs iestādes locekļu amata pienākumus. Saskaņā ar šīm tiesību normām tā tas būtu gadījumā, ja uz attiecīgajiem braucieniem attiektos komandējuma rīkojums, vai arī par konkrētiem noteikta veida braucieniem, kas tiek uzskatīti par saistītiem ar amata pienākumu izpildi un ietilpst 15000 km robežās gadā. Turklāt Revīzijas palātas locekļi esot varējuši izmantot šofera pakalpojumus vienīgi saistībā ar braucieniem, kas veikti, pildot amata pienākumus.
K. Pinxten
veselības stāvoklis neesot bijis tāds, kas varētu pamatot Revīzijas palātas šoferu izmantošanu privātiem braucieniem. Turklāt medicīniskā izziņa, kas apliecina nespēju vadīt transportlīdzekli lielos attālumos, esot izsniegta tikai 2016. gada 31. oktobrī.
Revīzijas palāta uzskata, ka attiecībā uz visu strīdīgo laikposmu piemērojamās tiesību normas esot bijušas skaidras, precīzas, paredzamas un
K. Pinxten
pilnībā zināmas. Ar tām pastāvīgi esot izslēgta jebkādu maksājumu esamība, kas saistīta ar privātām darbībām vai darbībām, kuras nav saderīgas ar Revīzijas palātas locekļa statusu. Šajā kontekstā
K. Pinxten
atbildību par paša pieļautiem pārkāpumiem nevar uzlikt Revīzijas palātai, kuras rīcībā esot bijuši piemēroti iekšējās revīzijas mehānismi.
Šajā gadījumā nevarot apgalvot, ka būtu pārkāpts tiesiskās paļāvības aizsardzības princips, jo administrācijas klusēšanu vai nepamatotus maksājumus nevar uzskatīt par konkrētiem, beznosacījumu un saskanīgiem apliecinājumiem.
Katrā ziņā prettiesiska prakse nevarot radīt tiesisko paļāvību. Tas, ka Revīzijas palātas priekšsēdētājs apstiprināja
K. Pinxten
izdotos komandējuma rīkojumus, esot bijis balstīts uz informāciju, kas neļāva saprast, ka tie neattiecas uz uzdevumiem, kuri būtu saistīti ar viņa amata pienākumu izpildi. Tādējādi šī priekšsēdētāja piekrišanā esot pieļauti pārkāpumi
K. Pinxten
apzinātas nepilnīgas informācijas sniegšanas vai ļaunprātības dēļ.
K. Pinxten
lūdz noraidīt pirmo iebildumu.
Pirmkārt, viņš atsaucas uz tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem.
Šajā ziņā viņš apgalvo, ka Revīzijas palātā līdz 2018. gadam piemērojamajās tiesību normās neesot bijuši definēti jēdzieni “komandējums”, “pienākumu veikšana” vai arī “Revīzijas palātas interesēs”. Vienīgais šajā datumā izmantojamais dokuments esot bijuši komentāri par Lēmuma Nr. 33‑2004 4. pantu, kas liecinot par to, ka pienākumu izpilde ir jāvērtē plašā nozīmē.
Turklāt
K. Pinxten
sistemātiski esot paziņojis Revīzijas palātas priekšsēdētājam Lēmumā Nr. 1‑2003 prasīto informāciju. Viņš to esot arī informējis par to, ka veselības iemeslu dēļ izmanto šoferi, kas ir konkretizēts “komandējumu bez dienasnaudas izmaksas” deklarācijā. Turklāt viņš esot atbildējis uz visiem Revīzijas palātas dienestu uzdotajiem jautājumiem. Ņemot vērā pārredzamo praksi, kuru viņš tādējādi esot izmantojis, viņu nevarot uzskatīt par atbildīgu par šo dienestu pārbaudes trūkumiem, kas tiem nav ļāvuši atklāt iespējamās kļūdas.
Šajā kontekstā
K. Pinxten
, izmantojot Revīzijas palātas piešķirtās atļaujas un praksi, esot saņēmis konkrētus, beznosacījuma un saskaņotus apliecinājumus no ticamiem avotiem vairāk nekā desmit gadu laikā, kas radīja leģitīmas cerības, ka veiktie maksājumi ir likumīgi. Tādējādi Revīzijas palātas prasībā neesot ievērots tiesiskās paļāvības aizsardzības princips.
Otrkārt, Revīzijas palātas pirmajā iebildumā veiktajā vērtējumā esot pieļautas vairākas acīmredzamas kļūdas.
Proti, Revīzijas palāta pēc
OLAF
ierosinājuma esot apšaubījusi vairāku komandējumu mērķi un esot pamatojusies uz to, ko tā uzskata par šo komandējumu “faktisko mērķi”, nesniedzot paskaidrojumus par dokumentiem, kas pamatotu tās pieeju.
K. Pinxten
it īpaši apgalvo, ka viņš nekad nav veicis politisko darbību savu Revīzijas palātas locekļa pilnvaru laikā. Viņš esot saticis attiecīgās politiskās partijas biedrus Revīzijas palātas locekļa statusā, tostarp tādēļ, lai nodrošinātu šīs iestādes darba popularizēšanu. Tāpat
SBNL‑V
ietvaros veiktie komandējumi esot veicinājuši Revīzijas palātas darbu atpazīstamību iesaistīto personu vidū.
Attiecībā uz medībām
K. Pinxten
norāda, ka viņa komandējumi Šamboras [
Chambord
] (Francija) pilī notika Eiropas dienu laikā, kas pulcēja vadošās Eiropas personas. Vispārīgāk runājot, apstāklis, ka oficiālo sanāksmi papildina neformālāki apstākļi, nevar likt apšaubīt tās saikni ar Revīzijas palātas locekļa pienākumiem.
Kransmontanas komandējumu esot atļāvis Revīzijas palātas priekšsēdētājs, neprasot nekādu papildu informāciju. Šis komandējums esot ļāvis
K. Pinxten
piedalīties “Kransmontanas forumā” ar mērķi apvienot vadošās personas vispārīgās diskusijās. Turklāt atbildētājs esot uzzinājis par šī foruma esamību no Revīzijas palātas priekšsēdētāja.
Arī ceļojums uz Kubu ar Revīzijas palātas priekšsēdētāja piekrišanu esot bijis pamatots ar vēlmi tikties ar vietējām personām, zinot, ka Kubas režīma raksturs liktu nodibināt kontaktus, esot uz vietas. Turklāt ceļojuma organizēšanu esot sarežģījusi Savienības delegācijas Kubā nesadarbošanās.
Medicīniskās apskates, par kurām viņš neesot saņēmis nekādu atlīdzību, ietilpstot Lēmuma Nr. 33‑2004 4. pantā paredzētajos gadījumos, kuros ir atļauts izmantot šoferi.
Turklāt
K. Pinxten
sniedz detalizētus precizējumus par virkni komandējumu, kuru priekšmets prasības pieteikumā esot aprakstīts nepareizi vai attiecībā uz kuriem Revīzijas palāta esot izteikusi nepareizus apgalvojumus par faktiem.
Attiecībā uz pārstāvības un reprezentācijas izdevumiem
K. Pinxten
, pamatojoties uz Lēmumu Nr. 7‑2004 un Revīzijas palātas paziņojumiem, uzsver, ka tas esot šīs iestādes interesēs, lai tās locekļi uzturētu kontaktus ar vadošajām personām. Neviens noteikums neliedzot virzīt pārstāvības darbības uz jau zināmām personām, jo vienīgi personiskie draugi un ģimenes locekļi ir jāaicina privāti.
Šajā ziņā viņš iebilst pret Revīzijas palātas aizstāvēto pieeju, saskaņā ar kuru pārstāvības darbības ir jāveic vienīgi tās priekšsēdētājam. Šī pieeja neatbilstot šīs iestādes praksei vai tās stratēģiskajiem mērķiem un neesot saderīga ar faktu, ka tās locekļiem ir atļauts radīt pārstāvības izdevumus.
Komandējumi, par kuriem
K. Pinxten
izdevis rīkojumus šoferiem, esot vai nu saistīti ar viņa komandējumiem, vai attaisnoti atbilstoši Lēmuma Nr. 33‑2004 4. pantam un Lēmuma Nr. 19‑2009 4. pantam. Turklāt Revīzijas palātas administrācija esot bijusi pilnībā informēta par attiecīgo šoferu darbību.
2)

Tiesas vērtējums
Vispirms jānorāda, ka pirmais iebildums ir par vairākiem simtiem atsevišķu pārmetumu, kas attiecas uz faktiskām situācijām, kurās, pēc Revīzijas palātas domām, tās resursi pēc
K. Pinxten
lūguma ir tikuši izmantoti ļaunprātīgi.
Šādos apstākļos, lai lietas dalībnieki varētu pilnībā analizēt šos pārmetumus saprotamā veidā, tie tiks identificēti, atsaucoties uz Revīzijas palātas izstrādāto numerāciju atgūšanas mērķiem, kas ir piedāvāta prasības pieteikuma A.47. pielikumā ietvertajā tabulā un pārņemta replikas raksta C.1. pielikumā ietvertajā tabulā.
Šajā ziņā jāatgādina, ka Tiesai ir jālemj par pirmo iebildumu, pamatojoties uz tās rīcībā esošajiem pierādījumiem un ņemot vērā LESD 286. panta 6. punktā noteiktos kritērijus, lai noteiktu, vai apgalvotos pārkāpumus var kvalificēt kā Revīzijas palātas locekļa amata pienākuma pārkāpumus šīs tiesību normas izpratnē.
Līdz ar to, lai gan Revīzijas palāta 2019. gada 11. aprīlī nosūtīja
K. Pinxten
lēmumu par prasījuma konstatēšanu un atgūšanu saistībā ar apgalvotajiem pārkāpumiem, kas ir pirmā iebilduma priekšmets, Tiesas nostāja šajā tiesvedībā par šo iebildumu neattiecas uz to summu noteikšanu, kuras
K. Pinxten
, iespējams, būtu jāmaksā, un tādējādi neskar vērtējumu, kas būtu jāveic saistībā ar šo lēmumu, ja
K. Pinxten
būtu cēlis atcelšanas prasību par to Eiropas Savienības Vispārējā tiesā.
Pirms secīgas Revīzijas palātas pārmetumu izvērtēšanas, kuri attiecas, pirmkārt, uz komandējuma izdevumiem un dienasnaudu, otrkārt, uz pārstāvības un reprezentācijas izdevumiem, kā arī, treškārt, uz dienesta automašīnas un šofera pakalpojumu izmantošanu, ir jāvērtē
K. Pinxten
arguments, saskaņā ar kuru ar pirmo iebildumu tiekot pārkāpts tiesiskās paļāvības aizsardzības princips.
i)

Par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu
Ir jāuzsver, ka, pat ja
K. Pinxten
formāli atsaucas gan uz tiesiskās drošības principu, gan uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, viņa argumentācija patiesībā attiecas tikai uz otro no šiem principiem, kā to turklāt apstiprina šīs atbildes rakstā uz repliku ietvertās argumentācijas pārformulējums.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tiesības pamatoties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu nozīmē, ka Savienības kompetentās iestādes ieinteresētajai personai ir devušas konkrētus, beznosacījuma un saskanīgus apliecinājumus no pilnvarotiem un ticamiem avotiem (spriedums, 2020. gada 8. septembris, Komisija un Padome/CarrerasSequeros u.c.,
C‑119/19 P un C‑126/19 P
,
EU:C:2020:676
,
144.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šī principa piemērojamība uzreiz ir jānoraida attiecībā uz izmantotajiem Revīzijas palātas resursiem saistībā ar pārstāvības un reprezentācijas izdevumiem, kā arī dienesta automašīnas un šofera pakalpojumu izmantošanu.
Pirmkārt, saskaņā ar Tiesas judikatūru tādi maksājumi, kas tiek veikti saistībā ar pārstāvības un reprezentācijas izdevumiem, ja nav nekādu citu atbilstošu elementu un pat ja starp šiem maksājumiem un to likumības apstrīdēšanu ir pagājis ilgs laiks, to saņēmējam nevar radīt tiesisko paļāvību par to, ka minētie maksājumi vairs nevar tikt apšaubīti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 14. jūnijs, Marchiani/Parlaments,
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
,
79.
punkts).
Revīzijas palātas prakse, kas izpaužas kā pārstāvības un reprezentācijas izdevumu atlīdzināšana, pamatojoties uz
K. Pinxten
sniegto informāciju, nelūdzot papildu informāciju un neapstrīdot viņa atmaksas pieteikumu pamatotību, nav pietiekama, lai pierādītu, ka šī iestāde viņam ir sniegusi precīzus, beznosacījuma un saskanīgus apliecinājumus par šo pieteikumu likumību.
Otrkārt, attiecībā uz to, ka
K. Pinxten
ir izmantojis savu dienesta automašīnu vai šofera pakalpojumus, Revīzijas palāta nav pieņēmusi nekādu tiešu lēmumu, un Tiesā nav norādīta nekāda cita īpaša Revīzijas palātas nostāja attiecībā uz praksi, kāda
K. Pinxten
šajā ziņā būtu jāievēro.
Līdz ar to, pat ja pieņemtu, ka Revīzijas palāta šajā jomā – kā to apgalvo
K. Pinxten
– ir ļāvusi turpināties praksei, par kuras pastāvēšanu tā nevarēja nezināt, šis apstāklis katrā ziņā nevar būt pietiekams, lai pierādītu, ka šī iestāde viņam ir sniegusi precīzus, beznosacījuma un saskanīgus apliecinājumus šajā ziņā.
Savukārt komandējuma rīkojumi, kurus pēc
K. Pinxten
lūguma skaidri ir izsniedzis Revīzijas palātas priekšsēdētājs, ir uzskatāmi par pietiekamiem apliecinājumiem šī sprieduma 365. punktā minētās judikatūras izpratnē, lai viņam principā varētu rasties tiesiskā paļāvība par attiecīgo komandējumu likumību.
Ņemot to vērā, vispirms ir jānorāda, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka persona nevar atsaukties uz tiesisko paļāvību attiecībā uz tādas situācijas saglabāšanos, ko raksturo krāpšana (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 14. jūnijs, Santogal M‑Comércio e Reparação de Automóveis,
C‑26/16
,
EU:C:2017:453
,
76.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turpinājumā, ņemot vērā Revīzijas palātas locekļu pienākumu, kā tas izriet no šī sprieduma 241. punkta, rūpīgi ievērot Revīzijas palātas pieņemtajās normās paredzētos deklarēšanas pienākumus, lai nodrošinātu pilnīgu šīs iestādes informēšanu par pieteikumiem par minētās iestādes līdzekļu izmantošanu, komandējuma rīkojums, kas izdots, pamatojoties uz pieteikumu, kurā ir izlaista būtiska informācija, kas ļautu šīs pašas iestādes priekšsēdētājam izvērtēt attiecīgā komandējuma likumību, pat nepastāvot krāpšanai, nevar attiecīgajam loceklim radīt tiesisko paļāvību par šo likumību.
Visbeidzot, uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu nevar atsaukties persona, kas ir vainojama spēkā esošā tiesiskā regulējuma acīmredzamā pārkāpumā (spriedumi, 1991. gada 16. maijs, Komisija/Nīderlande,
C‑96/89
,
EU:C:1991:213
,
30.
punkts, kā arī 2005. gada 14. jūlijs, ThyssenKrupp/Komisija,
C‑65/02 P un C‑73/02 P
,
EU:C:2005:454
,
41.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, pirmkārt, ka
K. Pinxten
nevar atsaukties uz tiesisko paļāvību, kas balstīta uz komandējuma rīkojumiem, kuri iegūti krāpnieciski, vai, pat ja nav pierādīts krāpniecisks nodoms, uz komandējumu rīkojumiem, kurus Revīzijas palātas priekšsēdētājs izdevis, pamatojoties uz pieteikumu, kurā ir izlaista būtiska informācija, kas tam ļautu novērtēt attiecīgā komandējuma likumību.
Tomēr, pretēji Revīzijas palātas norādītajam, nevar uzskatīt, ka
K. Pinxten
piešķirtās atļaujas, kas ir apstrīdētas pirmajā iebildumā, sistemātiski tika piešķirtas, pamatojoties uz šādu informāciju. Gluži pretēji, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka daudzos lūgumos atļaut komandējumus skaidri un pārskatāmi ir aprakstīts mērķis, kuru Revīzijas palāta šobrīd uzskata par nelikumīgu.
Otrkārt, gadījumā, kad Revīzijas palātas priekšsēdētāja pēc
K. Pinxten
lūguma izdots komandējuma rīkojums ir acīmredzami prettiesisks, lai gan nav iegūts krāpnieciskā veidā vai pamatojoties uz pieteikumu, kurā ietverta nepilnīga informācija, tiesiskās paļāvības aizsardzības princips nevar izslēgt iespēju, ka Tiesa var konstatēt, ka
K. Pinxten
, lūdzot šādu atļauju un pēc tam uz to atsaucoties, lai saņemtu maksājumu, ir pārkāpis amata uzliktos pienākumus.
Šāda pieeja turklāt izriet no Revīzijas palātas locekļu pienākuma, kas atgādināts šī sprieduma 239. punktā – ievērot visstingrākās normas attiecībā uz uzvedību.
Ja komandējuma pārkāpums ir acīmredzams,
K. Pinxten
nevarēja par to nezināt. Šādos apstākļos pēdējais minētais nevarēja lūgt atļauju vai uz to atsaukties, faktiski nemēģinot gūt labumu no esošās iecietības attiecībā uz nelikumīgām darbībām vai Revīzijas palātas veiktās pārbaudes nepilnībām.
Savukārt, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, Revīzijas palāta šīs tiesvedības vajadzībām nevar pamatoti pārmest
K. Pinxten
, ka viņam ir atlīdzināti komandējuma izdevumi vai izmaksāta dienasnauda saskaņā ar Revīzijas palātas priekšsēdētāja atļautu komandējumu, pamatojoties uz lūgumu, kurš nav krāpniecisks, kurā neiztrūkst būtiska informācija un kura prettiesiskums nav acīmredzams.
Šādos apstākļos tas, vai komandējuma rīkojumi, kurus pēc
K. Pinxten
lūguma izsniedza Revīzijas palātas priekšsēdētājs, varēja izraisīt ieinteresētās personas tiesisko paļāvību attiecībā uz attiecīgo komandējumu tiesiskumu, ir jāizvērtē katrā atsevišķā gadījumā, it īpaši pamatojoties uz atļaujas pieteikumā norādītā pamatojuma salīdzinājumu ar komandējuma faktisko mērķi, kā tas izriet no Tiesai iesniegtajiem pierādījumiem. Šis vērtējums sakrīt ar Revīzijas palātas izvirzītā pirmā iebilduma pārbaudi pēc būtības.
Turklāt, lai gan
K. Pinxten
atsaucas arī uz Revīzijas palātas locekļiem piemērojamo noteikumu neprecizitāti, šis arguments nevar pamatot pirmā iebilduma noraidīšanu kopumā.
Protams, ir jākonstatē, ka noteikumiem, kas piemērojami situācijām, kuras ir pirmā iebilduma priekšmets, ir raksturīga zināma nenoteiktība, it īpaši saistībā ar to, ka nav precizētas situācijas, kurās var atļaut komandējumu, ar dokumentiem, kas ir jāiesniedz, lai pamatotu lūgumu atļaut komandējumu, vai arī ar nosacījumiem, ar kādiem trešai personai nosūtīts ielūgums var tikt saistīts ar Revīzijas palātas locekļa statusu, it īpaši attiecībā uz pieņemamu pārstāvības pamatojumu un pierādījumiem, kuri ir jāiesniedz, lai pamatotu norādītā pamatojuma patiesumu.
Šī nenoteiktība nozīmē, ka Revīzijas palātas kompetentajām struktūrām ir plaša rīcības brīvība, lai noteiktu, vai komandējuma izdevumu, dienasnaudas vai pārstāvības un reprezentācijas izdevumu samaksa ir pamatota.
Tātad Tiesai, izvērtējot
K. Pinxten
rīcības likumību vai
a fortiori
šīs rīcības acīmredzami nelikumīgo raksturu, katrā atsevišķā gadījumā ir jāņem vērā šī rīcības brīvība.
Savukārt ar attiecīgo noteikumu nenoteiktību nepietiek, lai vispārīgi pierādītu, ka Revīzijas palātas apgalvojumi par to, ka
K. Pinxten
ir ļaunprātīgi izmantojis tās resursus, nav pamatoti.
ii)

Par komandējuma izdevumiem un dienasnaudu
Šīs prasības faktu rašanās laikā komandējuma izdevumu un dienasnaudas izmaksu sistēma saskaņā ar LESD 285.–287. panta noteikto ietvaru bija noteikta Regulas Nr. 2290/77 7. pantā, kurā bija paredzēta šo izdevumu atlīdzināšana un šīs dienasnaudas samaksa, ja attiecīgajam Revīzijas palātas loceklim, pildot amata pienākumus, bija jāpārvietojas ārpus šīs iestādes darba vietas.
Attiecībā uz Revīzijas palātas locekļu funkcijām ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 285. pantu šīs iestādes galvenais uzdevums ir veikt Savienības [finanšu] revīziju. Šajā ziņā tai saskaņā ar LESD 287. panta 1. un 2. punktu ir jāpārbauda, vai visi Savienības ieņēmumi iekasēti un izdevumi veikti likumīgi un pareizi un vai finanšu pārvaldība bijusi pareiza.
Komandējuma izdevumiem un dienasnaudai piemērojamā kārtība bija precizēta Lēmumā Nr. 1‑2003.
Šī lēmuma 1. pantā bija noteikts, pirmkārt, ka komandējuma rīkojumi ir jālūdz pēc iespējas ātrāk un, otrkārt, ka par locekļu komandējumiem atbildīgais kredītrīkotājs ir šīs iestādes priekšsēdētājs.
Minētā lēmuma 3. pantā bija atļauta pārvietošanās ar dienesta automašīnu komandējuma ietvaros, savukārt šī paša lēmuma 5. un 6. pantā attiecīgi bija paredzēta komandējuma izdevumu atlīdzināšana un dienasnaudas samaksa.
Līdz ar to lūgums atlīdzināt komandējuma izdevumus vai samaksāt dienasnaudu ir jāuzskata par nelikumīgu, ja ir pierādīts, ka darbība, kas faktiski veikta, pamatojoties uz attiecīgo komandējuma rīkojumu, nevar tikt saistīta ar
K. Pinxten
pienākumu izpildi. Ņemot vērā šī sprieduma 371.–381. punktā minētos apsvērumus, šī nelikumība var tikt ņemta vērā šajā tiesvedībā vai nu tad, ja komandējuma rīkojums ir iegūts krāpnieciskā veidā vai pamatojoties uz lūgumu, kurā nav būtiskas informācijas, vai arī tad, ja saiknes neesamība starp šo darbību un šiem pienākumiem ir acīmredzama.
Vēl pirms detalizēta katra komandējuma, kas ir pirmā iebilduma priekšmets, tiesiskuma vērtējuma ir jāpārbauda Revīzijas palātas arguments, saskaņā ar kuru
K. Pinxten
uzklausīšanas laikā
OLAF
esot atzinis, ka visi komandējumi, kas pieteikumos par komandējuma rīkojumu ir skaidri norādīti kā “komandējumi bez dienasnaudas izmaksas”, nekādi nav saistīti ar viņa pienākumiem.
No šīs uzklausīšanas protokola izriet, ka
K. Pinxten
vienīgi paziņoja, ka viņš šādu savu pieteikumu iesniegšanas veidu esot izmantojis pārskatāmības labad, kad komandējumam “ir bijis ar [viņa] pienākumiem saistīts mērķis, bet arī privāts aspekts” vai kad viņam bija “šaubas par komandējuma lietderību” atkarībā no attiecīgās darbības mērķa un nozīmes.
Tā kā šī nostāja tika atkārtota Tiesā, komandējumi, kurus
K. Pinxten
tieši norādījis kā “komandējumus bez dienasnaudas izmaksas”, ir jāizvērtē tāpat kā citi komandējumi, kas ir pirmā iebilduma priekšmets.
–
Par uzturēšanos Kransmontanā
Nav strīda, ka laikā no 2013. gada 22. līdz 25. augustam
K. Pinxten
kopā ar savu sievu dzīvoja Kransmontanas kalnu kūrortā, lai piedalītos “Forum de Crans‑Montana” vasaras sesijās 252. pozīcijā norādītā komandējuma ietvaros.
Šis komandējums attaisnoja reģistrācijas un viesnīcas izdevumu atlīdzināšanu, kā arī dienasnaudas izmaksu, un
K. Pinxten
sievas uzturēšanās izmaksas Revīzijas palāta neapmaksāja.
Minētajā komandējuma atļaujas pieteikumā bija norādīts, ka tā mērķis ir piedalīties Šveices nevalstiskās organizācijas “Forum de Crans‑Montana” vasaras sesijās. Šim lūgumam bija pievienots īss iekšējs paziņojums, kuru parakstījis
K. Pinxten
un kurā bija precizēts, ka šīs sanāksmes ir iespēja apspriest aktuālos starptautiskās politikas jautājumus ar visas pasaules valstu vadītājiem. Pamatojoties uz šiem apstākļiem, nepieprasot attiecīgu papildu informāciju, piemēram, šī pasākuma programmu, tika izdots komandējuma rīkojums.
Šajā ziņā, protams, ir jānorāda, ka apstāklis, ka komandējums ļauj Revīzijas palātas loceklim piedalīties pasākumā, kurā pakārtoti ietilpst darbība, kas var būt saistīta ar tūrismu vai brīvā laika pavadīšanu, ne vienmēr nozīmē, ka šim komandējumam nav saistības ar šī locekļa pienākumiem, ja šis pasākums tomēr galvenokārt ir vērsts uz profesionālām darbībām.
Tomēr attiecīgo notikumu tā organizatori Revīzijas palātas iesniegtajā brošūrā apraksta kā tādu, kas ir pilnībā veltīts kontaktiem, draudzībai, patīkamām pastaigām un neformālām tikšanās reizēm. Šo aprakstu apstiprina šī notikuma detalizētā programma, kurā ir ietvertas tikai brīvā laika pavadīšanas darbības, tostarp pastaigas un vakara izklaižu programma.
Minētā notikuma organizatoru elektroniskā pasta vēstulē, kas datēta ar 2013. gada 29. maiju, arī ir norādīts, ka “Forum de Crans‑Montana” vasaras sesijām ir neformāls raksturs, kas tās nošķir no citām šī foruma sesijām.
Turklāt, lai gan
K. Pinxten
Tiesā norāda, ka šīm vasaras sesijām patiešām bija profesionālā dimensija, viņš nav iesniedzis pierādījumus, kas ļautu pamatot šo apgalvojumu.
Tādējādi tas vien, ka piedalīšanās minētajās vasaras sesijās, iespējams, varētu veicināt tikšanās un viedokļu apmaiņu ar atbildīgajām personām starptautiskajā vidē, kas turklāt nav pierādīts, nevar apstiprināt reālas saiknes esamību starp attiecīgo komandējumu un
K. Pinxten
pienākumiem.
Līdz ar to šis komandējums ir jāuzskata par acīmredzami prettiesisku.
Šādos apstākļos apstāklim, ka Revīzijas palātas priekšsēdētājs šīs iestādes locekļiem ir nosūtījis informāciju par “Forum de Crans‑Montana” – ko šī iestāde neapstrīd –, nav nozīmes, jo tas labākajā gadījumā var norādīt vienīgi uz to, ka minēto komandējumu minētā iestāde atļāva, pilnībā pārzinot lietas apstākļus, ar ko atbilstoši šī sprieduma 374. punktā atgādinātajai judikatūrai nepietiek, lai
K. Pinxten
rastos tiesiskā paļāvība, kas varētu būt pamats tam, lai šajā tiesvedībā netiktu ņemts vērā viņa acīmredzamais pārkāpums.
–
Par uzturēšanos Kubā
Netiek apstrīdēts, ka
K. Pinxten
kopā ar sievu laikā no 2015. gada 30. marta līdz 14. aprīlim uzturējās Kubā, kas, pamatojoties uz 343. pozīcijā norādīto komandējumu, attaisnoja it īpaši transporta un uzturēšanās izdevumu atmaksu, kā arī dienasnaudas izmaksu, bet
K. Pinxten
sievas uzturēšanās izmaksas Revīzijas palāta neapmaksāja.
Šo komandējumu Revīzijas palāta atļāva pēc tam, kad
K. Pinxten
bija iesniedzis šīs iestādes priekšsēdētāja pieprasīto papildu informāciju, no kuras izrietēja, ka minētā komandējuma mērķis bija ievākt informāciju par attiecībām starp Savienību un Kubu, izmantojot vietējās pilsoniskās sabiedrības kontaktus un apmeklējot Savienības finansētos projektus.
Ir jānosaka, vai Tiesas rīcībā esošie pierādījumi ļauj pierādīt Revīzijas palātas apgalvojuma – ka
K. Pinxten
uzturēšanās Kubā tika veikta galvenokārt privātiem mērķiem – pamatotību.
Šajā ziņā no programmas, ko sagatavojis
K. Pinxten
birojs un ko izņēma
OLAF
, izriet, ka attiecīgā uzturēšanās gandrīz pilnībā bija veltīta tūrisma darbībām.
Vienīgie šīs programmas elementi, kas, iespējams, varētu tikt saistīti ar
K. Pinxten
veiktajiem pienākumiem, bija tikšanās ar Savienības vēstnieku Kubā 2015. gada 31. martā, pusdienas ar šo vēstnieku, piedaloties ANO Attīstības programmas (
UNDP
) atbildīgajai amatpersonai un Beļģijas Karalistes vēstniekam Kubā 2015. gada 2. aprīlī, kā arī tikšanās ar šo pēdējo minēto vēstnieku 2015. gada 3. aprīlī.
Tomēr informācija, kuru Savienības vēstnieks Kubā sniedza
OLAF
, norāda uz to, ka 2015. gada 2. aprīļa pusdienas tika organizētas tikai pieklājības pēc un ka tās nebija darba pusdienas. Šis vēstnieks arī precizēja, ka
K. Pinxten
uzturēšanos katrā ziņā nevar uzskatīt par profesionāla rakstura, jo esot neiespējami veikt šāda veida uzturēšanos Kubā, izmantojot tūrisma vīzu.
Šo pēdējo minēto apstākli
OLAF
apstiprināja cits Savienības delegācijas Kubā loceklis, kurš turklāt precizēja, ka
K. Pinxten
nebija ņēmis vērā brīdinājumus, kas saņemti saistībā ar nepiemērotiem viņa uzturēšanās datumiem, un ka ar viņu notikušajām apspriedēm nebija nekāda tehniska rakstura.
Jākonstatē, ka
K. Pinxten
nav pienācīgi apstrīdējis Revīzijas palātas iesniegtos pierādījumus tam, ka viņa uzturēšanās Kubā gandrīz pilnībā bija veltīta tūrisma darbībām, vai
a fortiori
iesniedzis Tiesai citus dokumentus, kas varētu pamatot viņa nostāju, saskaņā ar kuru viņa uzturēšanās Kubā faktiski bija saistīta ar viņa amata pienākumiem.
It īpaši, lai gan viņš atsaucas uz dažādu to amatpersonu statusu, ar kurām viņš varēja sazināties šīs uzturēšanās laikā, šķiet, ka šīs personas lielākoties tika sastaptas pusdienu laikā Savienības vēstniecībā Kubā, kurām, kā izriet no šī sprieduma 411. punkta, nebija darba pusdienu rakstura.
Turklāt
K. Pinxten
šajā ziņā sniegtās informācijas ticamību vēl jo vairāk samazina tas, ka minēto amatpersonu vidū ir “uzņēmējs”, kurš patiesībā ir mājvietas, ko
K. Pinxten
īrēja savas uzturēšanās laikā, īpašnieks.
Attiecībā uz apstākli, ko
K. Pinxten
norāda paziņojumā, kurš pēc viņa komandējuma iesniegts Revīzijas palātas priekšsēdētājam un saskaņā ar kuru atsevišķas vizītes pēdējā brīdī bija jāatceļ, ar šo apgalvojumu nevar izskaidrot viņa uzturēšanās Kubā faktiskas profesionālās dimensijas neesamību.
Pirmkārt, no lietas materiāliem par šīs uzturēšanās sagatavošanu izriet, ka sākotnēji tas tika uzskatīts vienīgi par tūrisma ceļojumu.
Šajā ziņā tostarp ir jāmin elektroniskā pasta vēstules, kuras 2015. gada 28. un 29. janvārī
K. Pinxten
palīdze nosūtīja Savienības vēstniekam Kubā un kurās tā precizē, ka
K. Pinxten
vēlas iegūt informāciju saistībā ar privātu ceļojumu uz šo valsti, ko viņš nekad nav apmeklējis, neminēdama nekādu profesionālu mērķi attiecībā uz paredzēto uzturēšanos.
Otrkārt, pasākumi, kas tika veikti pirms ceļojuma uz Kubu, lai organizētu aktivitātes, kuras varētu būt saistītas ar
K. Pinxten
pienākumiem Revīzijas palātā, nevar likt apšaubīt viņa uzturēšanās šajā valstī privāto raksturu.
It īpaši šķiet, ka šie pasākumi tika veikti ļoti novēloti, kas ir grūti savienojams ar izpētes komandējuma organizēšanu trešā valstī, piemēram, Kubā, kurā ieinteresētā persona plānoja ierasties pirmo reizi. Tādējādi no Tiesas rīcībā esošajām elektroniskā pasta vēstulēm izriet, ka ar
UNDP
sazinājās tikai 2015. gada 18. martā un ka 2015. gada 19. martā, proti, mazāk nekā divas nedēļas pirms
K. Pinxten
aizbraukšanas uz Kubu, vēl nebija noteikta nekāda oficiālā programma.
Turklāt gan Savienības un Beļģijas Karalistes vēstnieki Kubā, gan
UNDP
darbinieki šajā valstī elektroniskā pasta vēstulēs, kuras iesniegusi Revīzijas palāta, bija skaidri norādījuši
K. Pinxten
, ka minētajā valstī ir grūti iedomāties apvienot profesionālās un tūrisma darbības, ka par jebkuru oficiālo vizīti iepriekš ir jāpaziņo Kubas valsts iestādēm un tā jāīsteno, iegūstot atbilstošu vīzu, un ka esot ļoti mazas iespējas neformāli satikt Kubas amatpersonas.
Līdz ar to
K. Pinxten
nevar pamatoti apgalvot, ka viņš, dodoties uz Kubu, nezināja, ka viņa uzturēšanās šajā trešā valstī patiesībā nav tāda, kas ļautu veikt darbības, kuras ir saistītas ar viņa kā Revīzijas palātas locekļa amatu.
Ņemot vērā visus šos apstākļus, lai gan ir jānorāda uz
ex ante
un
ex post
papildu pārbaudes neesamību attiecībā uz komandējumu, kurā tiek ieguldīti ievērojami naudas līdzekļi, tomēr apstākļi, kas Revīzijas palātai tika darīti zināmi pirms un pēc 343. pozīcijā norādītā komandējuma, bija lielā mērā maldinoši attiecībā uz patieso
K. Pinxten
uzturēšanās Kubā mērķi, un šis komandējums ir jāuzskata par prettiesisku, jo tam nav saistības ar
K. Pinxten
amatu.
No tā izriet, ka par prettiesisku ir jāuzskata arī 341. pozīcijā minētais komandējums, kura mērķis bija satikt dažādas personas, lai sagatavotu uzturēšanos Kubā.
–
Par attiecībām ar politiķiem un politiskajām kustībām
Vairāki
K. Pinxten
komandējumi, kuru rezultātā tika atlīdzināti komandējuma izdevumi vai izmaksāta dienasnauda un kurus Revīzijas palāta saistībā ar pirmo iebildumu ir norādījusi kā prettiesiskus, bija saistīti ar tikšanos ar politiķiem.
Lai lemtu par šiem komandējumiem, ir jānosaka, vai šādas tikšanās principā varētu būt Revīzijas palātas locekļu komandējumu mērķis.
Šajā ziņā, kā izriet no šī sprieduma 387. punkta, Savienības tiesību aktos, kas bija piemērojami šajā prasībā norādīto faktu laikā, bija paredzēts, ka Revīzijas palātas locekļu komandējumiem ir jābūt saistītiem ar šo locekļu pārvietošanos “amata pienākumu izpildē”.
Ir jāuzskata, kā to norāda
K. Pinxten
, ka Revīzijas palātas locekļa amata pienākumu izpilde var ietvert protokolārās darbības, kuru mērķis tostarp ir iepazīstināt ar iestādes darbu un to popularizēt, kā arī iestādes interesēs uzturēt attiecības ar vadošajām amatpersonām.
Šādas protokolārās darbības visbiežāk var attiekties uz atbildīgajām personām no tās pašas dalībvalsts, kas ir attiecīgā Revīzijas palātas locekļa dalībvalsts, it īpaši saistībā ar iespējamu kontaktu esamību pirms viņa stāšanās amatā, praktiskām iespējām, it īpaši lingvistiskā ziņā, vai arī labākām zināšanām par problēmām valstī, kurām varētu būt nozīme, novērtējot Revīzijas palātas darbu.
Revīzijas palātai bija zināma rīcības brīvība, nosakot, kādā mērā un kādos apstākļos var tikt atļauti tās locekļu komandējumi, kas saistīti ar tikšanos ar politiķiem, lai nodrošinātu šādu protokolāro darbību īstenošanu, ja vien šādu komandējumu patiesais mērķis nav veikt politisku darbību, kas, kā izriet no šī sprieduma 272. punkta, nav saderīga ar Revīzijas palātas locekļa amatu.
Lai gan no šī sprieduma 383. punkta izriet, ka Revīzijas palātas iekšējos noteikumos par tās locekļu komandējumiem nav ietverts skaidrs šīs iestādes lēmums šajā jautājumā, no noteikumiem par pārstāvības un reprezentācijas izdevumiem var secināt noderīgas norādes attiecībā uz šajā iestādē izmantoto doktrīnu.
Nozīme, kādu Revīzijas palāta ir piešķīrusi savu locekļu attiecībām ar politiķiem, izriet no 2004. gada 22. aprīļa paziņojuma, kurā bija precizēts, ka “locekļi pārstāv [Revīzijas] palātu, it īpaši, ja viņi [Revīzijas] palātas interesēs uztur profesionālās attiecības ar personām, kas veic pienākumus [..] Savienībā, dalībvalstīs vai citās valstīs”.
Tāpat gan Revīzijas palātas stratēģijā 2013.–2017. gadam, gan tās 2013. gada 12. decembrī pieņemtajā komunikācijas un attiecību stratēģijā ar ieinteresētajām personām bija norādīts uz Revīzijas palātas nepieciešamību nodrošināt attiecības ar dažādiem dalībniekiem, tostarp valsts un Eiropas politiskajām iestādēm, kas ir atbildīgas par Savienības līdzekļu izmantošanas kontroli. Otrajā no šiem dokumentiem turklāt bija noteikts, ka attiecības ar valstu parlamentiem ir jānodrošina locekļiem un viņu birojiem.
Revīzijas palātas prakse attiecībā uz
K. Pinxten
komandējumiem apstiprina, ka tā ir īstenojusi savu rīcības brīvību, principā atzīstot saikni starp komandējumiem, kas paredzēti, lai satiktu valsts amatpersonas, un tās locekļu amatu.
Vispirms – abu
K. Pinxten
pilnvaru laikā tika atļauti vairāki desmiti viņa komandējumu, lai gan to vienīgais mērķis bija tikties ar atbildīgo Beļģijas politisko amatpersonu.
Turpinot – pirmās
K. Pinxten
komandējumu pārbaudes laikā, kuru pirms
OLAF
izmeklēšanas veica Revīzijas palātas dienesti, šie komandējumi nekur netika identificēti kā potenciāli problemātiski komandējumi, kam būtu nepieciešams papildu pamatojums.
Visbeidzot – no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka, izņemot komandējumus, kas pirmā iebilduma ietvaros tiek norādīti kā prettiesiski, citi
K. Pinxten
komandējumi, kuru mērķis bija tikties ar Beļģijas politiķiem, no Revīzijas palātas viedokļa joprojām ir bijuši pilnībā likumīgi.
Ņemot vērā iepriekš minēto, komandējumus, kuri pārskatāmā veidā tika atļauti nolūkā satikt politiskās amatpersonas, nevar vispārējā veidā to mērķa dēļ uzskatīt par acīmredzami prettiesiskiem.
Šo vērtējumu nevar atspēkot ar Revīzijas palātas argumentu, ka šīs iestādes pārstāvību nodrošina tās priekšsēdētājs un tās locekļi, kas ir atbildīgi par institucionālajām attiecībām un revīzijas kvalitātes kontroli.
Pirmkārt, šis arguments ir tiešā pretrunā šā sprieduma 433. punktā minētajiem šīs iestādes sagatavotajiem dokumentiem. Otrkārt, minētais arguments nav saderīgs arī ar to, ka Lēmumā Nr. 7‑2004 bija paredzēts, ka visi minētās iestādes locekļi var izmantot pārstāvības un reprezentācijas izdevumus, kas radušies locekļa statusā.
Līdz ar to ir jāizvērtē, vai Revīzijas palātas sniegtie paskaidrojumi un pierādījumi attiecībā uz katru no komandējumiem, kuru mērķis bija saistīts ar tikšanos ar politisko amatpersonu, ir iemesls, kas ļauj uzskatīt, ka attiecīgais komandējums nebija saistīts ar likumīgu protokolāro mērķi.
Šajā aspektā, pirmkārt, šķiet, ka vairāki komandējumi, kurus
K. Pinxten
ir norādījis kā tādus, kuru mērķis ir tikties ar Beļģijas politiķiem, var tikt tieši saistīti ar viņa politisko darbību, kas nav saderīga ar viņa amatu, un to patiesums tika konstatēts, izvērtējot ceturto iebildumu, jo to mērķis patiesībā bija ļaut viņam piedalīties attiecīgās politiskās partijas biroja sanāksmē.
Šādus komandējumus, kas tika atļauti, pamatojoties uz pieteikumiem, kuros nebija būtiskas informācijas un kuri patiesībā bija saistīti ar darbību, kas nav saderīga ar Revīzijas palātas locekļa amatu, nevar uzskatīt par likumīgiem.
Šāda veida konstatējumu var izdarīt attiecībā uz komandējumiem, kas minēti 54., 60., 61., 70., 81., 84., 85., 88. un 94. pozīcijā, jo Revīzijas palāta iesniedz protokolus, kas apliecina
K. Pinxten
klātbūtni attiecīgās politiskās partijas biroja sanāksmēs šo komandējumu laikā – tomēr šīs sanāksmes nav norādītas pieteikumos par komandējuma atļaušanu.
Apstāklis, ka 94. pozīcijā norādītā komandējuma mērķis bija ne tikai tikties ar Beļģijas politiķiem, bet arī piedalīties kādā sanāksmē Eiropas Parlamentā, nepierāda šī komandējuma likumību, jo protokolos, kurus sagatavojusi attiecīgi attiecīgā politiskā partija un Eiropas Parlaments, ir norādīts, ka
K. Pinxten
piedalījās vienīgi šīs partijas rīkotajā sanāksmē.
Komandējumi, kas minēti 95., 396., 410., 413. un 414. pozīcijā, arī ir jāuzskata par tādiem, kuru patiesais mērķis bija ļaut
K. Pinxten
piedalīties attiecīgās politiskās partijas biroja sanāksmēs, ņemot vērā norādes
K. Pinxten
plānotājā un elektroniskā pasta vēstulēs, kas nosūtītas šīs partijas atbildīgajām personām. Tas pats attiecas uz komandējumiem, kas minēti 299. un 369. pozīcijā, pamatojoties vienīgi uz skaidrām norādēm, kuras var atrast šajā plānotājā.
Lai gan to norādītais mērķis nebija tikties ar Beļģijas politisko personu, šajā gadījumā pēc analoģijas ir jāmin vairāki komandējumi, kas ļāva
K. Pinxten
piedalīties attiecīgās politiskās partijas biroja sanāksmēs, un šī iemesla dēļ tie ir jāuzskata par daļēji prettiesiskiem.
Tā tas ir 39., 45. un 86. pozīcijā norādīto komandējumu gadījumā. Lai gan šo trīs komandējumu norādītais mērķis bija tikties ar privātiem uzņēmējiem vai atbildīgajām apvienību amatpersonām, Tiesas rīcībā ir attiecīgās politiskās partijas sanāksmju protokoli, kuros ir apliecināta
K. Pinxten
dalība šajās sanāksmēs datumos, kas atbilst minētajiem komandējumiem.
Tāpat arī 68. pozīcijā minētais komandējums, pat ja tas attiecās arī uz pārstāvības darbību, kuras likumība netiek apstrīdēta, ir jāuzskata par daļēji prettiesisku, jo
K. Pinxten
šim komandējumam atvēlētajā laikā piedalījās attiecīgās politiskās partijas biroja sanāksmē, kā to apliecina šīs sanāksmes protokols.
Otrkārt, virknes
K. Pinxten
komandējumu mērķis papildus biroja sanāksmēm bija piedalīties attiecīgās politiskās partijas organizētās aktivitātēs vai pieņemšanās.
Tādējādi, ņemot vērā
K. Pinxten
saņemtos ielūgumus un norādes viņa plānotājā, šķiet, ka, slēpjoties aiz oficiāla iemesla, kas ir saistīts ar tikšanos ar Beļģijas politiķiem, 120., 175., 221. un 365. pozīcijā norādīto komandējumu mērķis bija piedalīties attiecīgās politiskās partijas parlamentārajās dienās, 207., 298. un 381. pozīcijā, kā arī daļēji 229. pozīcijā minētā komandējuma mērķis bija piedalīties šīs partijas Jaungada pieņemšanā, 258. pozīcijā norādītā komandējuma mērķis bija minētās partijas biedriem paredzēts pilsētas apmeklējums, kā arī 260. un 289. pozīcijā norādīto komandējumu mērķis bija attiecīgi dalība izpētes dienā un šīs pašas partijas kongresā.
Turklāt šāda paša veida darbības dažkārt tika veiktas, pamatojoties uz citiem iemesliem, nevis Beļģijas politisko personu satikšanu.
Tādējādi no
K. Pinxten
plānotāja vispirms izriet, ka 69. komandējums, kas tika norādīts kā tāds, kura mērķis ir piedalīties “kongresā”, bija saistīts ar attiecīgās politiskās partijas kongresu.
Turpinājumā, lai gan 275. pozīcijā norādīto komandējumu attaisnoja kādas personas, kuras amata pienākumi nav norādīti, ielūgums, Revīzijas palātas iesniegtais rēķins un norāde šajā plānotājā pierāda, ka tā patiesais mērķis bija piedalīties šīs politiskās partijas organizētajā “politiskajā kafejnīcā”.
Visbeidzot, pamatojoties uz minēto plānotāju un
K. Pinxten
palīdzes 2017. gada 25. jūlija elektroniskā pasta vēstuli, ir jākonstatē, ka, aizbildinoties ar
ALDE
politiskās grupas ielūgumu uz Eiropas Parlamentu, 308. un 416. pozīcijā norādīto komandējumu mērķis bija piedalīties attiecīgās politiskās partijas parlamentārajās dienās.
Arī 269. pozīcijā minētais komandējums, kura oficiālais mērķis bija “valsts ministra
Herman de Croo Centrum
oficiāls ielūgums”, ir jāsaista ar
K. Pinxten
politisko darbību, jo šis komandējums attiecās uz tādas iestādes apmeklējumu, kas tiek raksturota kā tāda, kas izveidota, lai godinātu attiecīgās politiskās partijas bijušo priekšsēdētāju.
Šī sprieduma 451.–456. punktā minētie komandējumi ir jāuzskata par nenošķiramiem no
K. Pinxten
politiskās darbības, kas ir ceturtā iebilduma pirmās daļas priekšmets, un šī iemesla dēļ tie ir acīmredzami prettiesiski.
Apstāklis, ka attiecīgās politiskās partijas organizēto pasākumu, kas ir dažu no šiem komandējumiem mērķis, nolūks
a priori
nebija apspriest šīs partijas politisko virzienu, bet gan tiem drīzāk bija svinīgs iemesls, nevar likt apstrīdēt šo vērtējumu, jo to saikne ar politisko kustību, kurā viņš veica ar sava amata pienākumiem nesaderīgu darbību, neļāva
K. Pinxten
tajos piedalīties, nepārkāpjot savu neatkarības pienākumu.
Līdz ar to faktam, ka daži no minētajiem komandējumiem tika atļauti, pamatojoties uz pieteikumu, kurā pietiekami pārskatāmi ir aprakstīts to mērķis, šajā tiesvedībā nav nozīmes.
Turpretim 34. pozīcijā norādītā komandējuma gadījumā apstāklis, ka
K. Pinxten
plānotājā ir norādīts, ka viņam ir jāpiedalās attiecīgās politiskās partijas Jaungada pieņemšanā 2009. gada 19. janvārī, nepierāda, ka viņa ierašanās Briselē šajā datumā, lai gan šī komandējuma mērķis bija piedalīties Eiropas Parlamenta sanāksmē nākamajā dienā, bija acīmredzami nodalāma no minētā komandējuma norādītā mērķa, jo šādu izvēli varēja pamatot praktiski iemesli.
Tāpat, lai gan Revīzijas palāta attiecībā uz 74. pozīcijā minēto komandējumu min
K. Pinxten
dalību attiecīgās politiskās partijas biroja sanāksmē, no komandējuma rīkojuma izriet, ka šis komandējums sākās vienīgi dažas stundas pēc šīs sanāksmes norises.
Treškārt, pārējie komandējumi, kuru norādītais mērķis bija tikties ar Beļģijas politiķiem, ņemot vērā Tiesas rīcībā esošos lietas materiālus, nevar tikt saistīti ar sanāksmēm vai citām aktivitātēm, kuras organizējusi attiecīgā politiskā partija.
Protams, vairumā gadījumu šo komandējumu rīkojumos minētās atbildīgās politiskās amatpersonas Revīzijas palātai ir ticami norādītas kā tādas, kas pieder šai politiskajai partijai.
Tomēr ciešās saiknes, kas konstatētas starp
K. Pinxten
un attiecīgo politisko partiju, šajā tiesvedībā nav pietiekamas, lai izveidotu prezumpciju, kas ļauj sistemātiski secināt, ka komandējums, kura nolūks ir tikties ar politisko amatpersonu, ir acīmredzami prettiesisks tikai tāpēc vien, ka pēdējais minētais ir šīs politiskās partijas loceklis.
Tostarp, ņemot vērā minētās partijas būtisko lomu Beļģijas politiskajā dzīvē un attiecības, kas
K. Pinxten
varēja likumīgi tajā būt saistībā ar viņa darbību pirms stāšanās amatā, zināma skaita protokolāro komandējumu organizēšanu saistībā ar politiķiem, kuri ir tajā pašā politiskajā partijā, nevar uzskatīt par neticamu.
Lai gan Revīzijas palāta Tiesā apgalvo, ka tā nezināja par šo politisko amatpersonu piederību partijai pirms
OLAF
izmeklēšanas, ar šo argumentu nepietiek, lai pierādītu, ka
K. Pinxten
pieteikumi bija krāpnieciska rakstura vai ka tajos nebija minēta būtiska informācija, vēl jo vairāk tāpēc, ka attiecīgie komandējumi visbiežāk attiecās uz nelielu skaitu personu, kuru politiskā piederība bija publiski zināma, un ka vairāku šo komandējumu mērķis bija satikt politiskās amatpersonas, attiecībā uz kurām tieši tika norādīts, ka tās veic tostarp “partijas vadītāja” pienākumus.
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka Revīzijas palāta nav izpildījusi tai uzlikto pierādīšanas pienākumu gadījumos, kad tā ierosina Tiesai konstatēt komandējuma prettiesiskumu, pamatojoties tikai uz apstākli, ka attiecīgajā komandējuma rīkojumā norādītā politiskā amatpersona bija attiecīgās politiskās partijas loceklis, un nesniedzot nekādus pierādījumus, kas ļautu pierādīt, ka šis komandējums neatbilda kritērijiem, kas Revīzijas palātas ietvaros tika piemēroti attiecīgajā laikposmā, lai atzītu protokolārā komandējuma likumību.
Šādu situāciju var konstatēt attiecībā uz virkni komandējumu, kuros
K. Pinxten
tika atļauts tikties ar politisko amatpersonu, kas ieņem vadošu amatu: tas attiecas gan uz Eiropas Parlamenta locekli, kas norādīts 19., 301., 330., 355. un 402. pozīcijā, kā arī daļēji 296. pozīcijā minētajos komandējumos, gan Beļģijas valdības locekli, kas norādīts 43., 66., 92., 97., 169., 211., 215., 248., 303., 352. un 395. pozīcijā, kā arī daļēji 118., 326. un 339. pozīcijā minētajos komandējumos, gan Beļģijas Parlamenta locekli, kas norādīts 41., 59., 171., 203., 204., 208., 211., 238., 313., 331,. 334., 336., 346. un 354. pozīcijā, kā arī daļēji 326. pozīcijā minētajos komandējumos.
Šis risinājums ir jāpiemēro arī attiecībā uz 1. un 7. pozīcijā minētajiem komandējumiem, kuru mērķis bija tikties ar Ministru kabineta locekli.
Attiecībā uz komandējumiem, kas minēti 319. un 320. pozīcijā, Revīzijas palāta komandējumā norādīto Ministru kabineta locekli nav aprakstījusi kā tādu, kas pieder pie attiecīgās politiskās partijas. Šī iestāde tomēr uzskata, ka šie komandējumi, ņemot vērā to saikni ar transporta jomu, būtu jāsaista ar politisku vai privātu darbību. Tomēr ar šo apstākli nepietiek, lai pierādītu minēto komandējumu acīmredzami prettiesisko raksturu.
Ceturtkārt, loģika, kas izmantota attiecībā uz komandējumiem, kuru mērķis ir tikties ar politiķiem, kas ieņem vadošus amatus, nevar tikt attiecināta uz komandējumiem, kuru mērķis ir tikties ar personām, kas bija ieņēmušas šādus amatus, bet tos atstājušas attiecīgā komandējuma brīdī, jo šāda tikšanās, izņemot īpašus apstākļus, ir jāuzskata par tādu, kurai acīmredzami nav protokolāras intereses attiecībā uz Revīzijas palātu.
Tāpat tikšanās ar vietējo politisko amatpersonu, izņemot īpašus apstākļus, ir jāuzskata par tādu, kurai acīmredzami nav saistības ar Revīzijas palātas locekļa amata pienākumu veikšanu.
Pamatojoties uz šiem kritērijiem un tā kā
K. Pinxten
nav iesniedzis pierādījumus, kas varētu pierādīt īpašu apstākļu esamību, 15. un 253. pozīcijā norādītie komandējumi ir jāuzskata par acīmredzami prettiesiskiem, jo no pašu šo komandējumu mērķa, kādu to norādījis
K. Pinxten
, izriet, ka to nolūks bija tikties attiecīgi ar bijušo ministru un bijušo Beļģijas parlamenta locekli.
Attiecībā uz 232. pozīcijā minēto komandējumu ir jākonstatē, ka “valsts ministra” statuss, kas ir piešķirts personai, ar kuru bija jātiekas šī komandējuma ietvaros, ir goda tituls, kas neparedz pašreizēju vadoša politiskā amata pienākumu veikšanu. Tātad šāda komandējuma pamatojums šķiet maldinošs, un tas katrā ziņā ir jāuzskata par acīmredzami prettiesisku.
Tāpat arī dalība Overpeltas pašvaldības organizētajā pieņemšanā, kas daļēji bija 378. pozīcijā norādītā komandējuma mērķis, ir jāuzskata par tādu, kam acīmredzami nav saiknes ar Revīzija palātas locekļa amata pienākumiem.
–
Par attiecībām ar privāto uzņēmumu atbildīgajām personām
Vairāki komandējumi, kuru rezultātā tika atlīdzināti komandējuma izdevumi vai izmaksāta dienasnauda, kas ir pirmā iebilduma priekšmets, bija saistīti ar attiecībām, kuras
K. Pinxten
uzturēja ar privātu uzņēmumu atbildīgajām personām.
Revīzijas palātas locekļu komandējumu, kuru mērķis ir tikties ar šādām atbildīgajām personām, tiesiskais režīms ir jānošķir no to komandējumu režīma, kas ir saistīts ar attiecībām ar politiķiem.
Ciktāl saskaņā ar LESD 285. pantu Revīzijas palātas uzdevums ir veikt Savienības [finanšu] revīziju, attiecības, kas tiek uzturētas ar privātiem uzņēmumiem, šai iestādei var radīt mazāku interesi nekā attiecības, kas uzturētas ar politiķiem.
Šo konstatējumu apstiprina fakts, ka 2004. gada 22. aprīļa paziņojumā nav minēts ierosinājums regulāri izmantot Revīzijas palātas locekļu pārstāvības un reprezentācijas izdevumus ielūgumiem, kas tiktu adresēti privātu uzņēmumu atbildīgajām personām.
Šī sprieduma 433. punktā minētajos dokumentos, kas paredzēti Revīzijas palātas komunikācijas stratēģijas ieviešanai, arī nav atsauces uz šīm atbildīgajām personām kā tādām, kas būtu ieinteresētās personas, pie kurām šī iestāde vēlētos vērsties, lai nodrošinātu sava darba popularizēšanu.
K. Pinxten
arguments, ka komandējumi, kas paredzēti, lai tiktos ar privātu uzņēmumu atbildīgajām personām, esot pamatoti ar nepieciešamību apmainīties ar idejām ar ekonomiskās pasaules dalībniekiem, lai bagātinātu apspriedes Revīzijas palātā, šajā kontekstā nevar radīt pietiekamu saikni ar šīs iestādes locekļa amata pienākumiem, lai attaisnotu tās līdzekļu izmantošanu.
Līdz ar to, lai gan lielāko daļu komandējumu, kas paredzēti privātu uzņēmumu atbildīgo personu satikšanai, Revīzijas palāta atļāva, pamatojoties uz pilnīgi pārskatāmiem
K. Pinxten
pieteikumiem, viņš nevarēja nezināt, ka, izņemot īpašus apstākļus, kas var radīt īpašu saikni starp attiecīgā privātā uzņēmuma darbībām un šo iestādi, šāds iemesls acīmredzami nevar raksturot pietiekamu saikni ar viņa kā minētās iestādes locekļa amata pienākumu izpildi.
Šajā kontekstā, pirmkārt, par acīmredzami prettiesiskiem ir uzskatāmi komandējumi, kas ir pamatoti ar ielūgumu, kuru nosūtījusi daudznacionāla privāta uzņēmuma atbildīgā persona.
Šis secinājums it īpaši ir izdarāms attiecībā uz 33. un 104. pozīcijā minētajiem komandējumiem, kas bija saistīti ar rūpniecības grupu atbildīgo personu ielūgumiem, 45. pozīcijā minēto komandējumu, kura mērķis bija pusdienas ar personu, ko
K. Pinxten
apraksta kā dažādu valžu locekli, un 325. pozīcijā minēto komandējumu, kura mērķis ir tikties ar komercbankas vadītāju.
Tāpat, lai gan Revīzijas palātas apgalvojumi par 257. un 259. pozīcijā norādīto komandējumu patieso mērķi, ņemot vērā Tiesas rīcībā esošos lietas materiālus, nešķiet pierādīti, tie tomēr ir jāuzskata par acīmredzami prettiesiskiem, ciktāl to mērķis ir atbildēt uz ielūgumiem, kurus attiecīgi ir nosūtījis starptautisks advokātu birojs un elektroenerģijas operators.
Tā tas ir arī 74. pozīcijā minētā komandējuma gadījumā, kuru pamato apdrošināšanas sabiedrību grupas atbildīgās personas ielūgums un kura mērķis, ņemot vērā informāciju, kas izriet no
K. Pinxten
plānotāja, bija piedalīties koncertā.
Komandējumi, kas minēti 75. un 307. pozīcijā, kā arī daļēji 86. pozīcijā minētais komandējums arī ir jāuzskata par tādiem, kas ir acīmredzami prettiesiski, jo to nolūks bija tikties ar pasta uzņēmumu grupas vadītāju, vēl jo vairāk tādēļ, ka Revīzijas palātas iesniegtās elektroniskā pasta vēstules ļauj konstatēt, ka
K. Pinxten
bija šī vadītāja starpnieks valsts atbalsta lietā.
Otrkārt, acīmredzamais pārkāpums, kas principā ir saistīts ar komandējumiem, kuru mērķis ir tikties ar privātu uzņēmumu atbildīgajām personām,
a fortiori
attiecas uz komandējumiem, kas ir saistīti ar vietējiem privātiem uzņēmumiem.
Vispirms, tas tā ir attiecībā uz komandējumiem, kuri norādīti 73., 76., 251. un 295. pozīcijā un kuru mērķis bija tikties ar
K. Pinxten
izcelsmes reģiona grāmatvežu sabiedrību atbildīgajām personām, kā arī attiecībā uz 130. pozīcijā minēto komandējumu, kura mērķis bija tikties ar dažādu šī reģiona uzņēmumu atbildīgajām personām.
Tāpat 82. pozīcijā minētais komandējums, kā arī daļēji 121. un 310. pozīcijā minētie komandējumi ir jāuzskata par acīmredzami prettiesiskiem, jo šķiet, ka atkārtotajām tikšanās reizēm ar nekustamo īpašumu attīstītāju, kurš darbojas
K. Pinxten
izcelsmes reģionā, nav nekādas saistības ar viņa amata pienākumiem Revīzijas palātā.
Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka šī iestāde nav pierādījusi apgalvojuma, saskaņā ar kuru
K. Pinxten
esot ticies ar šo nekustamā īpašuma attīstītāju viņa interešu konkrēta nekustamā īpašuma projektā dēļ, pamatotību.
Turklāt tādas privātu uzņēmēju rīkotas vietējās svinības kā Antverpenes ostas uzņēmuma gadadiena, kas ir 363. pozīcijā minētā komandējuma priekšmets, vai arī iepildīšanas iekārtas inaugurācija rūpnīcā, kas pamato 390. pozīcijā minēto komandējumu, acīmredzami nevar uzskatīt par tādām, kas būtu saistītas ar
K. Pinxten
amatu Revīzijas palātā.
Visbeidzot, komandējumi, kas norādīti 100., 239., 283., 287., 359. un 406. pozīcijā, arī ir jāuzskata par acīmredzami prettiesiskiem šī paša iemesla dēļ, jo to mērķis bija tikties ar Beļģijas uzņēmēju, kuru
K. Pinxten
savas uzklausīšanas laikā
OLAF
apraksta kā grupas, kurā viņš ir akcionārs, administratoru un “senu draugu”. Revīzijas palātas resursu izmantošana šādu komandējumu finansēšanai liecina par šīs iestādes interešu un
K. Pinxten
privāto interešu sajaukšanu, vēl jo vairāk tāpēc, ka no Tiesai iesniegtajiem dokumentiem izriet, ka viņš pildīja šī uzņēmēja padomdevēja funkcijas attiecībās starp to un Komisiju.
Turpretī, treškārt, nevar uzskatīt, ka komandējumi, kuru mērķis bija tikties ar starptautisko revīzijas uzņēmumu atbildīgajām personām, būtu acīmredzami prettiesiski.
Tā kā šo uzņēmumu veiktie konkrētie uzdevumi daļēji ir salīdzināmi ar Revīzijas palātas locekļiem un darbiniekiem uzticētajiem uzdevumiem un tā kā šai iestādei ir jāsadarbojas ar minētajiem uzņēmumiem, nevar izslēgt, ka minētās iestādes locekļi var veikt komandējumus, lai uzturētu profesionālas attiecības ar šiem uzņēmumiem.
Turklāt Revīzijas palāta šajā tiesvedībā atzina regulāru kontaktu esamību starp šīs iestādes darbiniekiem un starptautisko revīzijas uzņēmumu pārstāvjiem.
Lai gan minētā iestāde apgalvo, ka šī saziņa ir jāierobežo ar publiskiem iepirkumiem vai arī tai ir jānotiek apmācību veidā, ir jākonstatē, ka šādi principi nav paredzēti iekšējos noteikumos, uz kuriem atsaucas šī pati iestāde, un tie neatbilst tās praksei, kāda izriet no
K. Pinxten
komandējumu rīkojumiem.
No tā izriet, ka komandējumi, kuri minēti 47., 103., 161., 210. un 277. pozīcijā un kuru mērķis pārskatāmā veidā bija ļaut
K. Pinxten
piedalīties starptautiska revīzijas uzņēmuma organizētā pasākumā Eiropas iestāžu atbildīgajām personām, nevar tikt uzskatīti par acīmredzami prettiesiskiem.
Tas pats attiecas uz komandējumu, kas minēts 237. pozīcijā, kā arī daļēji uz komandējumiem, kas minēti 373. un 374. pozīcijā, jo šo komandējumu mērķis bija tikties ar starptautisku revīzijas uzņēmumu atbildīgajām personām. Apstāklis, ka 157. pozīcijā minētais komandējums un daļēji 339. pozīcijā minētais komandējums, kuram bija tāds pats mērķis, notika attiecīgi privātā lokā un liela uzņēmuma telpās, bez papildu informācijas nav pietiekams, lai pamatotu atšķirīgu secinājumu attiecībā uz šiem komandējumiem.
Attiecībā uz 199. pozīcijā norādīto komandējumu, kura mērķis arī bija tikties ar starptautiska revīzijas uzņēmuma atbildīgo personu, Revīzijas palāta norāda, ka tā patiesais mērķis bija apspriest darba piedāvājumu, kas varētu interesēt
K. Pinxten
bērnu.
Šīs iestādes iesniegtie dokumenti tomēr neļauj juridiski pietiekami pierādīt, ka šī tikšanās tika organizēta šādā nolūkā vai ka tā galvenokārt attiecās uz
K. Pinxten
ģimenes interesēm, ne arī pierādīt līdz ar to, ka šis komandējums būtu acīmredzami prettiesisks. Protams, no minētās iestādes nosūtītajām elektroniskā pasta vēstulēm izriet, ka minētajā komandējumā satiktā persona pēc tikšanās ar
K. Pinxten
saņēma viena no viņa bērniem CV un norādīja uz iespējamām darba perspektīvām šim bērnam. Tomēr
K. Pinxten
sniegtais pamatojums, saskaņā ar kuru darba pusdienām var sekot neformālas diskusijas, it īpaši attiecībā uz viesu ģimenes situāciju, kas var izskaidrot šīs elektroniskā pasta vēstules, nešķiet mazticams.
–
Par attiecībām ar pārstāvības organizācijām un apvienībām
Četrdesmit komandējumi, kuru rezultātā tika atlīdzināti komandējuma izdevumi vai izmaksāta dienasnauda un par kuriem Revīzijas palāta pirmajā iebildumā ir ziņojusi kā par prettiesiskiem, attiecas uz
K. Pinxten
darbībām, kas saistītas ar pārstāvības organizācijām vai apvienībām.
Šādi komandējumi atrodas pa vidu starp komandējumiem, kas saistīti ar attiecībām ar politiķiem, un komandējumiem, kas saistīti ar attiecībām ar privātu uzņēmumu atbildīgajām personām.
Tādējādi, lai gan organizācijas, kas pārstāv pilsonisko sabiedrību, nav minētas Revīzijas palātas noteikumos, kuri reglamentē pārstāvības un reprezentācijas izdevumus, vai Tiesas rīcībā esošajos dokumentos, kas nosaka šīs iestādes komunikācijas stratēģiju, šīs organizācijas tomēr var paust nostāju par iestāžu darbību, kuru Revīzijas palāta var ņemt vērā, sagatavojot ziņojumus par šo darbību.
Šādos apstākļos nevar pilnībā izslēgt, ka Revīzijas palāta īpašos gadījumos var pamatoti uzskatīt, ka ar šādām organizācijām saistītie komandējumi ir jāsaista ar tās locekļu amata pienākumu pildīšanu.
Tomēr
K. Pinxten
izmantotās prakses, kas izriet no attiecīgajiem komandējuma rīkojumiem, pārbaude ļauj secināt, ka, lai gan Revīzijas palāta vairākkārt ir piešķīrusi atļaujas, pamatojoties uz kopumā pārskatāmu pamatu, tā nevarēja nezināt, ka viņa komandējumi, kas saistīti ar pārstāvības organizācijām vai apvienībām, acīmredzami nebija šīs iestādes faktiskajās interesēs.
Vispirms, kā izriet no šī sprieduma 502. punkta,
K. Pinxten
savu pilnvaru laikā īstenoja vairākus desmitus šāda veida komandējumu.
Turklāt šķiet, ka šie komandējumi gandrīz sistemātiski norisinājās vietējās organizācijās, kuru darbības joma bija ierobežota ar Limburgu vai Flandriju (Beļģija).
Visbeidzot, minētie komandējumi patiesībā tika īstenoti saistībā ar ļoti ierobežotu dalībnieku skaitu, kurus
K. Pinxten
atkārtoti apciemoja.
Tā kā netieša saikne starp Revīzijas palātas darbību un pārstāvības organizācijām vai apvienībām ļauj paredzēt šādu komandējumu likumību tikai īpašos gadījumos, acīmredzami nevar uzskatīt, ka Revīzijas palātas interesēs bija atkārtoti nodrošināt savas darbības popularizēšanu vietējām personām vai apmainīties ar viedokļiem ar šādām personām.
Šajā ziņā komandējumi, kas minēti 48., 132., 170., 192., 209., 217., 224., 228., 242., 256., 271., 292., 304., 305., 318., 328., 353., 361., 380. un 398. pozīcijā, kā arī daļēji komandējums, kas minēts 155. pozīcijā, ir jāuzskata par acīmredzami prettiesiskiem, jo to mērķis bija uzturēt attiecības ar
Vlaams netwerk van ondernemingen Limburg
(Limburgas Tirdzniecības un rūpniecības kamera, Beļģija), tiekoties ar tās vadītājiem vai piedaloties gadskārtējās sanāksmēs, Jaungada pieņemšanās, vasaras svinībās un citās šīs organizācijas rīkotajās sociālajās aktivitātēs.
Tāds pats secinājums ir jāizdara attiecībā uz komandējumiem, kas minēti 83., 174., 219. un 311. pozīcijā, kā arī daļēji attiecībā uz 118. pozīcijā paredzēto komandējumu, kas attiecās uz Limburgas darba devēju federācijas ielūgumiem, un attiecībā uz komandējumiem, kas minēti 131., 227. un 261. pozīcijā, kā arī daļēji attiecībā uz komandējumiem, kas norādīti 326. un 378. pozīcijā, kuru mērķis bija piedalīties Overpeltas rūpniecības nozares uzņēmumu grupas sanāksmēs.
Lai gan 93. pozīcijā un daļēji 310. pozīcijā paredzētie komandējumi ir saistīti ar Limburgas organizācijām, no kurām katra bija tikai viena komandējuma galamērķis, proti, ar profesionālās integrācijas asociāciju un neformālu vietējo vadītāju grupu, šī sprieduma 506.–509. punktā aprakstītais konteksts ļauj tos arī uzskatīt par acīmredzami prettiesiskiem.
Šī analīze ir jāattiecina uz komandējumiem, kas minēti 154. un 230. pozīcijā un kas attiecas uz organizāciju, kuras mērķis ir veicināt Flandrijas intereses Briselē, kā arī uz komandējumiem, kas minēti 134. un 135. pozīcijā, kuru mērķis bija piedalīties kāda Flandrijas reģiona investīciju fonda Jaungada pieņemšanā.
Savukārt būtiskā loma, kas atzīta valsts mēroga uzņēmumu federācijām, nozīmē, ka komandējumi, kuri minēti 137. un 143. pozīcijā un kuru mērķis bija tikties ar Beļģijas uzņēmumu federācijas priekšsēdētāju, kā arī komandējums, kas norādīts 290. pozīcijā, un daļēji komandējums, kas norādīts 155. pozīcijā saistībā ar dalību šīs federācijas organizētajos forumos, nav jāuzskata par acīmredzami prettiesiskiem.
–
Par atļautas ārējas darbības veikšanu
Kā izriet no šī sprieduma 58. punkta, ar 2015. gada 30. aprīļa lēmumu Revīzijas palāta atļāva
K. Pinxten
veikt ārēju darbību, kas ir saderīga ar viņa kā šīs iestādes locekļa pienākumiem, proti, ieņemt
SBNL‑V
priekšsēdētāja amatu.
Pieteikumā, kura rezultātā tika pieņemts šis lēmums, šis fonds tika aprakstīts kā bezpeļņas organizācija, kuras mērķis ir veicināt zemes īpašnieku ieguldījumu bioloģiskajā daudzveidībā un labā Beļģijas ekoloģiskajā pārvaldībā.
Tā kā ārēja darbība pēc definīcijas atšķiras no Revīzijas palātas locekļa šajā iestādē veiktajiem pienākumiem, tā nevar būt pamats komandējumu veikšanai šajā locekļa statusā.
Komandējumu, kas ir tieši saistīti ar atļautu ārējo darbību, prettiesiskums turklāt ir jāuzskata par acīmredzamu, jo tas izriet no pašas šādas darbības rakstura.
Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, ir jānosaka, vai atsevišķi Revīzijas palātas atļauti komandējumi faktiski ietilpst
K. Pinxten
veiktajā ārējā darbībā.
Tādējādi, lai gan 368. pozīcijā un daļēji 392. pozīcijā minētos komandējumus Revīzijas palāta ir atļāvusi, pamatojoties uz pilnībā pārskatāmu pieteikumu, tie ir jāuzskata par acīmredzami prettiesiskiem, jo to mērķis bija atbildēt uz
SBNL‑V
ielūgumu, uz kuru bija atsauce komandējumu rīkojumos.
Papildus šiem abiem komandējumiem 323., 360., 385. un 405. pozīcijā, kā arī daļēji 392. pozīcijā paredzētie komandējumi var būt saistīti ar
K. Pinxten
atļautu ārējo darbību, kas izpaudās kā šī fonda vadīšana.
405. pozīcijā minētais komandējums un daļēji 385. pozīcijā minētais komandējums bija saistīti ar tikšanos ar atbildīgo personu fondā, kas nodrošina galvenās balvas, kuru katru gadu izsniedz
SBNL‑V
, finansēšanu.
Runājot par komandējumiem, kas minēti 323. un 360. pozīcijā, kā arī daļēji attiecībā uz komandējumiem, kas minēti 385. un 392. pozīcijā, tie attiecās vai nu uz
European Landowners Organisation
(Eiropas Zemes īpašnieku organizācija, turpmāk tekstā – “
ELO
”) rīkotu aktivitāti, vai arī uz tikšanos ar šīs organizācijas atbildīgo personu datumā, kad
K. Pinxten
bija
SBNL‑V
priekšsēdētājs.
Lai gan
K. Pinxten
nesniedz precīzu paskaidrojumu par saikni starp
ELO
un saviem kā Revīzijas palātas locekļa pienākumiem, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka šī organizācija ir cieši saistīta ar
SBNL‑V
.
Tādējādi, vispirms, no šī sprieduma 517. punktā minētā
SBNL‑V
priekšmeta apraksta izriet, ka gan tā, gan
ELO
mērķis ir zemes īpašnieku interešu aizsardzība.
Tālāk –
ELO
atbildīgā persona, ar kuru
K. Pinxten
tikās Revīzijas palātas atļauto komandējumu ietvaros, kā
SBNL‑V
ģenerālsekretārs parakstīja dokumentu, kuru
K. Pinxten
izsniedza šai iestādei, lai viņam atļautu ieņemt šī fonda priekšsēdētāja amatu. No Revīzijas palātas iesniegtā protokola arī izriet, ka šī
ELO
atbildīgā persona piedalījās
SBNL‑V
pilnsapulcē.
Visbeidzot, Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos ietvertās elektroniskā pasta vēstules apliecina citu saikņu esamību starp
SBNL‑V
un
ELO
, piemēram, pēdējās minētās dalību iepriekš minētajā ārējās darbības atļaujas izsniegšanas procedūrā vai galvenās balvas, ko katru gadu piešķir
SBNL‑V
, pasniegšanas sagatavošanā.
Ņemot vērā šos apstākļus, ir jāuzskata, ka šī sprieduma 524. punktā minētie komandējumi ir acīmredzami prettiesiski.
Šis vērtējums ir attiecināms uz 296. pozīcijā minēto komandējumu, jo tā mērķis daļēji bija ļaut
K. Pinxten
satikt
ELO
un
SBNL‑V
vadītājus īsi pirms viņa iecelšanas par šī fonda priekšsēdētāju.
Turklāt attiecībā uz 393. pozīcijā paredzēto komandējumu, pat ja dalība Briseles Starptautiskās medību padomes kopsapulcē bija skaidri norādīta komandējuma rīkojumā, jānorāda, ka šīs kopsapulces programmā
K. Pinxten
tika norādīts ne tikai kā Revīzijas palātas loceklis, bet arī kā
SBNL‑V
priekšsēdētājs, un ka šajā programmā bija norādīts, ka viņš teiks dažus uzrunas vārdus “Beļģijas vārdā”.
Turklāt no elektroniskā pasta vēstuļu apmaiņas pirms šī komandējuma izriet, ka sākotnēji
K. Pinxten
bija jāsaka runa kopā ar Beļģijas ministru un ka viņa dalību minētajā kopsapulcē tostarp sagatavoja
ELO
.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka
K. Pinxten
dalība Starptautiskās medību padomes pilnsapulcē ir jāsaista ar viņa kā
SBNL‑V
priekšsēdētāja pienākumiem, nevis ar viņa kā Revīzijas palātas locekļa statusu, kas nozīmē, ka 393. pozīcijā minētais komandējums ir jāuzskata par acīmredzami prettiesisku.
Savukārt, lai gan 128. pozīcijā norādītais komandējums ir tieši saistīts ar
ELO
, to nevar uzskatīt par acīmredzami prettiesisku tikai šī iemesla dēļ, jo tas notika vairākus gadus, pirms
K. Pinxten
saņēma atļauju kļūt par
SBNL‑V
priekšsēdētāju.
Šādos apstākļos
K. Pinxten
nevar tikt pārmesta dalība Eiropas Parlamenta rīkotā konferencē saistībā ar Eiropas mēroga reprezentatīvu organizāciju, pamatojoties uz pārskatāmu komandējuma rīkojumu.
Tas pats attiecas uz komandējumiem, kas minēti 411. un 412. pozīcijā un kas attiecās uz pasākumiem, kurus attiecīgi organizējusi apvienība “Friends of the Countryside” (Lauku draugi) un
Fondation wallonne pour la conservation des habitats
[Valonijas Dzīvotņu aizsardzības fonds], jo Revīzijas palāta savus pārmetumus pamato ar apgalvoto saistību starp šīm organizācijām un
SBNL‑V
, kas nav pamatota ar Tiesai iesniegtajiem pierādījumiem.
–
Par dalību medībās
11 komandējumu, par kuriem tika atlīdzināti komandējuma izdevumi vai izmaksāta dienasnauda un kuri ir pirmā iebilduma priekšmets, patiesais mērķis, kā uzskata Revīzijas palāta, bija ļaut
K. Pinxten
piedalīties medībās.
No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka
K. Pinxten
šo dažādo komandējumu laikā faktiski piedalījās medībās.
Jānorāda, ka visi minētie komandējumi tika atļauti, pamatojoties uz
K. Pinxten
iesniegumiem, kuros ir atsauce uz saņemto ielūgumu vai paredzētajām aktivitātēm, neietverot nekādas norādes uz medībām.
Līdz ar to, tā kā apstāklis, ka komandējums ir saistīts ar dalību medībās, ir būtiska informācija, lai novērtētu tā likumību,
K. Pinxten
, ņemot vērā šī sprieduma 372. un 374. punktā minētos apsvērumus, nevar pamatoti atsaukties uz tiesisko paļāvību attiecībā uz attiecīgo komandējumu atļaujas saglabāšanu, un līdz ar to no Revīzijas palātas nevar prasīt, lai tā pierādītu to acīmredzamo prettiesiskumu.
Šajā kontekstā, lai gan ir acīmredzams, ka dalībai medībās pašai par sevi nav nekādas saistības ar Revīzijas palātas locekļa amata pienākumu izpildi, ir jāatgādina, ka no šī sprieduma 399. un 428. punkta izriet, pirmkārt, ka šīs iestādes locekļa komandējums var likumīgi atļaut viņa dalību galvenokārt profesionāla rakstura pasākumos, kas ietver arī papildu brīvā laika pavadīšanas darbības, un, otrkārt, ka šāda locekļa komandējums ir jāpamato ar protokolāru mērķi.
Līdz ar to, lai novērtētu
K. Pinxten
komandējumu, kas saistīti ar viņa dalību medībās, likumību, ir jānosaka, vai šie komandējumi faktiski attiecās galvenokārt uz profesionālu darbību un vai tiem patiesi bija protokolārs mērogs.
Šajā ziņā šādu komandējumu, pirmām kārtām, nevar uzskatīt par likumīgu, ja tā vienīgais oficiālais mērķis ir atbildēt uz tādas personas ielūgumu, kuras pienākumi nav cieši saistīti ar Revīzijas palātas darbību.
Tādējādi komandējumi, kas minēti 309., 327. un 366. pozīcijā, ir jāuzskata par prettiesiskiem, jo vienīgais iemesls, kas norādīts to pamatojumam, ir saistīts ar tādas personas ielūgumu, kuras statuss neizriet no komandējuma rīkojuma un nav ticis izskaidrots šīs tiesvedības laikā.
Tas pats attiecas uz komandējumiem, kas minēti 329. un 377. pozīcijā, jo tie tika īstenoti, pamatojoties uz
ELO
atbildīgās personas ielūgumu, un tādējādi bija saistīti, augstākais, ar atļautu
K. Pinxten
ārējo darbību.
Turklāt interese, ko Revīzijas palātai var radīt uzturētas profesionālās attiecības ar starptautiskajiem revīzijas uzņēmumiem, nav pietiekamas, lai pamatotu 321. pozīcijā minēto komandējumu, kas tika norādīts kā atbilde uz šāda uzņēmuma atbildīgās personas ielūgumu, jo no Revīzijas palātas iesniegtajiem dokumentiem izriet, ka šī komandējuma vienīgais mērķis bija piedalīties šīs atbildīgās personas organizētajās medībās.
Otrām kārtām, 337. un 386. pozīcijā minētie komandējumi, kā arī daļēji 229. pozīcijā minētais komandējums atšķiras no citiem ar medībām saistītajiem komandējumiem, ciktāl tie tika norādīti kā tādi, kuru mērķis ir piedalīties Šamboras pils organizētajās “Eiropas iestāžu dienās”.
Pamatojoties uz Šamboras Valsts īpašumu direktora apliecinājumu un
OLAF
izņemto informāciju, it īpaši 2012. gada 13. janvāra elektroniskā pasta vēstuli, kurā ir norādīts uz “Eiropas medībām” un iekļauts viena no aplūkotajiem pasākumiem dalībnieku saraksts, ir jākonstatē, ka – pretēji tam, ko norāda Revīzijas palāta –, šķiet, Šamboras pilī patiešām attiecīgajos datumos, uz ko attiecas šie komandējumi, tika rīkoti pasākumi, kuros tika sapulcinātas personas, kas ieņem atbildīgus amatus Eiropas iestādēs.
To ņemot vērā, neviens no
OLAF
izņemtajiem vai
K. Pinxten
iesniegtajiem dokumentiem nepierāda, ka šiem pasākumiem būtu bijusi jebkāda profesionāla dimensija. Gluži pretēji,
OLAF
izņemtajās programmās ir paredzēta tikai “dzīšanas”, maltīšu un “medījumu godināšanas” organizēšana.
Turklāt ne lūgumā atļaut attiecīgos komandējumus, ne arī citos Tiesā iesniegtajos dokumentos nav ietverti elementi, kas norādītu, ka minētos pasākumus rīkoja organizācija, ar kuru Revīzijas palāta būtu ieinteresēta uzturēt attiecības, vai arī šādas organizācijas atbildīgā persona. Nepastāvot šādiem apstākļiem vai pat tikai
K. Pinxten
apgalvojumam šajā ziņā, šie paši pasākumi nevar attaisnot komandējumu rīkošanu protokolāriem mērķiem.
Līdz ar to komandējumi, kas norādīti 337. un 386. pozīcijā, kā arī daļēji komandējums, kas minēts 229. pozīcijā, ir jāuzskata par prettiesiskiem.
Treškārt, 315. un 371. pozīcijā norādīto komandējumu iemesls bija saistīts ar ielūgumiem, kurus nosūtījis attiecīgi Beļģijas karaļnams un Beļģijas karaliskās ģimenes locekļa dienesti.
No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka Beļģijas karaliskā ģimene
K. Pinxten
tiešām aicināja piedalīties “karaliskajās medībās” Sjerņonā [
Ciergnon
] (Beļģija).
Tomēr, tā kā Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos nav elementu, kas varētu pierādīt
K. Pinxten
apgalvojuma pamatotību, saskaņā ar kuru šīm medībām Beļģijas Karalistē esot ievērojama protokolāra nozīme, tas vien, ka iesniegtos ielūgumus nosūtījusi Beļģijas karaliskā ģimene, ir jāuzskata par nepietiekamu, lai konstatētu saikni ar Revīzijas palātas locekļa amata pienākumu izpildi.
No tā izriet, ka 315. un 371. pozīcijā norādīto komandējumu prettiesiskums ir jāuzskata par pierādītu.
–
Par citiem Revīzijas palātas minētajiem komandējumiem
Virkne komandējumu, kuru rezultātā tika atlīdzināti komandējuma izdevumi vai izmaksāta dienasnauda, kas ir pirmā iebilduma priekšmets, neietilpst jau pārbaudītajās kategorijās, un to tiesiskums tātad ir jāizvērtē katrā atsevišķā gadījumā.
Revīzijas palātas pārmetumi attiecībā uz četrpadsmit no šiem komandējumiem ir jānoraida kā nepamatoti.
Pirmām kārtām, tā kā Revīzijas palāta nav precizējusi apgalvotā prettiesiskuma pamatojumu, 310. pozīcijā paredzēto komandējum nevar uzskatīt par acīmredzami prettiesisku, jo tas daļēji attiecas uz universitātes apmeklējumu.
Tāpat attiecībā uz 347. pozīcijā norādīto komandējumu – tikšanos ar Beļģijas Nacionālās bankas atbildīgo amatpersonu, kā arī ar Beļģijas parlamenta locekli un advokātu, kurš pilda arī amata pienākumus šajā bankā, – nevar uzskatīt par acīmredzami prettiesisku, pamatojoties vienīgi uz Revīzijas palātas apgalvojumu, ka šim komandējumam “nav saistības ar
K. Pinxten
amata pienākumiem”, un apstākli, ka šis parlamenta loceklis bija attiecīgās politiskās partijas loceklis.
Otrām kārtām, vairākos gadījumos Revīzijas palātas iesniegtie pierādījumi nav pietiekami, lai apstiprinātu šīs iestādes apgalvoto prettiesiskumu.
Vispirms – attiecībā uz komandējumiem, kuri minēti 57. un 391. pozīcijā un kuru mērķis bija sanāksmes ar Komisijas locekli, netiek apstrīdēts, ka šāda sanāksme principā varētu būt saistīta ar Revīzijas palātas locekļa amata pienākumu izpildi.
Pirmkārt, nav pierādīta šīs iestādes apgalvojuma – ka 57. pozīcijā minētais komandējums patiesībā bija saistīts ar mūzikas festivāla organizēšanu, kas
K. Pinxten
interesē privāti, – pamatotība.
Proti, šis komandējums notika 2009. gada 13. jūlijā, savukārt Revīzijas palātas iesniegtās elektroniskā pasta vēstules par šo festivālu attiecas uz 2011. gada subsīdiju un ir datētas ar 2011. gada septembri un oktobri. Turklāt saikne starp minēto komandējumu un šo subsīdiju šķiet mazāk ticama tāpēc, ka attiecīgais Komisijas loceklis bija atbildīgs par kultūras jautājumiem vienīgi no 2010. gada 10. februāra.
Otrkārt, Revīzijas palāta nav iesniegusi nevienu konkrētu dokumentu, lai pamatotu apgalvojumu, ka 391. pozīcijā minētais komandējums attiecās uz “privātām pusdienām”.
Apstāklis, kas turklāt nav pierādīts, ka attiecīgais Komisijas loceklis esot
K. Pinxten
medību partneris, pats par sevi neļauj konstatēt attiecīgo pusdienu privātu raksturu. Tas, ka
ELO
atbildīgā persona arī esot piedalījusies šajās pusdienās, arī nevar pierādīt Revīzijas palātas nostājas pamatotību, vēl jo vairāk tādēļ, ka nav apstrīdēts, ka
K. Pinxten
nesagatavoja šo pusdienu, kuras notika Komisijas ēkā, viesu sarakstu.
Turpinot, lai gan Revīzijas palāta neapstrīd pamatojumu
K. Pinxten
dalībai
Collège d’Europe
[Eiropas Koledžas] Brigē (Beļģija) mācību gada uzsākšanas ceremonijā, kas bija 63. pozīcijā minētā komandējuma priekšmets, tā tomēr apgalvo, ka
K. Pinxten
šajā ceremonijā neesot piedalījies.
Šajā ziņā tomēr ir jāuzskata, ka Revīzijas palātas iesniegtais izvilkums no interneta vietnes nešķiet pietiekams, lai pierādītu, ka
K. Pinxten
minētajā ceremonijā nepiedalījās, ņemot vērā gan šī dokumenta raksturu, ko nevar pielīdzināt protokolam, kurā ir iekļauts klātesošo personu saraksts, gan minētajā dokumentā izmantoto formulējumu, kas pierāda, ka tajā ir uzskaitīta tikai daļa no šajā ceremonijā klātesošajām personām.
Turklāt, lai gan ir pierādīts, ka dienā, kad tika veikts attiecīgais komandējums,
K. Pinxten
pusdienoja Briselē, Revīzijas palātas iesniegtie pierādījumi neļauj pierādīt šo pusdienu laiku.
Visbeidzot, pieci komandējumi saistībā ar tikšanos ar diplomātiem, kuri principā var tikt saistīti ar Revīzijas palātas locekļa, kurš darbojas Savienības ārējo attiecību palātā, amata pienākumiem, ir aprakstīti kā tādi, kuriem ir privāts raksturs, tomēr šis apgalvojums nav juridiski pietiekami pierādīts.
Proti, 56. pozīcijā minētā komandējuma gadījumā Revīzijas palāta norāda, ka pusdienas ar Krievijas Federācijas konsulu bija saistītas ar starpniecību, kas veikta kāda Beļģijas pāra interesēs, kuri vēlējās adoptēt bērnu no šīs valsts.
Tomēr dokumenti, kurus šajā ziņā ir iesniegusi Revīzijas palāta un kuri ir sagatavoti vairākus mēnešus pēc šī komandējuma, un kuros nav atsauces ne uz šīm pusdienām, ne uz jebkādu faktu, kas būtu noticis pirms tām, neļauj pārliecinoši pierādīt, ka tā mērķis nav saistīts ar
K. Pinxten
amata pienākumiem.
138., 196. un 382. pozīcijā minētie komandējumi pilnīgi skaidri attiecībā uz pēdējiem diviem minētajiem bija saistīti ar
K. Pinxten
dalību “diplomātiskajās vakariņās”, kas katru gadu notiek Briselē.
Ņemot vērā, ka nav apstrīdēts, ka šajās vakariņās kopā sanāk liels skaits Beļģijas diplomātu, šķiet, ka tās principā var radīt iespēju apmainīties ar viedokļiem par Revīzijas palātu interesējošiem jautājumiem, kā arī informēt par tās darbību un to popularizēt augstu valsts līmeņa amatpersonu vidū.
Šādos apstākļos tas, ka minētās vakariņas rīko organizācija, kuras mērķis ir atbalstīt Flandrijas intereses Briselē, pats par sevi nav pietiekami, lai pierādītu tā Revīzijas palātas apgalvojuma pamatotību, saskaņā ar kuru šo vakariņu mērķis esot “ļaut Flandrijas uzņēmējiem tikties ar Beļģijas diplomātiem, kas atrodas ārvalstīs”. Līdz ar to attiecīgos komandējumus nevar uzskatīt par acīmredzami prettiesiskiem.
Attiecībā uz pusdienām ar Beļģijas Karalistes vēstnieku Francijā, kas bija 284. pozīcijā minētā komandējuma mērķis, lai gan Revīzijas palāta norāda, ka šīm pusdienām bija privāts raksturs, atsaucoties uz draudzīgām attiecībām, kas šo vēstnieku saista ar
K. Pinxten
, kā arī uz citu viesu identitāti, ir jākonstatē, ka šis raksturs nav pierādīts, jo nepastāv nekādi pierādījumi, kas varētu sniegt Tiesai informāciju par minēto pusdienu mērķi, turklāt katrā ziņā šādu attiecību esamība vien nav pietiekama, lai izslēgtu, ka šīm pusdienām var būt profesionāls raksturs.
Treškārt, dalība
K. Pinxten
palīdzes tēva bērēs, kas ir 335. pozīcijā norādītā komandējuma mērķis un ko Revīzijas palātas priekšsēdētājs atļāva, pamatojoties uz pārskatāmi paziņotu informāciju, var būt saistīta ar šīs iestādes locekļa pienākumu izpildi, jo no viņa var pamatoti gaidīt, ka viņš šādā gadījumā sniedz savu personīgo atbalstu vienam no saviem tuviem līdzstrādniekiem minētajā iestādē.
Ceturtkārt un visbeidzot, iebildumi attiecībā uz komandējumiem, kas minēti 102., 293. un 294. pozīcijā, ir jānoraida, ciktāl pārkāpumi, kuros Revīzijas palāta apsūdz
K. Pinxten
, var tikt uzskatīti par atvainojamu maldību.
Tādējādi ziņotais 102. pozīcijā norādītā komandējuma prettiesiskums ir saistīts ar apmaksātas maltītes aptuveni 30 EUR apmērā nenorādīšanu, lai gan neviens apstāklis neļauj uzskatīt, ka šāds atsevišķs incidents nav vienkārši aizmāršība.
Attiecībā uz komandējumiem, kas minēti 293. un 294. pozīcijā, lai gan Revīzijas palātas apgalvojums, ka šie komandējumi esot notikuši, neraugoties uz tikšanās, kas tos pamatoja, atcelšanu, šķiet pamatots, ņemot vērā
K. Pinxten
plānotājā ietverto norādi, krāpšanas esamība šajā ziņā nav pierādīta, jo laikā, kas sākotnēji bija paredzēts minēto komandējumu īstenošanai, notika paziņotās pusdienas Revīzijas palātā.
Turpretim trīsdesmit vienā no šī sprieduma 556. punktā minētajiem komandējumiem
K. Pinxten
šajā tiesvedībā var tikt pilnībā vai daļēji pamatoti vainots.
Pirmkārt, vizīte vietējā veselības centrā saistībā ar 286. pozīcijā minēto komandējumu, lai piedalītos tās izveidošanas divdesmitajā gadadienā, acīmredzami nevar tikt saistīta ar Revīzijas palātas locekļa amata pienākumiem.
Otrkārt, vairāku pirmajā iebildumā minēto komandējumu mērķis bija tikties ar personu, kuras statuss nav precizēts komandējuma rīkojumā, un to
K. Pinxten
šīs tiesvedības laikā nav ticami izskaidrojis.
Lai gan komandējuma rīkojuma izdošana un vēlāka komandējuma izdevumu atlīdzināšana vai dienasnaudas izmaksa šādos gadījumos pierāda ievērojamu Revīzijas palātas pārbaudes trūkumu, tomēr komandējums, kura mērķis ir tikties ar personu, kam nav identificējamas saistības ar šo iestādi, ir jāuzskata par acīmredzami prettiesisku.
Tādējādi attiecībā uz 49. pozīcijā paredzēto komandējumu, lai gan Revīzijas palāta nav pierādījusi saikni, ko tā apgalvo starp attiecīgajā komandējuma rīkojumā norādīto personu un mūzikas festivāla organizēšanu, ir jākonstatē, ka neviens no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem neļauj identificēt amatu, kuru šī persona ieņem.
Komandējumi, kas minēti 39., 234., 235., 297., 348. un 389. pozīcijā, arī ir jākvalificē kā acīmredzami prettiesiski, jo to mērķis ir tikties ar personām, kuru statuss nav precizēts, tāpat kā 79. pozīcijā minētais komandējums, kas tika pamatots, vienkārši atsaucoties uz “formālu ielūgumu”.
Tāds pats secinājums ir jāizdara attiecībā uz 306. pozīcijā norādīto komandējumu, nelemjot par Revīzijas palātas apgalvojumu, ka persona, uz kuru attiecas šis komandējums, ir notārs, un daļēji uz 347. pozīcijā norādīto komandējumu, neatkarīgi no šīs iestādes argumenta, saistot šo komandējumu ar kāzu pieņemšanu, pamatotības.
Līdzīgi – komandējumi, kas minēti 40., 44., 262. un 351. pozīcijā, kā arī daļēji 86. pozīcijā minētais komandējums ir jāuzskata par prettiesiskiem, jo tie attiecas uz tikšanos ar personām, kuras vienkārši tiek norādītas attiecīgi kā “direktors”, “barons”, “jurists un auditors”, “tiesnesis” un “advokāts”.
Treškārt, atsevišķi komandējumi, kam ir mērķis ir tikties ar personu, kuras statusam, iespējams, varētu būt pietiekama saikne ar Revīzijas palātu, tomēr ir jāuzskata par atļautiem, pamatojoties uz pieteikumu, kurā nav būtiskas informācijas, un par prettiesiskiem, ciktāl šī iestāde iesniedz pierādījumus, kas var pierādīt, ka attiecīgās tikšanās mērķis ir privāta rakstura.
Tā tas ir 108. pozīcijā minētā komandējuma gadījumā, kas ir saistīts ar tikšanos ar Komisijas locekli, jo no elektroniskā pasta vēstulēm šīs tikšanās sagatavošanai izriet, ka tā attiecās uz vadlīnijām, ko pārstāvības organizācija vēlējās iesniegt Komisijai.
122. pozīcijā minētais komandējums ir cieši saistīts ar 108. pozīcijā minēto komandējumu, ciktāl tā mērķis bija tikties ar šīs pārstāvniecības organizācijas vadītāju, un nākamajā dienā pēc šīs tikšanās saņemtā elektroniskā pasta vēstule parāda, ka tam bija tāds pats mērķis kā šim pēdējam minētajam komandējumam.
Vakariņas ar admirāli, kas bija 280. pozīcijā norādītā komandējuma mērķis, nevar tikt skaidri saistītas ar
K. Pinxten
pienākumiem Revīzijas palātā, ciktāl
OLAF
izņemtās elektroniskā pasta vēstules pierāda, ka šīs vakariņas organizē privāts uzņēmējs, lai tostarp pateiktos
K. Pinxten
par palīdzību, ko viņš tam esot sniedzis, lai parakstītu līgumu aizsardzības jomā.
Kas attiecas uz 404. pozīcijā minēto komandējumu, lai gan pusdienu, kas rīkotas ar Beļģijas valdības locekli, mērķis nav zināms, apstāklis, ka 2016. gada 10. maija elektroniskā pasta vēstulē ir norādīts, ka viņu ielūdz
K. Pinxten
un viņa vedekla, ļauj konstatēt šo pusdienu privāto raksturu.
Ceturtkārt, komandējumi, kas ir saistīti ar brīvā laika pavadīšanas darbībām vai dalību draudzīgās attiecībās, ņemot vērā šī sprieduma 399. punktā minētos apsvērumus, ir jāuzskata par acīmredzami prettiesiskiem, ja tiem nav saistības ar pasākumu, kurš ir vērsts uz profesionālu darbību.
Šajā ziņā ir jāmin 80. pozīcijā minētais komandējums, kas attiecas uz tikšanos ar kultūras iestādes direktoru, un 322. pozīcijā minētais komandējums, kura patiesais mērķis, aizbildinoties ar privāta uzņēmēja ielūgumu, ņemot vērā
K. Pinxten
plānotājā ietvertās norādes, bija ļaut viņam piedalīties operas izrādē.
Neraugoties uz attiecīgo komandējumu rīkojumu pārskatāmību, 101. komandējums, kas attiecās uz dalību Valonijas (Beļģija) Karaliskā kamerorķestra dārza svētkos, kā arī komandējumi, kas norādīti 288., 345. un 394. pozīcijā un kas bija saistīti ar dalību mūzikas festivālā, acīmredzami nevar būt saistīti ar Revīziju palātas locekļa pienākumu izpildi, un pretēju risinājumu nevar attaisnot apstāklis, ka šis festivāls bija veltīts “jaunajiem eiropiešiem”.
Šis secinājums vēl jo vairāk ir jāizdara attiecībā uz 364. pozīcijā minēto komandējumu, kas ļāva īstenot īsu Skotijas kultūrai veltīta festivāla apmeklējumu, pamatojoties uz komandējuma rīkojumu, kurā minēts vienīgi oficiāls Flandrijas pārstāvniecības ielūgums.
Lai gan 99. pozīcijā minētais komandējums attiecās uz ceremoniju, kas norisinājās universitātē, arī to nevar saistīt ar
K. Pinxten
amata pienākumu izpildi, ciktāl Revīzijas palātas iesniegtajos dokumentos ir norādīts, ka šīs ceremonijas mērķis ir godināt māksliniekus un ka tā noslēgsies ar koncertu.
Turklāt nav strīda par to, ka 202. pozīcijā paredzētais komandējums bija saistīts ar
K. Pinxten
dalību Beļģijas tiesneša Tiesā bērna kāzās.
Šī komandējuma priekšmets nebija skaidri aprakstīts komandējuma rīkojumā, kurā vienkārši bija atsauce uz oficiālu šī tiesneša ielūgumu, neprecizējot, ka tas attiecas uz ģimenes ceremoniju.
Attiecīgo personu statuss neļauj pierādīt 202. pozīcijā minētā komandējuma likumību.
Šī argumentācija ir jāattiecina uz komandējumu, kas minēts 300. pozīcijā, un daļēji uz 362. pozīcijā minēto komandējumu, jo no
K. Pinxten
plānotāja izriet, ka šie komandējumi attiecās uz Beļģijas personību bērnu kāzām.
iii)

Par pārstāvības un reprezentācijas izdevumiem
Divu
K. Pinxten
pilnvaru laikā Revīzijas palātas locekļiem radušos pārstāvības un reprezentācijas izdevumu atlīdzināšana tika reglamentēta Lēmumā Nr. 7‑2004.
Šī lēmuma 2. pantā bija paredzēts, ka tiek atlīdzināti vispārīgi pārstāvības un reprezentācijas izdevumi, kas šiem locekļiem ir “radušies iestādes locekļa statusā”.
Turklāt šajā pantā bija noteikts, ka šī atlīdzināšana tiek veikta, iesniedzot deklarācijas, kurās ir norādīts ielūguma datums, ielūgto personu skaits, kā arī galvenās ielūgtās personas statuss un kurām ir pievienoti rēķini vai citi apliecinoši rakstveida dokumenti, ko uzskata par līdzvērtīgiem.
Turklāt minētā lēmuma 6. pantā bija noteikts, ka par pieņemšanu, kas rīkota mājās, radušos izdevumus atlīdzina atbilstoši iesniegtajiem apliecinošajiem dokumentiem.
No šīm tiesību normām izriet, ka pārstāvības un reprezentācijas izdevumu atlīdzināšana ir atkarīga, pirmkārt, no apliecinošu dokumentu iesniegšanas un, otrkārt, no nosacījuma, ka šie izdevumi ir radušies Revīzijas palātas locekļa statusā.
Jēdziens “pārstāvības un reprezentācijas izdevumi” tika precizēts 2004. gada 22. aprīļa paziņojumā, ar kuru tika papildināts Lēmums Nr. 7‑2004.
Šajā ziņā ir jānorāda – lai gan no šī paziņojuma priekšmeta izriet, ka tas pats par sevi nerada saistošas sekas, Revīzijas palātas locekļiem, lai izpildītu savu šī sprieduma 243. punktā atgādināto pienākumu ievērot nevainojamu uzvedību, tomēr bija pienācīgi jāņem vērā minētajā paziņojumā norādītie principi.
Vispirms – no 2004. gada 22. aprīļa paziņojuma izriet, ka pārstāvības un reprezentācijas izdevumi galvenokārt bija paredzēti, lai veicinātu Revīzijas palātas ārējās attiecības, un ka tās locekļi to pārstāv tostarp tad, kad viņi šīs iestādes interesēs uztur profesionālās attiecības ar personām, kas pilda pienākumus Savienībā, dalībvalstīs vai trešās valstīs.
Šajā paziņojumā turklāt bija norādīts, ka izdevumiem par katru pasākumu ir jābūt saistītiem ar tā nozīmīgumu un dalībnieku statusu.
Visbeidzot, minētajā paziņojumā bija paredzēts, ka Revīzijas palātas locekļa, kā arī viesu laulātie un partneri var piedalīties pasākumos, par kuriem ir radušies pārstāvības un reprezentācijas izdevumi. Savukārt šo locekļu draugiem vai personiski pazīstamiem cilvēkiem ir jānosūta privāti ielūgumi, kas nozīmē, ka izdevumi saistībā ar šo ielūgumu ir jāsedz minētajiem locekļiem.
2004. gada 22. aprīļa paziņojuma 1. pielikumā ir sniegtas papildu norādes par pārstāvības un reprezentācijas izdevumiem.
It īpaši no šī pielikuma izriet, ka izdevumiem, kas radušies ārpus Revīzijas palātas, parasti ir jāattiecas uz personām, kuras Savienībā, dalībvalstīs vai trešās valstīs pilda vadošus pienākumus, un ka izdevumi, kas radušies Revīzijas palātas locekļa personīgajā dzīvesvietā, nedrīkst pārsniegt to, kas ir nepieciešams šim nolūkam.
Šī paziņojuma 2. pielikumu veidoja veidlapa, kas ļāva deklarēt pārstāvības un reprezentācijas izdevumus, norādot precīzu datumu, laiku, veidu un pasākuma iemeslu, kā arī dalībnieku skaitu un statusu.
No šī sprieduma 609.–614. punkta izriet, ka pārstāvības vai reprezentācijas iemesls un ielūgtās personas vai ielūgto personu statuss ir galvenie 2004. gada 22. aprīļa paziņojumā un tā 1. pielikumā izmantotie kritēriji, lai konkretizētu Lēmuma Nr. 7‑2004 2. pantā paredzēto nosacījumu, saskaņā ar kuru šādus izdevumus var atlīdzināt, ja tie ir radušies Revīzijas palātas locekļa statusā.
Vienīgā būtiskā informācija, kas saskaņā ar Lēmumu Nr. 7‑2004 un 2004. gada 22. aprīļa paziņojuma 2. pielikumu ir jāiesniedz, lai saņemtu šo izdevumu atmaksu, arī attiecās uz šiem diviem elementiem.
Līdz ar to pārstāvības un reprezentācijas izdevumu, kuru atlīdzināšanu
K. Pinxten
bija lūdzis, rašanās pamatojums ir jānovērtē, pamatojoties uz minētajiem elementiem.
Tomēr attiecībā uz pierādīšanas pienākumu ir jāuzskata, ka tad, ja profesionālās attiecības, kas uzturētas ar personu, ņemot vērā šīs personas statusu, šķiet esam nozīmīgas Revīzijas palātas interesēm, šai personai adresēts ielūgums ir jāuzskata par likumīgu, ja vien Revīzijas palāta nav iesniegusi pierādījumus, kas ļauj konstatēt šī ielūguma privāto raksturu.
–
Par pārstāvības izdevumiem, kas saistīti ar attiecībām ar politiķiem
Šī sprieduma 427.–438. punktā izklāstītā analīze par maksājumiem saistībā ar komandējuma izmaksām un dienasnaudu par komandējumiem, kas saistīti ar tikšanos ar politiķiem, attiecas arī uz pārstāvības izdevumu, kas saistīti ar šādām tikšanās reizēm, atlīdzināšanu.
Pirmkārt, no 2004. gada 22. aprīļa paziņojuma skaidri izriet, ka izdevumi, kas attiecas uz personām, kuras ieņem vadošus amatus Savienībā, dalībvalstīs vai trešās valstīs, tostarp politiķiem, kuri ieņem svarīgus amatus, ir uzskatāmi par izdevumiem, kas ir pieņemami kā pārstāvības izdevumi.
Otrkārt, kaut arī tam, lai rastos pārstāvības izdevumi, nav vajadzīga iepriekšējas atļaujas piešķiršana, tomēr šādu izdevumu sistemātiska atlīdzināšana, ja tie ir saistīti ar ielūgumiem, ko
K. Pinxten
ir nosūtījis politiķiem, kuru statuss šajā ziņā ir skaidri norādīts, pierāda, ka Revīzijas palāta ir izmantojusi tai piešķirto rīcības brīvību tādā ziņā, ka tās interesēs ir tas, lai tās locekļi uzturētu profesionālas attiecības ar šādiem politiķiem.
Līdz ar to principā
K. Pinxten
nevar pārmest lūgumus atlīdzināt pārstāvības izdevumus, kas radušies saistībā ar politiķiem adresētiem ielūgumiem, izņemot gadījumus, kad Revīzijas palātas iesniegtie dokumenti pierāda, ka attiecīgais ielūgums ir nodalāms no viņa amata pienākumiem.
Pretēji Revīzijas palātas apgalvotajam šāds nodalāmais pienākumu raksturs šī sprieduma 464.–467. punktā izklāstīto iemeslu dēļ nevar tikt prezumēts tikai tādēļ vien, ka ielūgtā persona ir attiecīgās politiskās partijas loceklis.
Šādos apstākļos, tā kā Revīzijas palāta nav iesniegusi pamatojumu vai pierādījumus par papildu pārkāpumiem, par likumīgiem ir jāuzskata lūgumi atlīdzināt reprezentācijas izdevumus, kas radušies, nosūtot ielūgumus Eiropas Parlamenta locekļiem, kuri norādīti 2., 14., 19., 24., 65., 257., 314., 323., 338., 350., 357., 382. un 408. pozīcijā, Beļģijas valdības locekļiem, uz kuriem attiecas 12., 23., 27., 57. un 168. pozīcija, vai arī Beļģijas Parlamenta locekļiem, kas norādīti 23., 116., 117., 168., 171., 183., 184., 190., 194., 204., 218., 236., 276., 293., 294., 336., 354., 358., 367. un 381. pozīcijā.
Lai arī mazāk svarīgi, tomēr amati, kurus ieņem Eiropas Parlamenta politiskās grupas vadītāja kabineta loceklis vai Beļģijas valdības locekļa kabineta loceklis, ir pietiekami svarīgi, lai attaisnotu atlīdzināšanas, kuru
K. Pinxten
lūdz 27., 63., 150. un 168. pozīcijā norādītajos gadījumos, pamatotību. Tas pats attiecas uz ielūgumu, kas adresēts Beļģijas karaļa biroja vadītājam un kas ir norādīts 339. pozīcijā.
Attiecībā uz izdevumiem, kas minēti 89. un 111. pozīcijā, tas, ka attiecīgie ielūgumi ir adresēti Beļģijas valdības locekļiem atvaļinājuma laikā, nevar pierādīt, ka attiecībā uz tiem iesniegtie atlīdzības pieteikumi būtu prettiesiski, jo Revīzijas palātas locekļa brīvība doties uz savu izcelsmes dalībvalsti šādos laikposmos nozīmē, ka tie ir īpaši labvēlīgi pārstāvībām, kuru mērķis ir uzturēt profesionālas attiecības ar šīs dalībvalsts atbildīgajām personām.
Turklāt, tā kā Lēmuma Nr. 7‑2004 2. pantā ir prasīts vienīgi norādīt galveno ielūgto personu, lai pamatotu pārstāvības izdevumu rašanos, papildu viesa, kura statuss pats par sevi neattaisno šādus izdevumus, klātbūtne vakariņās ar valsts parlamenta deputātu vai pusdienās ar Beļģijas valdības locekli, kas minētas attiecīgi 90. un 281. pozīcijā, nav pietiekama, lai konstatētu, ka viss pieteikums atlīdzināt aplūkotos pārstāvības izdevumus ir prettiesisks.
Turklāt
K. Pinxten
un viņa viesu laulāto klātesamība vakariņās ar Eiropas Parlamenta locekļiem, uz kurām attiecas 370. pozīcija, nevar pierādīt šo vakariņu privāto raksturu, jo, kā izriet no šī sprieduma 611. punkta, 2004. gada 22. aprīļa paziņojumā šāda prakse bija skaidri atļauta.
Turpretī, pirmkārt, šī sprieduma 471. un 472. punktā norādīto iemeslu dēļ pārstāvības izdevumi principā nevar pamatoti rasties saistībā ar ielūgumiem, kas nosūtīti bijušajiem vadošajiem politiķiem, kuri savus amatus ir atstājuši, vai vietējiem politiķiem.
Šāds pārkāpums it īpaši ir jākonstatē attiecībā uz pārstāvības izdevumiem, kas minēti 15., 152., 201. un 253. pozīcijā un kas attiecas uz ielūgumiem, kuri nosūtīti bijušajiem Beļģijas Parlamenta vai Beļģijas valdības locekļiem.
Tas pats attiecas uz izdevumiem, kuri minēti 341. pozīcijā attiecībā uz vakariņām ar bijušo ministru, uz ko attiecās arī komandējuma rīkojums, kura prettiesiskums tika konstatēts šī sprieduma 424. punktā.
Turklāt apstāklis, ka 302. pozīcijā minēto izdevumu rašanās tika pamatota ar vakariņām, kurās tika ielūgti ievēlētie pašvaldību pārstāvji, ļauj konstatēt pieteikuma atlīdzināt šos izdevumus prettiesiskumu.
Otrkārt, atsevišķi lūgumi atlīdzināt pārstāvības izdevumus, kas iesniegti, pamatojoties uz ielūgumiem, kurus
K. Pinxten
nosūtījis politiķiem, ir jāuzskata par prettiesiskiem, ciktāl ar šiem ielūgumiem saistītie apstākļi tos ļauj tieši saistīt ar
K. Pinxten
īstenoto politisko darbību, kas ir ceturtā iebilduma pirmās daļas priekšmets.
Tā tas ir attiecībā uz pieteikumiem atlīdzināt izdevumus, kuri minēti 16., 20. un 29. pozīcijā, ciktāl tie attiecas uz ielūgumiem, kas nosūtīti personām, kuras
K. Pinxten
norādījis kā tādas, kas ieņem amatus attiecīgajā politiskajā partijā, un nekas nenorāda uz to, ka tās turklāt būtu ieņēmušas vadošus politiskos amatus.
Pieteikums atlīdzināt 70. pozīcijā norādītos izdevumus, kas atbilst pusdienām ar Eiropas komisāra kabineta locekli, arī ir jāuzskata par nelikumīgu, jo šīs pusdienas tika organizētas pēc attiecīgās politiskās partijas biroja sanāksmes un no šīs sanāksmes protokola izriet, ka tajā piedalījās gan šis komisārs, gan
K. Pinxten
.
Tas pats attiecas uz lūgumiem atlīdzināt izdevumus, kuri minēti 34., 54., 84., 85. un 88. pozīcijā un kuri visi attiecās uz ielūgumiem, kas adresēti Beļģijas politiķiem, attiecīgās politiskās partijas locekļiem, saistībā ar sanāksmēm vai svinīgiem pasākumiem, kurus rīkojusi šī politiskā partija un attiecībā uz kuriem ir pierādīta
K. Pinxten
dalība tajos.
“Iemaksas”, kas minēta 275. pozīcijā un kas, ņemot vērā ar to saistītajā rēķinā minētās norādes, ļauj piedalīties attiecīgās politiskās partijas organizētā “politiskajā kafejnīcā”, maksājuma kā pārstāvības izdevumu atlīdzināšana arī ir jāuzskata par prettiesisku, ņemot vērā tās tiešo saistību ar
K. Pinxten
veikto politisko darbību.
–
Par pārstāvības izdevumiem, kas saistīti ar attiecībām ar citām personām
Attiecībā uz pārstāvības izdevumiem, kas saistīti ar attiecībām ar citām personām, kuras nav politiskās amatpersonas, ir jānorāda, ka, tā kā Revīzijas palātas aktos par šādu izdevumu atlīdzināšanu nav nekādas skaidras atsauces uz privāto uzņēmēju, pārstāvības organizāciju vai apvienību atbildīgajām personām,
mutatis mutandis
ir jāpiemēro šī sprieduma 476.–515. punktā minētie principi attiecībā uz komandējuma izmaksām un dienasnaudu, novērtējot pārstāvības izdevumu, kas radušies, pamatojoties uz šādām atbildīgajām personām nosūtītajiem ielūgumiem, saistību ar
K. Pinxten
amata pienākumiem.
Pamatojoties uz to, ir jākonstatē, ka desmit gadījumos, kas attiecas uz ielūgumiem, kuri nosūtīti citām personām, nevis politiķiem, Revīzijas palāta nav pierādījusi, ka
K. Pinxten
iesniegtie lūgumi atlīdzināt pārstāvības izdevumus attiektos uz izdevumiem, kas nav radušies viņa kā Revīzijas palātas locekļa statusā.
Tādējādi attiecībā uz izdevumiem, kas minēti 17. pozīcijā, proti, ielūgums, kas nosūtīts augstajam administratīvajam pārstāvim, kuram uzticēts vadīt Federālā publiskā dienesta – Finanses (Beļģija) vadību, nepastāvot pierādījumiem par šī ielūguma privāto raksturu, ir jāuzskata par tādu, kas ietilpst šajā kategorijā.
Ņemot vērā attiecīgo personu statusu, šis secinājums ir jāizdara arī attiecībā uz 35., 373. un 374. pozīcijā norādītajiem pārstāvības izdevumiem, kas attiecas uz ielūgumiem, kuri nosūtīti universitātes rektoram un personai, kas veic pienākumus starptautiskā organizācijā.
Tas pats attiecas uz izdevumiem, kas minēti 28. un 290. pozīcijā, ciktāl ielūgumi, kuri nosūtīti attiecīgi Eiropas mēroga pārstāvošās grupas direktoram un starptautiska revīzijas uzņēmuma atbildīgajai personai, pamatojoties uz šī sprieduma 495.–497. un 515. punktā norādītajiem apsvērumiem, var būt saistīti ar Revīzijas palātas locekļa amata pienākumiem.
Turklāt, ņemot vērā šī sprieduma 638. punktā minētos apsvērumus, pieteikumi par izdevumu, kas saistīti ar pusdienām un vakariņām, kuras minētas 56., 138., 284. un 382. pozīcijā, atlīdzināšanu ir jāuzskata par likumīgiem, jo šī sprieduma 570.–575. punktā ir atzīts, ka Revīzijas palāta nav konstatējusi komandējumu, kuru laikā radās šie izdevumi, prettiesiskumu.
Turklāt izdevumi, kas radušies saistībā ar vakariņām ar Komisijas locekļa biroja vadītāju, kuras minētas 98. pozīcijā, ņemot vērā ielūgtās personas amatu, principā ir jāuzskata par tādiem, kas ir radušies Revīzijas palātas locekļa statusā.
Revīzijas palātas šajā ziņā iesniegtie pierādījumi nav pietiekami, lai pierādītu tās apgalvojuma pamatotību, saskaņā ar kuru šīm vakariņām esot bijis privāts raksturs.
Pirmkārt, lai gan šī iestāde atsaucas uz 2010. gada 20. maija elektroniskā pasta vēstuļu apmaiņu, ir jākonstatē, ka no šīs sarakstes izriet, ka tajā minētie konkrētie jautājumi tika atrisināti pirms šīm vakariņām un ka nekas neliecina, ka tie būtu bijuši minēto vakariņu priekšmets.
Otrkārt, Revīzijas palātas arguments, ka attiecīgo vakariņu izmaksas bija saistītas ar ielūgtajai personai statūtu 11. pantā noteikto pienākumu pārkāpumu, katrā ziņā nepierāda šo vakariņu privāto raksturu.
Savukārt 26 gadījumos, kas attiecas uz ielūgumiem, kuri nosūtīti citām personām, nevis politiķiem,
K. Pinxten
iesniegtie pieteikumi atlīdzināt pārstāvības izdevumus ir jāuzskata par prettiesiskiem.
Ņemot vērā šī sprieduma 484., 487., 489. un 493. punktā jau izdarītos konstatējumus par 45., 251., 283., 287., 307. un 325. pozīcijā norādīto komandējumu prettiesiskumu, ciktāl to mērķis bija tikties ar privātu uzņēmumu atbildīgajām personām, šo komandējumu ietvaros radušos pārstāvības izdevumus, kuru atmaksu lūdz
K. Pinxten
, nevar uzskatīt par tādiem, kas būtu radušies Revīzijas palātas locekļa statusā.
Par prettiesiskiem ir uzskatāmi arī atlīdzināšanas pieteikumi saistībā ar pārstāvības izdevumiem, kas minēti 13., 79., 115., 154., 178. un 318. pozīcijā un kas attiecās uz uzņēmumu vai pārstāvības organizāciju atbildīgajām personām nosūtītajiem ielūgumiem.
Turklāt pārstāvības izdevumi, kas radušies atļautas ārējās darbības ietvaros, pēc definīcijas nevar tikt uzskatīti par tādiem, kas ir radušies Revīzijas palātas locekļa statusā.
Vakariņas, kas minētas 385. pozīcijā, ir jāsaista ar
SBNL‑V
priekšsēdētāja amatu, kuru
K. Pinxten
ieņēma atļautas ārējās darbības ietvaros, jo, pirmkārt, šajās vakariņās ielūgtās personas statuss, kas norādīts izdevumu deklarācijā, ir saistīts ar viņa pienākumiem fondā, kurš nodrošina galvenās balvas, ko katru gadu piešķir
SBNL‑V
, finansēšanu, un, otrkārt, 2016. gada 2. februāra elektroniskā pasta vēstuļu apmaiņa ļauj pierādīt, ka minēto vakariņu mērķis bija apspriest konkursa “Gada Eiropas koks”, kuram ir tieša saistība ar
SBNL‑V
darbības jomu, rīkošanu.
Ņemot vērā šī sprieduma 525.–528. punktā norādītās saiknes starp
SBNL‑V
un
ELO
, 409. pozīcijā minētie pārstāvības izdevumi, kas attiecas uz vakariņām, kurās ielūgts
ELO
ģenerālsekretārs, arī ir jāsaista ar
K. Pinxten
darbību
SBNL‑V
.
Pieteikuma atlīdzināt pārstāvības izdevumus prettiesiskums ir jākonstatē arī tādēļ, ka tajā nav skaidri precizēts ielūgtās personas statuss un
K. Pinxten
šīs tiesvedības laikā nav sniedzis nekādu papildu informāciju šajā ziņā.
Šāds prettiesiskums ir jāatzīst attiecībā uz pārstāvības izdevumiem, kas norādīti 39., 262. un 297. pozīcijā, pamatojoties uz 585. un 587. punktā jau izdarītajiem konstatējumiem attiecībā uz to komandējumu prettiesiskumu, kuru laikā šie izdevumi ir radušies.
Nepietiek arī ar “pētījuma direktora” vai “direktora” statusu, kuri attiecībā uz vienu un to pašu ielūgto personu norādīti pieteikumos par pārstāvības izdevumu atlīdzināšanu un uz kuriem attiecas 21. un 40. pozīcija, lai pierādītu, ka šie izdevumi ir radušies Revīzijas palātas locekļa statusā. Tas pats attiecas uz “Dr,Pr.” un “Dr.” statusu, kas izmantoti atlīdzināšanas pieteikumos attiecībā uz pārstāvības izdevumiem, kuri norādīti 37., 254. un 255. pozīcijā.
Lai gan 36. un 42. pozīcijā norādīto pārstāvības izdevumu atlīdzināšanas pieteikumos ir precīzi norādīts ielūgto personu statuss, ielūgumu, kas nosūtīti kultūras iestādes direktoram vai prokuroram, saikni ar
K. Pinxten
amata pienākumiem tomēr nevar uzskatīt par pierādītu.
Revīzijas palātas sniegtie pierādījumi turklāt ļauj konstatēt dažu tādām personām adresētu ielūgumu privāto raksturu, kuru statuss principā varētu pamatot pārstāvības izdevumu rašanos.
Tā tas ir attiecībā uz Beļģijas Karalistes vēstniekam Francijā nosūtīto ielūgumu, kas ir 268. pozīcijas priekšmets, jo tas attiecās uz vakariņām, kuras tika organizētas restorānā, kas atradās blakus vīna darītavai, un vairākās elektroniskā pasta vēstulēs bija norādīts, ka
K. Pinxten
, kā arī viņa ielūgtās personas ierašanās reģionā mērķis bija šīs vīna darītavas apmeklēšana.
Beļģijas valdības loceklim adresētā ielūguma, uz kuru attiecas 404. pozīcija, privātais raksturs arī ir jāuzskata par pierādītu, ņemot vērā šī sprieduma 592. punktā izdarītos konstatējumus.
–
Par izdevumiem saistībā ar pieņemšanām, kas rīkotas K. Pinxten dzīvesvietā
Divu Revīzijas palātas locekļa pilnvaru laikā
K. Pinxten
savā dzīvesvietā organizēja desmit pieņemšanas, par kurām viņš iesniedza reprezentācijas izdevumu atmaksāšanas pieteikumus, ko Revīzijas palāta šajā tiesvedībā apraksta kā prettiesiskus.
Kā izriet no šī sprieduma 605. punkta, Lēmuma Nr. 7‑2004 6. pantā bija paredzēts, ka izdevumi par pieņemšanām dzīvesvietā tiek atlīdzināti atbilstoši iesniegtajiem apliecinošajiem dokumentiem.
Šajā lietā Revīzijas palātas apgalvotais prettiesiskums nav saistīts ne ar izdevumu, kurus
K. Pinxten
lūdz atmaksāt, pamatojoties uz viņa dzīvesvietā rīkotajām pieņemšanām, pārmērīgo raksturu, ne arī uz šajā ziņā iesniegto apliecinošo dokumentu nepietiekamību, bet tas ir saistīts vienīgi ar šo pieņemšanu, iespējams, privāto raksturu.
Ņemot vērā, ka Revīzijas palātas iekšējie noteikumi neietvēra īpašu kritēriju attiecībā uz šīs iestādes locekļa dzīvesvietā rīkotajām pieņemšanām, šādas pieņemšanas radītie izdevumi ir jāuzskata par tādiem, kas radušies minētās iestādes locekļa statusā, ja šī pieņemšana šīs pašas iestādes interesēs ir ļāvusi nodrošināt profesionālās attiecības ar personām, kuras ielūgtas uz minēto pieņemšanu.
Kā izriet no šī sprieduma 618. punkta, tas, vai Revīzijas palātai ir šāda interese, šīs tiesvedības nolūkos principā ir jāvērtē, pamatojoties uz to personu statusu, kuras tika ielūgtas uz
K. Pinxten
dzīvesvietā rīkotajām pieņemšanām.
No 2004. gada 22. aprīļa paziņojuma 1. pielikumā ietvertajām vadlīnijām izriet, ka šīm ielūgtajām personām tostarp bija jābūt personām, kuras Savienībā, dalībvalstīs vai trešās valstīs ieņem vadošus amatus. Gadījumā, ja Revīzijas palātas darbinieki būtu bijuši minēto ielūgto personu vidū, starp šiem darbiniekiem un personām, kas nav no šīs iestādes, būtu jānodrošina taisnīgs līdzsvars.
Turklāt, tā kā no šīm vadlīnijām izriet, ka Revīzijas palātas locekļa personīgajiem draugiem un ģimenes locekļiem, izņemot viņa laulāto vai partneri, bija jānosūta privāti ielūgumi, minētā iestāde nevarēja pamatoti atlīdzināt izdevumus, kas ir saistīti ar šādu personu ielūgšanu uz pieņemšanu šīs iestādes locekļa dzīvesvietā.
Turklāt šī sprieduma 627. punktā norādīto iemeslu dēļ ir jāuzskata, ka apstāklis, ka Lēmuma Nr. 7‑2004 2. pantā lielākā nozīme ir piešķirta “galvenajai ielūgtajai personai”, nozīmē, ka viena vai vairāku tādu ielūgto personu klātbūtne Revīzijas palātas locekļa dzīvesvietā rīkotajā pieņemšanā, kuru statuss pats par sevi nevarēja attaisnot pieņemšanas izdevumu rašanos, nevar pierādīt, ka šī pieņemšana kopumā nebija saistīta ar šī locekļa amatu.
Tā kā Revīzijas palātas iekšējos noteikumos nav skaidri noteikts režīms, kas piemērojams šādiem viesiem, ja viņi nav ne šīs iestādes attiecīgā locekļa personiskie draugi, ne ģimenes locekļi, pieteikuma atlīdzināt izdevumus formulējums, kurā šie viesi nav nodalīti no citiem, bet kurā ir ietverta pilna informācija par dažādu viesu statusu, pats par sevi nevar tikt uzskatīts par tādu, kam ir nozīme, lai izvērtētu, vai
K. Pinxten
ir pārkāpis amata pienākumus.
Šajā kontekstā ir jānorāda, pirmkārt, ka
K. Pinxten
iesniegtie pieteikumi atmaksāt pieņemšanas izdevumus parasti ietvēra precīzu informāciju par katru no personām, kas tika ielūgta uz viņa dzīvesvietā rīkoto pieņemšanu, tādējādi tajos tika norādīts vairāk informācijas, nekā prasīts Lēmuma Nr. 7‑2004 2. pantā.
Līdz ar to Revīzijas palāta, pilnībā pārzinot lietas apstākļus, par tiem lemjot, varēja izvērtēt pieņemšanas izdevumu, kas ir šo pieteikumu priekšmets, likumību.
Otrkārt, piemērojot Revīzijas palātas iekšējos noteikumus,
K. Pinxten
un ielūgto personu laulāto sistemātiskā klātbūtne attiecīgajās pieņemšanās nevar tikt uzskatīta par pārkāpumu vai norādīt uz to, ka šīm pieņemšanām būtu privāts raksturs.
Treškārt, ir jāpārbauda 2015. gada 28. aprīļa vēstules atbilstība.
Revīzijas palāta uzskata, ka šīs vēstules formulējums ļauj vispārīgi konstatēt, ka
K. Pinxten
dzīvesvietā rīkotās pieņemšanas faktiski kalpoja tam, lai sapulcinātu viņa draugus, un tādējādi tām nav nekāda sakara ar viņa kā šīs iestādes locekļa amata pienākumiem.
Protams, minētajā vēstulē
K. Pinxten
norādīja uz faktu, ka viņš regulāri ielūdza “zināmu skaitu draugu uz neformālām vakariņām [viņa] mājās”, tajās sapulcinot “vienu vai divus vadošus politiķus, kā arī dažus draugus, kuriem ir augsts stāvoklis uzņēmumos”, lai “pavadītu patīkamu, relaksētu un lietderīgu vakaru labā kompānijā”. Tādējādi visi viesi esot bijuši “daļa no [viņa] personiskā paziņu loka”, un vakariņas esot sniegušas iespēju pavadīt “patīkamu, mīlīgu, kaislīgu vakaru ar izraudzītām Flandrijas personībām”. Tajā pašā vēstulē visbeidzot bija uzskaitīti to personu vārdi, kuras varētu tikt ielūgtas paredzētajās vakariņās.
Tomēr vispirms ir jānorāda, ka neviens no Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos ietvertajiem pieteikumiem atlīdzināt pieņemšanas izdevumus neattiecas uz vakariņām, kurās būtu piedalījies Beļģijas Karalistes premjerministrs un citas 2015. gada 28. aprīļa vēstulē minētās personas.
No tā izriet, ka šajā vēstulē bija atsauce uz vakariņām, kuras netika organizētas vai vismaz par kurām nav iesniegts atlīdzināšanas pieteikums, ko Revīzijas palāta uzskata par prettiesisku.
Turpinot, pat ja minētajā vēstulē būtu ietverts vispārīgs
K. Pinxten
dzīvesvietā rīkoto vakariņu apraksts, ir jākonstatē, ka šis apraksts faktiski neatbilst apstākļiem, kas izriet no Revīzijas palātas iesniegtajiem atlīdzināšanas pieteikumiem, jo šajās vakariņās ielūgto personu saraksts neaprobežojās ar “Flandrijas personībām” un bieži ietvēra vienu vai vairākas personas, kas ieņem amatus Eiropas iestādēs.
Visbeidzot, vārdi “draugi” un “personīgais paziņu loks”, kas pirmšķietami varētu likt domāt, ka vakariņām, kuras
K. Pinxten
rīkoja savā dzīvesvietā, ir privāts raksturs, nav obligāti jāsaprot burtiskā nozīmē, jo 2015. gada 28. aprīļa vēstules mērķis acīmredzami ir iekārdināt ar
K. Pinxten
rīkotajām vakariņām, nevis aprakstīt viņa faktiski īstenoto praksi.
Turklāt ir jākonstatē, ka šīs vēstules adresāts pats nešķiet esam
K. Pinxten
draugs un ka apstāklis, ka vienās vai citās no šīm vakariņām tika ielūgtas gandrīz 40 dažādas personas, ir grūti savienojams ar vārdu “draugi” un “personiskais paziņu loks” burtisku interpretāciju.
No iepriekš minētā izriet, ka 2015. gada 28. aprīļa vēstule nav pietiekama, lai pierādītu, ka visām pieņemšanām, kuras
K. Pinxten
rīkoja savā dzīvesvietā, bija privāts raksturs.
Ceturtkārt, šķiet, ka astoņos gadījumos, kas minēti 22., 55., 110., 160., 216., 243., 245. un 279. pozīcijā, lielākās daļas
K. Pinxten
dzīvesvietā rīkotās pieņemšanas viesu statuss bija tāds, kas pierāda, ka viņš varēja leģitīmi censties uzturēt profesionālās attiecības ar viņiem Revīzijas palātas interesēs.
Proti, šo viesu vidū bija personas, kuras ieņem vadošus amatus Eiropas iestādēs, tas ir, Eiropas Parlamenta, Komisijas, Tiesas un Revīzijas palātas locekļi, kā arī dalībvalstīs, piemēram, Beļģijas Parlamenta, Beļģijas valdības un Beļģijas karaļa kabineta locekļi, kā arī vēstnieki vai augsta līmeņa ierēdņi.
Savukārt 123. pozīcijā norādītās pieņemšanas viesiem nav pietiekamas saiknes ar Revīzijas palātu, lai uzskatītu, ka izdevumi saistībā ar šo pieņemšanu
K. Pinxten
ir radušies kā šīs iestādes loceklim.
Lai gan Beļģijas Parlamenta loceklis, protams, bija viens no šiem viesiem, visi pārējie viesi ieņēma amatus privātos uzņēmumos. Turklāt jāuzsver, ka viņu vidū tostarp bija Beļģijas uzņēmējs, ko
K. Pinxten
apraksta kā “senu draugu” un kas ir minēts šī sprieduma 493. punktā, kā arī tādas grupas vadītājs, kuras administrators
K. Pinxten
bija pirms savas stāšanās Revīzijas palātas locekļa amatā.
Tāds pats secinājums ir jāizdara attiecībā uz 376. pozīcijā norādīto pieņemšanu. Izņemot vienu Komisijas locekli, četras pārējās personas, kas attiecīgajās vakariņās tika ielūgtas kopā ar saviem laulātajiem, visas ieņēma amatus privātos uzņēmumos vai pārstāvības organizācijās. Turklāt jānorāda, ka šo personu vidū bija iepriekšējā punktā minētais uzņēmējs un
ELO
atbildīgā persona, kuras saikne ar
K. Pinxten
veikto atļautu ārējo darbību jau tika norādīta.
iv)

Par dienesta automašīnas izmantošanu un par šofera pakalpojumu izmantošanu
Divu
K. Pinxten
kā Revīzijas palātas locekļa pilnvaru laikā dienesta automašīnas izmantošanu un šoferu pakalpojumu izmantošanu secīgi reglamentēja Lēmums Nr. 33‑2004 un pēc tam Lēmums Nr. 19‑2009.
Šo lēmumu noteikumi, kuriem ir nozīme šajā lietā, būtībā bija līdzīgi.
Katra no minētajiem lēmumiem 1. pantā bija noteikts, ka dienesta automašīnas tiek nodotas Revīzijas palātas locekļu pastāvīgai lietošanai, braucieniem saistībā ar amata pienākumu izpildi.
Lēmuma Nr. 33‑2004 4. panta pirmajā daļā un Lēmuma Nr. 19‑2009 4. panta pirmajā daļā bija paredzēts, ka Revīzijas palāta papildus nomas maksai sedz arī izdevumus, kas radušies, šīs iestādes locekļiem izmantojot transportlīdzekli, pildot savus amata pienākumus.
Abu šo lēmumu 4. panta otrajā daļā bija noteikts, ka par braucieniem saistībā ar amata pienākumu izpildi uzskata braucienus, pamatojoties uz komandējuma rīkojumu, un citus braucienus saistībā ar amata pienākumu izpildi, kas iepriekš noteikti 15000 km/gadā.
Jēdziens “citi braucieni saistībā ar amata pienākumu izpildi” bija precizēts komentāros par Lēmumu Nr. 33‑2004 un komentāros par Lēmumu Nr. 19‑2009. No šiem komentāriem izrietēja, ka par šādu braucienu tika uzskatīts maršruts no mājas dienesta vietā līdz darba vietai un atpakaļ, maršruts no dienesta vietas vai dzīvesvietas līdz lidostai un atpakaļ, maršruti, kas nepieciešami, veicot protokolārās saistības noteiktās robežās, uz kurām neattiecas komandējuma rīkojums, kā arī “nepārvaramas varas gadījumi (slimība, medicīniskās apskates, nespēja vadīt transportlīdzekli utt.)”.
Lēmuma Nr. 33‑2004 5. pantā un Lēmuma Nr. 19‑2009 5. pantā bija paredzēts, ka tad, ja Revīzijas palātas locekļi izmanto dienesta automašīnu, lai pārvietotos tādu iemeslu dēļ, kas nav norādīti kāda no šo lēmumu 4. pantā, tiem ir jāsedz attiecīgie izdevumi, proti, ceļa nodevas, degvielas izmaksas un iespējamās papildu nomas izmaksas.
Līdz ar to, lai gan Revīzijas palātas locekļi savu dienesta automašīnu varēja izmantot gan braucieniem, pildot savus amata pienākumus, gan privātiem braucieniem, kārtība, kas piemērojama izdevumiem, kuri radušies attiecīgi no šiem abiem izmantošanas veidiem, atšķīrās.
Turklāt Lēmuma Nr. 33‑2004 6. pantā un Lēmuma Nr. 19‑2009 6. pantā bija noteikts, ka šoferi saņem atlīdzību par komandējuma izdevumiem, ja viņi ved Revīzijas palātas locekļus braucienos saistībā ar amata pienākumu izpildi.
Lai gan no šo pantu formulējuma neizriet, ka to mērķis bija vispārīgi definēt nosacījumus, ar kādiem Revīzijas palātas loceklis var izmantot šofera pakalpojumus, no minētajiem pantiem izriet, ka komandējuma rīkojumu attiecībā uz šoferi, lai viņš pārvadātu šīs iestādes locekli, varēja izdot vienīgi tad, ja attiecīgā locekļa pārvietošanās ir uzskatāma par “braucienu saistībā ar amata pienākumu izpildi” Lēmuma Nr. 33‑2004 4. panta un Lēmuma Nr. 19‑2009 4. panta izpratnē.
Nelikumīga komandējuma rīkojuma izsniegšana šoferim, lai tas pārvadātu Revīzijas palātas locekli cita veida braucienos, varēja radīt Revīzijas palātai būtiskas izmaksas, it īpaši, ciktāl tas nozīmēja, ka šis šoferis varēja saņemt savu komandējuma izdevumu atlīdzību, kā arī dienasnaudas izmaksu.
Ir skaidrs, ka saskaņā ar organizatorisko kārtību Revīzijas palātā līdz 2016. gada 5. oktobrim šīs iestādes loceklim bija jāparaksta šoferu, kuru pakalpojumus viņš izmantoja, komandējumu rīkojumi.
Šajā lietā šofera komandējumi, uz kuru prettiesiskumu norāda Revīzijas palāta, notika pirms šī datuma un tos atļāva
K. Pinxten
.
Tā kā
K. Pinxten
kā priekšniekam bija jānosaka viņa birojā norīkotā šofera pienākumi un kā kredītrīkotājam – jāparaksta šoferu komandējuma rīkojumi, viens no viņa amata izrietošajiem pienākumiem bija sagatavot šos komandējumu rīkojumus, ievērojot piemērojamās tiesību normas, un it īpaši neizdot rīkojumus par komandējumiem, kuru mērķis bija viņu vadāt braucienos, kuriem nav saistības ar viņa pienākumu pildīšanu.
–
Par transporta izdevumiem, kas radušies ārpus K. Pinxten komandējumiem
90 gadījumos
K. Pinxten
parakstītie šofera komandējumu rīkojumi neattiecās uz maršrutiem, par kuriem būtu izdots viņa komandējuma rīkojums.
Pirmām kārtām, pēc Revīzijas palātas domām, 81 no šiem komandējumiem mērķis bija pārvadāt
K. Pinxten
.
Tā kā minētie komandējumi neattiecās uz maršrutiem, par kuriem izdots
K. Pinxten
komandējuma rīkojums, to likumību saskaņā ar Lēmuma Nr. 33‑2004 4. un 6. pantu un šiem pašiem Lēmuma Nr. 19‑2009. pantiem var noteikt vienīgi tad, ja attiecīgo braucienu var kvalificēt kā “citu braucienu saistībā ar amata pienākumu izpildi”.
Šajā ziņā
K. Pinxten
tostarp apgalvo, ka viņa braucieni vispārēji ir šādi jākvalificē, jo viņa veselības stāvoklis viņam neļāva vadīt dienesta automašīnu lielos attālumos.
Protams, ir jākonstatē, ka komentāros par Lēmumu Nr. 33‑2004 un komentāros par Lēmumu Nr. 19‑2009 bija paredzēts, ka braucienu var uzskatīt par saistītu ar amata pienākumu izpildi nepārvaramas varas dēļ, un tajos kā nepārvaramas varas gadījumi ir minēti “slimība” un “nespēja vadīt transportlīdzekli”.
Tomēr medicīniskās izziņas, kuras
K. Pinxten
ir iesniedzis Revīzijas palātas administrācijai, šajā ziņā nav pietiekamas, lai pierādītu, ka viņš medicīnisku iemeslu dēļ nebija spējīgs attiecīgajā laikposmā vadīt transportlīdzekli lielos attālumos.
Pirmajā no šīm medicīniskajām izziņām, kas datēta ar 2008. gada 5. decembri, ir vienīgi precizēts, ka
K. Pinxten
ir jāizmanto īpaši pielāgots sēdeklis, ja viņš ilgu laiku pavada transportlīdzeklī.
Otrajā no minētajām medicīniskajām izziņām, kas datēta ar 2016. gada 31. oktobri, ir norādīts, ka, ņemot vērā
K. Pinxten
“medicīnisko problēmu”, kas laika gaitā lēnām progresē, ir ļoti ieteicams, lai, sākot no attiecīgās dienas, viņš atturētos vadīt automašīnu maršrutos, kas pārsniedz vienu stundu vai 100 km. Tātad šajā otrajā medicīniskajā izziņā nav sniegta nekāda informācija par viņa veselības stāvokli laikā, kad tika izdoti rīkojumi par strīdīgajiem komandējumiem.
No tā izriet, ka
K. Pinxten
nevar likumīgi atsaukties uz savu veselības stāvokli, lai pamatotu viņa izdotos šofera komandējuma rīkojumus.
Šajā kontekstā Revīzijas palātas šofera komandējumus saistībā ar maršrutiem, kuros attiecībā uz pašu
K. Pinxten
netika izdots komandējuma rīkojums, var iedalīt trīs grupās.
Pirmkārt, 12 gadījumos attiecīgā šofera komandējums bija saistīts ar
K. Pinxten
pārvadāšanu nezināma iemesla dēļ vai tāda iemesla dēļ, kas ir skaidri nodalāms no viņa amata pienākumiem.
Tādējādi saistībā ar 149., 166., 182., 189., 193. un 198. pozīcijā norādītajiem šofera komandējumiem attiecīgais šoferis ieradās Briselē ar vilcienu, lai nogādātu
K. Pinxten
atpakaļ Luksemburgā automašīnā, un ne šīs tiesvedības sākumā, ne arī tās laikā nav sniegts nekāds pamatojums attiecībā uz iemeslu, kādēļ viņš atradās Briselē.
Savukārt 78., 212., 342. un 384. pozīcijā minēto šofera komandējumu mērķis bija aizvest
K. Pinxten
uz Briseli automašīnā no Luksemburgas, nenorādot ar darbu saistītu iemeslu, un pēc tam attiecīgais šoferis atgriezās Luksemburgā ar vilcienu.
Turklāt 254. un 255. pozīcijā norādītā šofera komandējuma mērķis bija aizvest
K. Pinxten
vakariņās uz Overpeltu, kuras, kā tas tika konstatēts šī sprieduma 656. punktā, nevar tikt saistītas viņa kā Revīzijas palātas locekļa amata pienākumiem.
Turklāt 64. pozīcijā norādītais šofera komandējums, ciktāl tas ir saistīts ar
K. Pinxten
braucienu uz attiecīgās politiskās partijas biroja sanāksmi Briselē, nevar tikt uzskatīts par likumīgu. Tas, ka šīs iestādes iesniegtajos dokumentos ir norādīts, ka attiecīgais šoferis šīs sanāksmes laikā atradās vilcienā un Briselē ieradās tikai vēlāk, nekādi nemaina šo vērtējumu, jo viņš devās uz šo pilsētu, lai vestu
K. Pinxten
pēc minētās sanāksmes.
Tādējādi neviens no Tiesas rīcībā esošo lietas materiālu elementiem neļauj konstatēt, ka šī sprieduma 712.–715. punktā minētie šofera komandējumi attiecās uz braucieniem, kas saistīti ar
K. Pinxten
amata pienākumu izpildi. Līdz ar to šie komandējumi ir jāuzskata par prettiesiskiem.
Turpretī, lai gan Revīzijas palātas norādītais iemesls attiecībā uz 38. pozīcijā norādīto šofera komandējumu, proti, aizbraukt pakaļ
K. Pinxten
viņa atvaļinājuma vietā, varētu pierādīt šī komandējuma nelikumību, ir jānorāda, ka viņš noraida, ka būtu atļāvis šādu komandējumu, un ka Revīzijas palāta nav pierādījusi, ka šāds komandējums patiešām būtu noticis, jo Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos nav ietverts viņa pašrocīgi parakstīts komandējuma rīkojums.
Otrkārt, 57 šofera komandējumu mērķis bija maršruts starp Luksemburgas pilsētu, kurā atrodas Revīzijas palāta, un Overpeltas pašvaldību, kas ir
K. Pinxten
izcelsmes vieta.
Tādējādi 107., 126., 144.–146., 148., 156., 158., 165., 179., 180., 188., 213., 220., 231., 238., 240., 241., 244., 246., 263.–265., 267., 270., 272., 273., 278., 291., 293., 294., 296., 305., 312., 316., 340., 356., 372., 375., 388., 399. un 400. pozīcijā norādīto šofera komandējumu mērķis bija aizvest
K. Pinxten
no Luksemburgas uz Overpeltu, attiecīgajam šoferim nākamajā dienā atgriežoties Luksemburgā ar vilcienu.
Turpretim 112., 136., 140., 206. un 387. pozīcijā norādītajos šofera komandējumos attiecīgais šoferis ar vilcienu ieradās Overpeltā, lai aizvestu
K. Pinxten
uz Luksemburgu.
Citi maršruti starp Luksemburgu un Overpeltu, neatkarīgi no
K. Pinxten
komandējumiem, atklājas 77., 109., 127., 226., 233., 285., 324., 349., 378. un 383. pozīcijā norādītajos šofera komandējumos, kuru apstākļi variē, piemēram, brauciens dienesta automašīnā turp un atpakaļ līdz Overpeltai vai arī maršruts līdz Overpeltai ar apstāšanos Briselē.
Šos dažādos šofera komandējumus nevar saistīt ar
K. Pinxten
braucieniem saistībā ar amata pienākumu izpildi.
It īpaši, lai gan komentāros par Lēmumu Nr. 33‑2004 un komentāros par Lēmumu Nr. 19‑2009 ir norādīts, ka “citu braucienu saistībā ar amata pienākumu izpildi” vidū ir arī maršruti starp dzīvesvietu un darba vietu, šajos komentāros ir skaidri, turklāt kursīvā, norādīts, ka minētajai dzīvesvietai ir jābūt “dienesta vietā”, kas nozīmē, ka maršrutus starp dienesta vietu un izcelsmes vietu nevar uzskatīt par “citiem braucieniem saistībā ar amata pienākumu izpildi” Lēmuma Nr. 33‑2004 4. panta un Lēmuma Nr. 19‑2009 4. panta izpratnē.
Protams, kā uzsver
K. Pinxten
, Revīzijas palātas administrācija noteikti bija informēta par viņa gadiem ilgi īstenoto praksi, izmantojot šofera pakalpojumus, lai dotos uz savu izcelsmes vietu, ņemot vērā daudzos maksājumus, kas šajā ziņā tika veikti attiecīgajiem šoferiem, kā arī to, ka šī administrācija iegādājās vilciena biļetes, kuras minētie šoferi izmantoja šajā saistībā.
Tomēr šādi pierādīta iecietība pret šo praksi nevar ļaut
K. Pinxten
izvairīties no atbildības šajā ziņā, jo, kā izriet no šī sprieduma 369. un 370. punkta, tā nevar radīt tiesisko paļāvību par minētās prakses likumību un
K. Pinxten
turklāt nevarēja nezināt par šīs pašas prakses nesaderību ar Revīzijas palātas iekšējiem noteikumiem.
Tāpat, runājot par šofera komandējumiem uz Overpeltu vai no tās, ir jāprecizē, ka, lai gan, ņemot vērā attiecīgo komandējuma rīkojumu formulējuma neprecizitāti, nevar pilnībā izslēgt, ka dažu no šiem komandējumiem vienīgais mērķis bija atvest
K. Pinxten
viņa dienesta automašīnu, lai viņš varētu to izmantot savā izcelsmes vietā, šāds mērķis būtu bijis vienīgi
K. Pinxten
privātajās interesēs un to nevar uzskatīt par likumīgu.
Treškārt, Revīzijas palāta daļēji apstrīd vienpadsmit šofera komandējumu likumību, jo šajos komandējumos ietilpa maršruts starp Overpeltu un vietu, kur notika
K. Pinxten
komandējums.
Šāda situācija faktiski parādās 62., 181., 191. un 336. pozīcijā norādītajos šofera komandējumos, kuros attiecīgais šoferis veda
K. Pinxten
uz Overpeltu pēc viena no viņa komandējumiem, kā arī 173. un 366. pozīcijā minētajos šofera komandējumos, kuros attiecīgais šoferis brauca pakaļ
K. Pinxten
uz Overpeltu, lai viņu aizvestu uz vietu, kurā bija jānorisinās viņa komandējumam.
Tāpat šiem gadījumiem ir jāpielīdzina 195. pozīcijā minētais šofera komandējums, kurā Revīzijas palāta atzīst, ka
K. Pinxten
Briselē ir pildījis uzdevumu, kas ietilpst viņa amata pienākumos, tomēr uz to neattiecās komandējuma rīkojums, pirms viņa kabinetā norīkotais šoferis viņu aizveda uz Overpeltu.
Pat gadījumos, kad nekādi netiek apstrīdēta
K. Pinxten
komandējuma likumība, ir jākonstatē, ka uz viņa maršrutu starp Overpeltu un vietu, kur notika šis komandējums, neattiecas viņa komandējuma rīkojums.
No tā izriet, ka šo maršrutu nevar uzskatīt par “braucienu, pamatojoties uz komandējuma rīkojumu” Lēmuma Nr. 33‑2004 4. panta un Lēmuma Nr. 19‑2009 4. panta izpratnē.
Ņemot vērā, ka saskaņā ar šī sprieduma 709. un 723. punktā ietvertajiem apsvērumiem šāds maršruts nav arī “cits brauciens saistībā ar amata pienākumu izpildi” šo pantu izpratnē, šī sprieduma 728. un 729. punktā minētie šoferu komandējumi ir jāuzskata par prettiesiskiem, ciktāl tie ietver maršrutu uz Overpeltu vai no tās.
Šī argumentācija
mutatis mutandis
ir jāattiecina uz šofera komandējumu, kurš minēts 124. pozīcijā un kurā attiecīgais šoferis veda
K. Pinxten
uz Overpeltu no Frankfurtes pie Mainas (Vācija) lidostas pēc vairāku dienu komandējuma Makao (Ķīnas Tautas Republika).
Lai gan komentāros par Lēmumu Nr. 33‑2004 un komentāros par Lēmumu Nr. 19‑2009 “citu braucienu saistībā ar amata pienākumu izpildi” vidū ir minēti maršruti starp dienesta vietu vai dzīvesvietu un lidostu, tie nekādā ziņā neattiecas uz maršrutiem starp izcelsmes vietu un lidostu.
Turpretim nevar uzskatīt, ka būtu pierādīts 176., 317., 373. un 374. pozīcijā minēto šofera komandējumu prettiesiskums, jo Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos nav ietverti
K. Pinxten
komandējumu rīkojumi, uz kuriem atsaucas Revīzijas palāta, un tādējādi tie neļauj pierādīt, ka uz apstrīdētajiem maršrutiem pamatotā veidā neattiecās šie komandējumu rīkojumi.
Otrām kārtām, deviņiem no
K. Pinxten
birojā norīkotā šofera komandējumiem, uz kuru prettiesiskumu norāda Revīzijas palāta, bija cits mērķis, nevis vadāt
K. Pinxten
.
Šajā ziņā, protams, ir jānorāda, ka tas, ka šoferis veic šādus komandējumus, nebija skaidri paredzēts Tiesas rīcībā esošajā Revīzijas palātas iekšējā tiesiskajā regulējumā.
Tomēr Lēmuma Nr. 33‑2004 6. pantu un Lēmuma Nr. 19‑2009 6. pantu nevar interpretēt tādējādi, ka tas nozīmētu šī rīkojuma komandējumu prettiesiskumu, jo šie panti reglamentē vienīgi tādus šoferu komandējumus, kuru mērķis ir vest Revīzijas palātas locekļus vai šīs iestādes ģenerālsekretāru.
Līdz ar to nevar izslēgt, ka
K. Pinxten
parakstītie komandējumu rīkojumi attiecībā uz viņa kabinetam norīkotā šofera komandējumiem, kuriem ir cits mērķis, nevis vadāt viņu, var tikt uzskatīti par likumīgiem, ciktāl šie komandējumi faktiski bija Revīzijas palātas interesēs.
Tā tas principā varētu būt saistībā ar attiecīgā šofera komandējumiem, kuru mērķis ir nodrošināt dokumentu pārvadāšanu.
Turklāt no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka
K. Pinxten
sākotnēji tika pārmesti vairāki attiecīgā šofera komandējumi ar šādu pašu mērķi, bet Revīzijas palāta visbeidzot atteicās norādīt uz to prettiesiskumu šīs tiesvedības ietvaros.
To ņemot vērā, tā kā Revīzijas palātas šofera nodrošinātās dokumentu pārvadāšanas mērķim ir jābūt veicināt Revīzijas palātas uzdevumu veikšanu un tā nevar izraisīt pārmērīgu šīs iestādes resursu izmantošanu, veicot pārvadājumus lielos attālumos, šāda pārvadāšana, izņemot ārkārtas apstākļus, nevar notikt starp darba vietu un kāda no šīs iestādes locekļiem izcelsmes vietu.
Lai gan šī iestāde norāda, ka komandējumiem, kas norādīti kā tādi, kas attiecas uz to dokumentu pārvadāšanu, uz kuriem attiecas pirmais iebildums, patiesībā bija cits mērķis, pirmkārt, jākonstatē, ka tā tikai vienā gadījumā precizē, kāds esot šis mērķis, un, otrkārt, attiecīgais šoferis viņa uzklausīšanas laikā
OLAF
2017. gada 3. oktobrī apstiprināja, ka ir veicis komandējumus, kas izpaudās kā dokumentu aizvešana un vēlāk, pēc paraksta saņemšanas, atvešana uz Revīzijas palātas atrašanās vietu.
Šādos apstākļos 172., 222. un 249. pozīcijā minēto šofera komandējumu prettiesiskums ir jāuzskata par pierādītu, jo nav strīda par to, ka šo komandējumu mērķis bija aizvest dokumentus uz
K. Pinxten
izcelsmes vietu.
Runājot par 141. pozīcijā norādīto šofera komandējumu, lai gan nav pierādīta Revīzijas palātas apgalvojuma, saskaņā ar kuru šis komandējums ir saistīts ar ceļu satiksmes negadījumu, pamatotība, tomēr, ciktāl no šī komandējuma rīkojuma izriet, ka attiecīgajam šoferim bija jāaizved dokumenti uz Overpeltu, minētais komandējums ir jāuzskata par prettiesisku.
Runājot par 250. pozīcijā minēto šofera komandējumu, lai gan Revīzijas palāta apgalvo, ka, pārvadājot dokumentus, šī komandējuma mērķis patiesībā bija aizvest šampanieša pudeles saistībā ar
K. Pinxten
bērna kāzām, viņš formāli šo apgalvojumu noliedz.
Šajā ziņā Tiesai nav jānosaka, vai pierādījumi, kas iesniegti minētā apgalvojuma pamatojumam, ir pietiekami, lai pierādītu tā pamatotību. 250. pozīcijā norādītais šofera komandējums katrā ziņā būtu jāuzskata par prettiesisku, pat ja tā mērķis patiešām būtu bijis pārvadāt dokumentus, ciktāl no attiecīgā šofera komandējuma rīkojuma izriet, ka viņam bija jābrauc uz Overpeltu, kas ir
K. Pinxten
izcelsmes vieta.
Papildus komandējumiem, kas ir saistīti ar dokumentu pārvadāšanu, 247. pozīcijā norādītā šofera komandējuma mērķis, kā uzskata
K. Pinxten
, bija aizvest viņa dienesta automašīnu uz autoservisu, lai veiktu tās apkopi.
Šajā ziņā Revīzijas palātas argumentu, ka šim pamatojumam nevar piekrist, jo šīs automašīnas apkopi nodrošināja autoserviss, kas atrodas citā pilsētā, nevar atbalstīt, jo nav nekādu pierādījumu, kas pamatotu šo argumentu.
Savukārt 129. pozīcijā norādīto šofera komandējumu, par kuru nav strīda, ka tā mērķis bija aizbraukt pakaļ
K. Pinxten
laulātajai uz Overpeltu, lai viņa varētu piedalīties oficiālajās vakariņās, kuras Revīzijas palāta rīkoja Luksemburgā, nevar uzskatīt par tādu, kas īstenots šīs iestādes interesēs.
Tāpat ir jāuzskata par pierādītu 197. pozīcijā norādītā šofera komandējuma prettiesiskums, jo no
K. Pinxten
birojā norīkotā šofera paziņojumiem viņa uzklausīšanas laikā 2017. gada 16. oktobrī, ko veica
OLAF
, un saņemšanas apliecinājuma izriet, ka šī komandējuma ietvaros attiecīgais šoferis brauca pakaļ jaunai automašīnai, kuru
K. Pinxten
bija pasūtījis savām privātajām vajadzībām.
Turklāt, lai gan 142. pozīcijā minētā šofera komandējuma prettiesiskums nav apstrīdēts, šo prettiesiskumu šīs tiesvedības ietvaros nevar pārmest
K. Pinxten
.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka nav strīda, ka saistībā ar šo komandējumu
K. Pinxten
birojā norīkotais šoferis ieradās Šveicē, vietā, kur
K. Pinxten
pavadīja brīvdienas.
Lai gan lietas dalībnieki nav vienisprātis par precīzu šī komandējuma priekšmetu,
K. Pinxten
apgalvojums, ka minētā komandējuma mērķis, vienojoties ar Revīzijas palātas šoferu priekšnieku, bija saņemt dienesta automašīnu pēc ceļu satiksmes negadījuma, būtībā atbilst attiecīgā šofera paziņojumiem viņa uzklausīšanas laikā
OLAF
2017. gada 16. oktobrī.
Turklāt ir pierādīts, ka pēc tam, kad
K. Pinxten
tika informēts par iespējamo attiecīgā šofera komandējuma prettiesiskumu, viņš 2011. gadā vērsās Revīzijas palātas administrācijā nolūkā atmaksāt šīs summas, kuras bija nepamatoti radušās šai iestādei šī komandējuma dēļ, un lūdza šīs summas atvilkt no viņa algas.
–
Par transporta izdevumiem, kas radušies saistībā ar K. Pinxten komandējumiem
Pārējie šofera komandējuma rīkojumi, kurus parakstījis
K. Pinxten
un kurus Revīzijas palāta šajā tiesvedībā ir norādījusi kā prettiesiskus, ir saistīti ar maršrutiem, uz kuriem attiecās viņa komandējuma rīkojums.
Šofera komandējums nolūkā vest
K. Pinxten
maršrutā, uz kuru attiecas šī pēdējā minētā komandējuma rīkojums, principā ir jāuzskata par likumīgu, piemērojot Lēmuma Nr. 33‑2004 4. un 6. pantu un šos pašus Lēmuma Nr. 19‑2009. pantus.
Tomēr citādi ir ar šādu šofera komandējumu, ja šī sprieduma 387.–392. punktā noteiktajā ietvarā ir konstatēts, ka
K. Pinxten
komandējums, ar kuru ir saistīts šī šofera komandējums, atkarībā no konkrētā gadījuma ir bijis prettiesisks vai acīmredzami prettiesisks.
Līdz ar to ir jāuzskata, ka
K. Pinxten
parakstītie šofera komandējuma rīkojumi, lai viņu vestu kāda no viņa komandējumiem laikā, kuri atkarībā no katra gadījuma ir atzīti par prettiesiskiem vai acīmredzami prettiesiskiem šī sprieduma 396.–601. punktā veiktās pārbaudes laikā, arī ir jāuzskata par prettiesiskiem, un tādējādi tie nozīmē līdzekļu ļaunprātīgu izmantošanu.
Attiecībā uz pārējo, pirmām kārtām, šķiet, ka trīs gadījumos pirmajā iebildumā norādīto šofera komandējumu prettiesiskums nešķiet pierādīts, ciktāl
K. Pinxten
komandējumus, ar kuriem tie ir saistīti, nevar uzskatīt par prettiesiskiem, pamatojoties uz Tiesas rīcībā esošo informāciju.
Tā tas ir attiecībā uz 3., 31. un 281. pozīcijā minētajiem šofera komandējumiem, ciktāl attiecīgo
K. Pinxten
komandējumu mērķis bija satikt politiķus, kas ir Beļģijas valdības locekļi vai ministra kabineta locekļi, jo 281. pozīcijā norādītā komandējuma rīkojuma nepārskatāmība nav pietiekama, lai izraisītu tā prettiesiskumu.
Turpretim, otrām kārtām, 31 no
K. Pinxten
birojā norīkotā šofera komandējumiem ir jāuzskata par prettiesisku, ciktāl tie attiecas uz viņa komandējumiem, kas vēl nav izvērtēti šajā lietā, bet kas, šķiet, nav saistīti ar
K. Pinxten
amata pienākumu veikšanu, piemērojot šī sprieduma 396.–601. punktā izmantotos kritērijus.
Tādējādi, 344. pozīcijā norādītais šofera komandējums, kura ietvaros
K. Pinxten
bija jāatved no Frankfurtes pie Mainas lidostas pēc viņa ceļojuma uz Kubu, ir saistīts ar prettiesisku
K. Pinxten
komandējumu.
Tas pats attiecas uz 133. pozīcijā norādīto šofera komandējumu, jo attiecīgā
K. Pinxten
komandējuma oficiālais mērķis bija satikt attiecīgās politiskās partijas priekšsēdētāju un praksē, ņemot vērā viņa plānotājā ietvertās norādes, tas
K. Pinxten
ļāva piedalīties šīs politiskās partijas Jaungada pieņemšanā.
Arī 115., 163., 164., 177. un 178. pozīcijā minētie šofera komandējumi ir jāuzskata par prettiesiskiem, jo to mērķis bija aizvest
K. Pinxten
uz tikšanos ar privātu uzņēmumu atbildīgajām personām, tāpat kā 18. un 114. pozīcijā minētie šofera komandējumi, kas bija saistīti ar
K. Pinxten
komandējumiem, kuru mērķis bija tikties ar Beļģijas uzņēmēju, ko
K. Pinxten
apraksta kā “senu draugu” un kas ir minēts šī sprieduma 493. punktā.
Izstrādātie kritēriji saistībā ar attiecībām ar pārstāvības organizāciju un apvienību atbildīgajām personām nozīmē, ka ir jānoraida 32. un 121. pozīcijā minēto šofera komandējumu likumība, kas atbilst
K. Pinxten
komandējumiem, kuru mērķis attiecīgi bija piedalīties Limburgas Tirdzniecības un rūpniecības palātas Jaungada pieņemšanā un pasākumā, ko rīkoja fonds, kurš darbojas medicīniskās izpētes jomā.
K. Pinxten
arī izmantoja šofera pakalpojumus saistībā ar komandējumiem, kas faktiski attiecās uz ģimenes vai brīvā laika nodarbēm.
Tā tas ir attiecībā uz 36. un 268. pozīcijā norādītajiem šofera komandējumiem šī sprieduma 657. un 659. punktā minēto iemeslu dēļ, attiecībā uz 225. pozīcijā norādīto šofera komandējumu, kura patiesais mērķis bija ļaut
K. Pinxten
apmeklēt operu, kā arī attiecībā uz 53. pozīcijā norādīto šofera komandējumu, kas attiecas uz
K. Pinxten
komandējumu, kurš norādīts vienkārši kā kādas Beļģijas universitātes apmeklējums, lai gan viņa plānotājā bija norādīts, ka tā mērķis bija piedalīties diploma izsniegšanā kādam no viņa bērniem.
Turklāt, ņemot vērā šī sprieduma 554. punktā minētos apsvērumus, dalība karaliskajās medībās, kuru ļāva īstenot 67. un 223. pozīcijā minētie komandējumi, norāda uz attiecīgā šofera komandējumu rīkojumu, kuru mērķis bija šajā saistībā vadāt
K. Pinxten
, prettiesiskumu.
Citi
K. Pinxten
birojā norīkotā šofera komandējumi bija saistīti ar viņa komandējumiem, kuri šķiet esam tieši saistīti ar
K. Pinxten
mantiskajām interesēm.
Pirmkārt, 404. šofera komandējuma mērķis bija aizvest
K. Pinxten
uz tikšanos ar notāru Dižonā [
Dijon
] (Francija), kuram, kā to pierāda Revīzijas palātas iesniegtās elektroniskā pasta vēstules, bija uzticēts iegādāties nekustamo īpašumu, kas ir minēts, izvērtējot ceturtā iebilduma otro daļu, un īstenot juridiskos instrumentus šī īpašuma pārvaldīšanai.
Otrkārt, virkne
K. Pinxten
birojā norīkotā šofera komandējumu var tikt saistīti ar tā saukto “Kaïros” nekustamā īpašuma projektu, kurā, ņemot vērā virkni Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos atrodamo elektroniskā pasta vēstuļu, šķiet, ka
K. Pinxten
bija plānojis ieguldīt.
Papildus 113. pozīcijā norādītajam šofera komandējumam, kas atbilst komandējumam, kura oficiālais mērķis ir “Kaïros”, 51. un 205. pozīcijā norādīto šofera komandējumu mērķi bija aizvest
K. Pinxten
uz tikšanos ar personām, kuras attiecīgi 2012. gada 10. aprīļa un 2012. gada 9. februāra vēstulēs ir norādītas kā bijušais atbildīgais par šo nekustamā īpašuma projektu un kā arhitekts, kas palīdzēja
K. Pinxten
, pieņemot ar minēto projektu saistītus darbus.
Turklāt 25., 26., 50., 139., 266. un 397. pozīcijā norādītie šofera komandējumi ir jāuzskata par prettiesiskiem, ciktāl tie atbilst
K. Pinxten
komandējumiem, kuru mērķis nebija pietiekami precīzs, jo atkarībā no gadījuma tajos bija atsauce uz “formālām vakariņām”, personām, kuru statuss nav zināms, vai arī uz “konsultantu”.
Šāda precizējuma neesamība ir jānorāda arī attiecībā uz šofera komandējumiem, kas minēti 46., 52., 159. un 162. pozīcijā, ciktāl šo komandējumu mērķis bija vadāt
K. Pinxten
, viņam apmeklējot vidusskolu un augstākās izglītības iestādi, kas sniedz māksliniecisko izglītību, un šādu apmeklējumu pamatojums nav norādīts Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos.
Trešām kārtām, ir jāpārbauda 106., 151., 153., 167., 214. un 330. pozīcijā norādītie šofera komandējumi, kuru mērķis bija vadāt
K. Pinxten
viņa komandējumos, kas saistīti ar medicīniskām apskatēm.
Attiecīgos
K. Pinxten
komandējumus nevar uzskatīt par saistītiem ar Revīzijas palātas locekļa pienākumu izpildi, jo nav ne apgalvots, ne
a fortiori
pierādīts, ka šīs tikšanās būtu bijušas saistītas ar obligātajām medicīniskajām apskatēm šajā statusā.
Tomēr ir jānorāda, ka
K. Pinxten
saistībā ar šiem komandējumiem nav prasījis atlīdzināt komandējuma izdevumus vai izmaksāt dienasnaudu. Vienīgie izdevumi, kas Revīzijas palātai radušies saistībā ar minētajiem komandējumiem, tādējādi bija saistīti ar dienesta automašīnas izmantošanu un šofera pakalpojumu izmantošanu.
Pirmkārt, komentāros par Lēmumu Nr. 33‑2004 un komentāros par Lēmumu Nr. 19‑2009 ir būtiskas neskaidrības attiecībā uz iespēju uzskatīt maršrutu, kas paredzēts, lai ierastos medicīniskajā apskatē, par “citu braucienu saistībā ar amata pienākumu izpildi” abu šo lēmumu 4. panta izpratnē.
Proti, to “nepārvaramas varas gadījumu” uzskaitījumā, kas var tikt uzskatīti par šādu braucienu, ir minētas “medicīniskās apskates”.
Protams, no pastāvīgās Tiesas judikatūras dažādās Savienības tiesību jomās izriet, ka ar nepārvaramas varas jēdzienu saprot neparastus un neparedzamus apstākļus, kurus persona, kas uz tiem atsaucas, nevar kontrolēt un kuru sekas, neraugoties uz pienācīgu rūpību, nav novēršamas (spriedums, 2017. gada 25. janvāris, Vilkas,
C‑640/15
,
EU:C:2017:39
,
53.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai gan jēdziena “nepārvarama vara” izmantošana parasti nozīmē neparedzamu raksturu, gan komentāru par Lēmumu Nr. 33‑2004, gan komentāru par Lēmumu Nr. 19‑2009 teksts šajā ziņā ietvēra nekonsekvenci, jo jēdziens “medicīniskās apskates” izslēdz jebkādu steidzamības vai neparedzamības dimensiju.
Otrkārt, lai gan šofera izmantošana “citu braucienu saistībā ar amata pienākumu izpildi” ietvaros pēc definīcijas nenozīmē, ka attiecīgajam Revīzijas palātas loceklim ir jābūt komandējumā, ir jākonstatē, ka, pārskatāmā veidā pieprasot šīs iestādes atļauju, lai komandējuma ietvaros dotos uz medicīnisko apskati,
K. Pinxten
tai ir ļāvis veikt iepriekšēju pārbaudi un, ja tā to uzskatītu par atbilstošu, iebilst pret paredzēto Revīzijas palātas līdzekļu izmantošanu.
Ņemot vērā šos divus elementus, šī sprieduma 776. punktā minētā
K. Pinxten
un viņa birojam norīkotā šofera komandējumu prettiesiskums nav acīmredzams, kas ļautu to pārmest
K. Pinxten
šajā tiesvedībā.
Tomēr šo argumentāciju nevar attiecināt uz 363. pozīcijā norādīto šofera komandējumu, kam arī būtu jāatbilst
K. Pinxten
komandējumam, kura nolūks ir ierasties uz medicīnisko apskati, jo attiecīgā šofera komandējuma rīkojumā iekļautais galamērķis neatbilst tam, kas ir norādīts
K. Pinxten
komandējuma rīkojumā.
Ceturtkārt, desmit no šofera, kas bija norīkots
K. Pinxten
kabinetā, komandējumiem bija saistīti ar
K. Pinxten
komandējumiem, kuru rezultātā netika atlīdzināti komandējuma izdevumi vai izmaksāta dienasnauda un kuri principā nav pamatoti apšaubīti, bet kuru likumība tika apstrīdēta, jo tajos bija iekļauts viens vai vairāki maršruti uz Overpeltas vai no tās, kas ir
K. Pinxten
izcelsmes vieta.
Šādu situāciju var minēt saistībā ar 200., 214., 274., 280., 281., 313., 333., 355., 369. un 401. pozīcijā norādītajiem šofera komandējumiem.
Šie gadījumi atšķiras no tiem, kas izvērtēti šī sprieduma 727.–735. punktā, ciktāl maršruts, iekļaujot Overpeltu, bija skaidri norādīts attiecīgajos
K. Pinxten
komandējuma rīkojumos un to tādējādi iepriekš bija apstiprinājusi Revīzijas palāta.
Tomēr, tā kā Overpeltā netika veikta darbība, kas saistīta ar
K. Pinxten
amata pienākumu izpildi, komandējumu rīkojumā nevarēja pamatoti paredzēt vienu vai vairākus maršrutus uz šo pilsētu vai no tās.
Apstāklis, ka tajā pašā dienā tika atļauts
K. Pinxten
komandējums, it īpaši nevar attaisnot to, ka personīgām ērtībām šāds maršruts tiek pievienots viņa komandējuma rīkojumam, radot Revīzijas palātai papildu izmaksas.
Lai gan attiecīgie
K. Pinxten
komandējumi tika atļauti, neveicot nekāda veida krāpšanu vai bezdarbību, to prettiesiskums ir jāuzskata par acīmredzamu, ņemot vērā vispārējo sistēmu, kas skaidri noteikta attiecībā uz braucieniem uz izcelsmes vietu, uz kuriem nevar pamatoti attiekties komandējuma rīkojums.
–
Par dienesta automašīnas lietošanu, neizmantojot šofera pakalpojumus
Ar savu pirmo iebildumu Revīzijas palāta pārmet
K. Pinxten
arī to, ka viņš ir iesniedzis prettiesiskas komandējuma deklarācijas, neizmantojot šofera pakalpojumus, vienīgi nolūkā, lai privātie braucieni, ciktāl tie ir saistīti ar dienesta automašīnas izmantošanas izmaksām, būtu pakļauti režīmam, kas piemērojams braucieniem saistībā ar amata pienākumu izpildi.
Protams, saskaņā ar Lēmuma Nr. 33‑2004 5. pantu un Lēmuma Nr. 19‑2009 5. pantu
K. Pinxten
bija jāsedz izdevumi saistībā ar privātiem braucieniem, kas veikti, izmantojot dienesta automašīnu, un, it īpaši, jāsedz papildu nomas maksa gadījumā, ja tiek pārsniegts nomas līgumā noteiktais maksimālais 45000 km apjoms gadā. Tādējādi attālumu, kas veikti braucienos saistībā ar viņa pienākumu veikšanu, pārvērtēšana varēja viņam radīt finansiālas intereses.
Turklāt no Revīzijas palātas iesniegtajiem
K. Pinxten
komandējuma rīkojumiem izriet, ka daudzos gadījumos dienesta automašīna tika izmantota, lai īstenotu braucienus saistībā ar šiem komandējumiem.
Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos tomēr nav nekāda novērtējuma par profesionālās darbības ietvaros veikto braucienu pārmērīgas deklarēšanas apmēru, kas ļautu novērtēt šīs prakses apzināto raksturu vai tās smagumu.
Turklāt, tā kā
K. Pinxten
komandējumi, kas minēti pirmā iebilduma pamatojumam, neizraisīja ne komandējuma izdevumu atlīdzināšanu, ne dienasnaudas izmaksu, ne šofera pakalpojumu izmantošanu, tie šķiet pavisam maznozīmīgi.
Līdz ar to, lai gan nav šaubu, ka profesionālās darbības ietvaros veiktu braucienu pārmērīga deklarēšana nav likumīga, šīs tiesvedības mērķiem nešķiet lietderīgi noteikt, vai Revīzijas palāta varēja pamatoti pārmest
K. Pinxten
šādas prakses īstenošanu.
Šo pašu iemeslu dēļ nav jāizvērtē Revīzijas palātas pārmetumi attiecībā uz 147., 187. un 330. pozīcijā minētajiem komandējumiem, saskaņā ar kuriem tas, ka
K. Pinxten
saglabāja savu dienesta automašīnu, esot izraisījis šofera braucienu vilcienā, no kā būtu bijis jāizvairās.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, jākonstatē, ka pirmais iebildums ir daļēji pamatots.
3.

Par otro iebildumu saistībā ar to, ka ir ļaunprātīgi un prettiesiski izmantotas nodokļu priekšrocības
Ar otro iebildumu Revīzijas palāta norāda, ka, ļaunprātīgi un prettiesiski izmantodams viņa rīcībā nodotās degvielas kartes,
K. Pinxten
ir pārkāpis godīguma, piemēra rādīšanas un personiskas neieinteresētības pienākumus.
Vispirms jānorāda, ka no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka Revīzijas palātas locekļu un dažu viņu ģimenes locekļu rīcībā tiek nodotas degvielas kartes, lai tie varētu iegādāties degvielu par šīs iestādes nolīgtajām cenām, nemaksājot akcīzes nodokli vai pievienotās vērtības nodokli (PVN).
Līdz ar to, lai gan šādas degvielas kartes nelikumīga izmantošana nerada īpašus izdevumus Revīzijas palātai, tā tomēr ir uzskatāma par šai iestādei piešķirto atbrīvojumu no nodokļa ļaunprātīgu izmantošanu, apdraudot dalībvalstu, kā arī Savienības resursus.
Tātad, lai lemtu par otro iebildumu, ir jānoskaidro, vai Revīzijas palātas iesniegtie apgalvojumi un pierādījumi ļauj konstatēt, ka
K. Pinxten
ir nelikumīgi izmantojis viņa rīcībā nodotās degvielas kartes, kā to apgalvo Revīzijas palāta šī iebilduma pirmajā un otrajā daļā.
a)

Par otrā iebilduma pirmo daļu, kas attiecas uz K. Pinxten bērna veikto degvielas kartes saglabāšanu un izmantošanu, lai gan viņš vairs nebija viņa mājsaimniecības loceklis
1)

Lietas dalībnieku argumenti
Ar otrā iebilduma pirmo daļu Revīzijas palāta norāda, ka
K. Pinxten
vienam no saviem bērniem ļāva saglabāt un izmantot degvielas karti pēc 2012. gada 1. septembra – datuma, no kura viņš vairs netika uzskatīts par vienu no
K. Pinxten
apgādājamajiem bērniem.
Tādējādi pēdējais minētais neesot ievērojis atbilstošos noteikumus, kas tostarp paredzēti Direktīvā 2008/118, Lielhercogistes 2013. gada 7. februāra noteikumos un ministrijas 2010. gada 18. marta noteikumos, piešķirot atbrīvojumus no nodokļiem personai, kas nav tās mājsaimniecības loceklis. Tas vien, ka šis bērns turpināja dzīvot kopā ar
K. Pinxten
Luksemburgā, kas turklāt neesot pierādīts, nenozīmējot, ka viņš joprojām varēja saņemt attiecīgos atbrīvojumus no nodokļa.
K. Pinxten
apgalvo, ka attiecīgais bērns līdz 2018. gadam bija viņa mājsaimniecības loceklis, jo šis statuss atšķiras no apgādājama bērna statusa un šis bērns dzīvoja kopā ar viņu līdz 2018. gada februārim. Tam, ka viņš šajā laikposmā bija nodarbināts, neesot nozīmes šajā lietā.
2)

Tiesas vērtējums
Vispirms – nav apstrīdēts, ka Revīzijas palātas nodoto degvielas karti attiecīgais bērns saglabāja pēc 2012. gada 1. septembra, lai gan datums, kurā šī situācija beidzās, skaidri neizriet no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem.
Turpinot – no Revīzijas palātas nosūtītā paziņojuma izriet, ka no šī datuma šis bērns vairs netika uzskatīts par
K. Pinxten
apgādājamo bērnu Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta izpratnē, lai izmaksātu apgādājamā bērna pabalstu, sakarā ar to, ka minētais bērns bija pabeidzis mācības un bija sācis pelnīt.
Visbeidzot –
K. Pinxten
apgalvojums, saskaņā ar kuru šis pats bērns esot turpinājis dzīvot viņa dzīvesvietā, ir jāuzskata par pierādītu, ņemot vērā, pirmkārt, 2011. gada 27. novembra paziņojumu par likumīgu dzīvesvietu Luksemburgā un, otrkārt, Beļģijas administrācijas izdotu galvenās dzīvesvietas sertifikātu, kurā ir norādīts uz ierakstu Briseles iedzīvotāju reģistrā, sākot no 2018. gada 9. februāra.
Šajā kontekstā ir jānorāda, ka Revīzijas palāta nav atsaukusies ne uz vienu šīs iestādes iekšējo noteikumu, kurā būtu definēti nosacījumi, saskaņā ar ko kāda minētās iestādes locekļa ģimenes locekļa rīcībā var būt degvielas karte.
Tomēr tas, ka attiecīgais bērns degvielas karti saglabāja un izmantoja pēc 2012. gada 1. septembra, ir jāuzskata par prettiesisku, ja no noteikumiem, kas regulē atbrīvojumus no nodokļiem un kas ir piemērojami šādas kartes izmantošanas laikā, izriet, ka Revīzijas palātas locekļa bērns, kurš vairs netiek uzskatīts par šī locekļa apgādājamu bērnu Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta izpratnē, bet kurš tomēr turpina dzīvot kopā ar minēto locekli, nevar saņemt šos atbrīvojumus no nodokļa.
Attiecībā uz atbrīvojumu no akcīzes nodokļa samaksas Direktīvas 2008/118 12. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā ir paredzēts, ka akcīzes preces atbrīvo no akcīzes nodokļa, ja tās paredzētas, lai tās izmantotu saistībā ar diplomātiskām vai konsulārām attiecībām vai starptautiskās organizācijas, ko par tādām atzinušas uzņēmējas dalībvalsts iestādes, kā arī šo organizāciju biedri, ievērojot ierobežojumus un nosacījumus, kādi noteikti attiecīgo organizāciju starptautiskajās dibināšanas konvencijās vai mītnes nolīgumos.
Šīs direktīvas 12. panta 2. punktā ir paredzēts, ka šajā pantā minētos atbrīvojumus no akcīzes nodokļa piemēro saskaņā ar uzņēmējas dalībvalsts paredzētajiem nosacījumiem un ierobežojumiem.
Šī tiesību norma ir ieviesta ar ministrijas 2010. gada 18. marta noteikumu 1. pantu, kurā ir noteikts, ka Beļģijas 2009. gada 22. decembra Likums par akcīzes nodokļa vispārējo režīmu tiek publicēts
Mémorial
, lai to izpildītu Luksemburgas Lielhercogistē.
Lai gan Revīzijas palāta neprecizē, kura šī likuma norma, pēc tās domām, ir piemērojama šajā lietā, ir jānorāda, ka minētā likuma 13. pantā ir atsauce uz atbrīvojumu no akcīzes nodokļa par labu diplomātiem, konsulārajiem ierēdņiem, bruņotajiem spēkiem un organizācijām, kas minētas Beļģijas 1977. gada 18. jūlija Vispārīgā likuma par muitas un akcīzes nodokļiem 20. panta 7.–12. punktā.
No Vispārīgā likuma 20. panta 7. punkta, kāds tas ir piemērojams Luksemburgā, izriet, ka atbrīvojums no akcīzes nodokļa ar zināmiem nosacījumiem tiek piešķirts saprātīgam preču daudzumam, kas paredzēts personīgajām vajadzībām diplomātiskajiem pārstāvjiem un konsulārajiem ierēdņiem, kuri pilda amata pienākumus Luksemburgā, tostarp, ja tās izmanto viņu ģimenes locekļi, kas ietilpst viņu mājsaimniecībā, ar nosacījumu, ka attiecīgās personas nav Luksemburgas Lielhercogistes pilsoņi vai pastāvīgie iedzīvotāji un viņi šajā valstī neveic nekādu profesionālu vai komerciālu darbību savam personiskajam labumam.
Attiecībā uz PVN no Lielhercogistes 2013. gada 7. februāra noteikumu 1. un 4. panta kombinācijas izriet, ka diplomātiskie pārstāvji un konsulārie ierēdņi var saņemt atbrīvojumu no PVN par noteiktu preču tiešu, faktisku un ekskluzīvu izmantošanu Luksemburgas teritorijā šo pārstāvju un ierēdņu, kā arī viņu ģimenes locekļu, kuri ir viņu mājsaimniecības locekļi, vajadzībām, ciktāl pēdējie minētie nav Luksemburgas Lielhercogistes pilsoņi vai pastāvīgie iedzīvotāji un tajā neveic darbības peļņas gūšanas nolūkā.
Lai gan atbilstošās Luksemburgas tiesību normas, kurās ir definēti attiecīgo atbrīvojumu no akcīzes nodokļa un PVN piemērošanas nosacījumi, attiecas uz ģimenes locekļiem, kas ietilpst attiecīgo atbrīvojumu no nodokļa galvenā saņēmēja “mājsaimniecībā [
ménage
]”, no šīm tiesību normām neizriet, ka šis jēdziens atbilstu jēdzienam “mājsaimniecība [
foyer
]” Civildienesta noteikumu izpratnē.
Tā kā Revīzijas palāta nav iesniegusi precīzus pierādījumus par jēdziena “mājsaimniecība” tvērumu Luksemburgas tiesībās, nav pierādīts, ka attiecīgais bērns, par kuru nav ne apgalvots, ne
a fortiori
pierādīts, ka viņš būtu veicis peļņas gūšanas darbības Luksemburgā, vairs nevarēja gūt labumu no nodokļu priekšrocībām, kas piešķirtas Revīzijas palātas locekļa ģimenes locekļiem.
Revīzijas palāta tātad nav pierādījusi, ka tas, ka šīs bērns saglabāja un izmantoja degvielas karti pēc 2012. gada 1. septembra, būtu bijis nelikumīgi.
No minētā izriet, ka otrā iebilduma pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
b)

Par otrā iebilduma otro daļu – degvielas kartes izmantošanu, lai iegādātos degvielu, kas paredzēta trešām personām piederošiem transportlīdzekļiem
1)

Lietas dalībnieku argumenti
Ar otrā iebilduma otro daļu Revīzijas palāta apgalvo, ka
K. Pinxten
rīcībā nodoto degvielas karšu izmantošanas izrakstos ir neprecizitātes, kas liecina, ka viņš ir ļāvis izmantot šīs kartes trešām personām.
K. Pinxten
norāda, ka vienīgi viņa mājsaimniecības locekļi ir izmantojuši Revīzijas palātas izsniegtās degvielas kartes. Revīzijas palātas norādītās anomālijas esot izskaidrojamas ar ģimenes braucieniem ar vairākām automašīnām un ar aizstājošu automašīnu lietošanu. Lai gan būtu bijis vieglāk sniegt precīzus paskaidrojumus faktu rašanās laikā, neesot iespējams sniegt plašākus paskaidrojumus, jo ir pagājis ilgs laiks.
2)

Tiesas vērtējums
Šajā lietā netiek apstrīdēts, ka, lai gan
K. Pinxten
un viņa ģimenes locekļu rīcībā esošās automašīnas bija aprīkotas ar dīzeļdzinējiem, viņu rīcībā nodotās degvielas kartes tika izmantotas, lai iegādātos ne tikai dīzeļdegvielu, bet arī benzīnu.
It īpaši, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 169. punktā, no izrakstiem par šo degvielas karšu izmantošanu 2016. un 2017. gadā izriet, ka minētās kartes tika izmantotas vismaz divpadsmit reizes, lai iegādātos benzīnu.
Ciktāl atbrīvojumi no nodokļa, kas ir piemērojami, izmantojot Revīzijas palātas locekļa rīcībā nodoto degvielas karti, var tikt izmantoti tikai šī locekļa vai noteiktu viņa ģimenes locekļu interesēs, šāda karte ir jāizmanto vienīgi tam, lai apgādātu ar degvielu transportlīdzekļus, kas ir šo personu rīcībā.
Šo benzīna iegādi
K. Pinxten
uzklausīšanas laikā
OLAF
un vēlāk šīs tiesvedības laikā izskaidro ar īslaicīgu aizstājošo automašīnu izmantošanu.
Tomēr, ņemot vērā, ka
K. Pinxten
tika informēts par aizdomām saistībā ar attiecīgajām neprecizitātēm
OLAF
uzklausīšanā, kas notika 2017. gada 22. decembrī, un vēlāk Revīzijas palātas provizoriskajā ziņojumā, kas viņam tika nosūtīts 2018. gada 5. oktobrī, no
K. Pinxten
varēja pamatoti gaidīt, ka viņš iesniedz pierādījumus, kas varētu pamatot viņa argumentu, ka šo neatbilstību pamatā ir atkārtota aizstājošo automašīnu izmantošana 2016. un 2017. gadā.
Tomēr jākonstatē, ka
K. Pinxten
nav iesniedzis nevienu pierādījumu šī argumenta pamatojumam.
No tā izriet, ka otrā iebilduma otrā daļa ir jāapmierina un līdz ar to šis iebildums ir daļēji jāapmierina.
4.

Par trešo iebildumu, kas attiecas uz nepatiesu paziņojumu sniegšanu apdrošināšanas sabiedrībai par kaitējumu saistībā ar it kā notikušajiem ceļu satiksmes negadījumiem, kuros iesaistīta viņa rīcībā nodotā dienesta automašīna un K. Pinxten birojā norīkotais šoferis
a)

Lietas dalībnieku argumenti
Ar trešo iebildumu Revīzijas palāta pārmet
K. Pinxten
, ka viņš nav izpildījis savus pienākumus attiecībā uz godīgumu, piemēra rādīšanu un personisku neieinteresētību, saņemot atlīdzību no apdrošināšanas sabiedrības, pamatojoties uz nepatiesiem paziņojumiem, kurus pēc
K Pinxten
lūguma parakstīja viņa birojā norīkotais šoferis.
Pirmkārt, viņš esot saņēmis kompensāciju par starpgadījumu, kas it kā noticis 2010. gada janvārī un kā laikā
K. Pinxten
birojā norīkotais šoferis esot pārbraucis pāri
K. Pinxten
piederošam koferim, kurā esot atradusies vīna pudele un vairāki apģērba gabali. Tomēr no šī šofera paziņojumiem izrietot, ka šis starpgadījums nekad nav noticis.
Otrkārt,
K. Pinxten
esot saņēmis kompensāciju, pamatojoties uz paziņojumu par 2011. gada 17. janvāra ceļu satiksmes negadījumu. Tomēr šajā paziņojumā esot norādīts uz negadījumu, kas noticis Briselē starp viņa privāto automašīnu, kuru vadīja viens no viņa bērniem, un viņa dienesta automašīnu, kuru vadīja viņa birojā norīkotais šoferis, lai gan attiecīgie zaudējumi esot radušies no sadursmes Francijā un šo pēdējo minēto automašīnu esot vadījis
K. Pinxten
.
K. Pinxten
neesot sniedzis nevienu pierādījumu tam, ka apdrošināšanas sabiedrībai paziņotie fakti būtu pareizi. Lai gan paziņojumus šai sabiedrībai parakstīja
K. Pinxten
birojam norīkotais šoferis, viņam esot bijis jāliedz šim šoferim šādi rīkoties, jo viņš esot zinājis par faktisko situāciju. To nedarot, viņš esot piespiedis savu padoto izdarīt noziedzīgu nodarījumu, kurā viņš esot bijis uzkūdītājs vai līdzdalībnieks.
Turklāt Revīzijas palāta uzskata, ka
K. Pinxten
birojā norīkotā šofera liecības ir pārliecinošas, ņemot vērā to saskanīgo raksturu un to, ka tās ir izteikusi persona, kura ir iesaistīta kriminālprocesā un disciplinārlietā par
K. Pinxten
rīcību.
K. Pinxten
norāda, ka paziņojumi apdrošināšanas sabiedrībai patiešām atspoguļojot realitāti.
No Revīzijas palātas šoferu priekšnieka paziņojumiem
OLAF
izrietot, ka viņa dienests risināja ceļu satiksmes negadījumu problēmas ar apdrošināšanas sabiedrību. Turklāt nevienā no iegūtajiem paziņojumiem neesot minēta
K. Pinxten
iesaistīšanās šajās lietās.
Turklāt
K. Pinxten
birojā norīkotā šofera paziņojumi neesot ticami, ņemot vērā tajos ietvertās pretrunas un apstākļus, kādos tie tika sniegti. Tādējādi tiek apgalvots, ka Revīzijas palātas Juridiskā dienesta vadītājs izdarīja spiedienu uz šoferi, viņu trīs reizes iztaujājot un nesekmīgi spiežot parakstīt paziņojumu, kas viņam piešķir trauksmes cēlēja statusu.
b)

Tiesas vērtējums
Pirmkārt, attiecībā uz ceļu satiksmes negadījumu, kas esot noticis 2011. gada 17. janvārī, apdrošināšanas sabiedrībai iesniegtajā paziņojumā par ceļu satiksmes negadījumu ir norādīts, ka abus transportlīdzekļus, kas sadūrās, attiecīgi vadīja attiecīgais
K. Pinxten
bērns un
K. Pinxten
birojā norīkotais šoferis, kuri bija parakstījuši šo paziņojumu.
Šajā ziņā, protams, ir jānorāda, ka daži netieši pierādījumi, šķiet, var pamatot Revīzijas palātas apgalvojumu, ka minētajā paziņojumā norādītie fakti ir neprecīzi.
Vispirms – pēc tam, kad viņa birojā norīkotais šoferis uzklausīšanā Revīzijas palātas iekšējās izmeklēšanas laikā bija apgalvojis, ka viņš patiešām vadīja
K. Pinxten
dienesta automašīnu attiecīgā ceļu satiksmes negadījuma brīdī, savu trīs uzklausīšanu laikā
OLAF
viņš pastāvīgi apgalvoja, ka nav piedalījies abu iesaistīto transportlīdzekļu sadursmē.
Turpinot – daži apstākļi norāda uz to, ka apdrošināšanas sabiedrība ir saņēmusi nesaskanīgu informāciju par attiecīgās dienesta automašīnas vadītāja identitāti.
Pirmkārt, no šīs sabiedrības iekšējās elektroniskā pasta vēstules, kas datēta ar 2011. gada 28. janvāri, izriet, ka viens no tās darbiniekiem pirms paziņojuma par ceļu satiksmes negadījumu saņemšanas bija mutiski informēts, ka iesaistītos transportlīdzekļus esot vadījis
K. Pinxten
un viņa dēls.
Otrkārt, atbildes, ko minētās sabiedrības pārstāvis sniedza uz jautājumiem, kurus tam 2017. un 2018. gadā uzdeva Revīzijas palāta, apstiprina, ka šī pati sabiedrība sākotnēji tika informēta, ka
K. Pinxten
esot vadījis vienu no abiem negadījumā iesaistītajiem transportlīdzekļiem.
Tomēr jānorāda, ka šīs atbildes ir pretrunā šofera paziņojumiem
OLAF
, ciktāl viņš apstiprināja, ka apdrošināšanas sabiedrībai esot nosūtīti divi dažādi paziņojumi par ceļu satiksmes negadījumu, lai gan minētajās atbildēs tika precizēts, ka pēdējā minētā ir saņēmusi tikai vienu paziņojumu par ceļu satiksmes negadījumu.
Visbeidzot – nav strīda, ka
K. Pinxten
2012. gada 11. janvārī nosūtīja vēstuli apdrošināšanas sabiedrībai, kurā viņš precizē, ka 2011. gada 17. janvārī“ir notikusi sadursme ar viņa dienesta automašīnu”, un kurā viņš kritizē šīs sabiedrības praksi atteikties apmaksāt transportlīdzekļa remontu, ja paziņojumu par ceļu satiksmes negadījumu ir parakstījuši “divi tās pašas ģimenes locekļi”.
Tomēr, pieņemot, ka šī informācija ir pietiekama, lai pierādītu, ka paziņojums par ceļu satiksmes negadījumu, ko Revīzijas palāta nosūtīja apdrošināšanas sabiedrībai, ietvēra kļūdainu informāciju, Tiesas rīcībā esošie lietas materiāli neļauj konstatēt, ka šie nepatiesie paziņojumi būtu attiecināmi uz
K. Pinxten
.
Vienīgie fakti, ko Revīzijas palāta ir iesniegusi, lai pierādītu šo vainojamību, ir saistīti ar attiecīgā šofera paziņojumu 2017. gada 7. decembra uzklausīšanas laikā
OLAF
un šīs nostājas atkārtošanu 2018. gada 20. aprīļa komentāros par faktu kopsavilkumu, kuru viņam bija nosūtījis
OLAF
.
Tomēr ir jāuzsver, ka
K. Pinxten
birojā norīkotā šofera ieņemtā nostāja Revīzijas palātas iekšējās izmeklēšanas laikā un pēc tam
OLAF
izmeklēšanas laikā lielā mērā atšķīrās.
Pēc tam, kad
K. Pinxten
birojā norīkotais šoferis Revīzijas palātas iekšējās izmeklēšanas laikā bija apgalvojis, ka 2011. gada 17. janvāra negadījuma laikā viņš patiešām bija vadījis dienesta automašīnu, pirmajā
OLAF
veiktajā uzklausīšanā 2017. gada 3. oktobrī viņš apstiprināja, ka viņam nešķiet, ka
K. Pinxten
būtu viņam lūdzis aizpildīt paziņojumu un ka viņš “neskaidri atceroties” to, ka šajā ziņā esot saņēmis norādes no Revīzijas palātas šoferu priekšnieka.
Otrajā
OLAF
veiktajā uzklausīšanā 2017. gada 16. oktobrī
K. Pinxten
birojā norīkotais šoferis precizēja, ka viņš neatceras, vai lūgumu aizpildīt paziņojumu pauda šis priekšnieks vai
K. Pinxten
, bet viņš “drīzāk” domājot, ka to pauda pēdējais minētais.
Trešās
OLAF
veiktās uzklausīšanas laikā 2017. gada 7. decembrī viņš apliecināja, ka iepriekšējās uzklausīšanas laikā viņa atmiņa esot bijusi neprecīza, bet ka šobrīd viņš “skaidri” zinot, ka tas “patiešām esot bijis
K. Pinxten
, kurš [viņam esot] lūdzis sniegt šo jauno paziņojumu”.
Nav iemesla piešķirt ticamību vienīgi pēdējiem
K. Pinxten
birojā norīkotā šofera paziņojumiem.
Turklāt atbildēs, ko apdrošināšanas sabiedrības pārstāvis sniedza uz jautājumiem, kurus viņam 2017. un 2018. gadā bija uzdevusi Revīzijas palāta, ir norādīts uz ekskluzīvu saziņu ar Revīzijas palātas šoferu priekšnieku, kurš pēc tam, kad tika norādīts uz iespējamu atteikumu segt
K. Pinxten
dienesta automašīnai nodarīto kaitējumu, esot spontāni apsvēris mainīt iesaistīto autovadītāju vārdus.
OLAF
veiktās uzklausīšanas laikā šis priekšnieks turklāt izslēdza jebkādu
K. Pinxten
iesaisti attiecīgajā ceļu satiksmes negadījumā un norādīja uz viņa “augstākstāvošajiem” zināmu sistemātisko praksi, Revīzijas palātas šoferu dienestam iesniedzot nepatiesus paziņojumus apdrošināšanas sabiedrībai, uz šo praksi savā
OLAF
uzklausīšanas laikā 2017. gada 16. oktobrī atsaucās arī
K. Pinxten
birojā norīkotais šoferis.
Turklāt jāuzsver, ka apstākļi, uz kuriem
K. Pinxten
norāda 2012. gada 11. janvāra vēstulē, ir vērsti uz to, lai norādītu, ka viņš nezināja apdrošināšanas sabiedrībai Revīzijas palātas nosūtītā paziņojuma par ceļu satiksmes negadījumu saturu.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, ir jākonstatē, ka Revīzijas palātas sniegtā informācija nav pietiekama, lai pierādītu, ka
K. Pinxten
šīs tiesvedības ietvaros var uzskatīt par atbildīgu par nepatiesu paziņojumu sniegšanu apdrošināšanas sabiedrībai saistībā ar ceļu satiksmes negadījumu, kas notika 2011. gada 17. janvārī.
Attiecībā uz 2010. gada janvārī notikušo starpgadījumu
K. Pinxten
birojā norīkotā šofera paziņojumi trešās uzklausīšanas laikā
OLAF
2017. gada 7. decembrī ir vienīgais Revīzija palātas iesniegtais pierādījums savu apgalvojumu pamatojumam, kurus
K. Pinxten
stingri apstrīd.
No iepriekš minētā izriet, ka
K. Pinxten
birojā norīkotā šofera paziņojumiem
OLAF
pašiem par sevi nevar piešķirt izšķirošu nozīmi.
Turklāt šis šoferis uz 2010. gada janvāra starpgadījumu atsaucās tikai ļoti vēlu procesā, lai gan viņam jau iepriekš bija iespēja norādīt uz iespējamiem pārkāpumiem, kurus pieļāvis
K. Pinxten
un kuri nebija zināmi
OLAF
.
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka Revīzijas palātas apgalvojumu par 2010. gada janvāra starpgadījumu pamatotība nav pierādīta.
Tādējādi trešais iebildums ir jānoraida kopumā.
5.

Par piekto iebildumu – interešu konflikta situāciju, ko radījis K. Pinxten saistībā ar attiecībām ar revidētās vienības vadītāju
a)

Lietas dalībnieku argumenti
Ar piekto iebildumu Revīzijas palāta apgalvo, ka, atrodoties attiecībās ar revidētās vienības vadītāju,
K. Pinxten
nav izpildījis savus personiskas neieinteresētības, neatkarības, objektivitātes, godīguma un piemēra rādīšanas pienākumus.
Viņš esot apdraudējis savu neatkarību un objektivitāti vai vismaz radījis šādu iespaidu, piedāvājot īrēt privātu dzīvokli Savienības Augstajai pārstāvei ārlietās un drošības politikas jautājumos, kas ir Revīzijas palātas III palātas kompetencē ietilpstoša vienība.
K. Pinxten
uzsver, ka priekšlikumā par viņa mājokļa īri nebija minēts, ka viņš ir Revīzijas palātas loceklis. Vienīgais ar šo iestādi saistītais elements šajā piedāvājumā esot bijusi viņa elektroniskā pasta adrese, kas tikusi izmantota arī privātiem mērķiem, jo viņam nebija citas elektroniskā pasta adreses. Minētais piedāvājums turklāt esot atbildis parastajiem tirgus apstākļiem.
b)

Tiesas vērtējums
Ar 2014. gada 20. novembra vēstuli
K. Pinxten
piedāvāja Savienības Augstajai pārstāvei ārlietās un drošības politikas jautājumos īrēt viņa dzīvokli Briselē.
Netiek apstrīdēts, ka viņa bija Revīzijas palātas, precīzāk, šīs iestādes III palātas, kuras vecākais loceklis attiecīgajā brīdī bija
K. Pinxten
, revidētas vienības vadītāja.
Lai izpildītu LESD 285. pantā paredzēto pienākumu veikt savus pienākumus pilnīgi neatkarīgi Savienības vispārējās interesēs, Revīzijas palātas locekļiem ir jāraugās, lai tie izvairītos no jebkāda interešu konflikta.
Šis pienākums ir atgādināts 2012. gada ētikas kodeksa 2. panta 1. punktā un ētikas vadlīniju 3.3. punktā. Šo vadlīniju 3.4. punktā turklāt ir paredzēts, ka Revīzijas palātas locekļiem nedrīkst pastāvēt nekādas attiecības ar revidēto vienību, kas varētu apdraudēt viņu neatkarību.
Piedāvājot revidētas vienības vadītājam izveidot ar viņu finansiālas attiecības,
K. Pinxten
tika pakļauts iespējamam interešu konfliktam, kas var apdraudēt viņa neatkarību un objektivitāti.
Apstāklim, ka attiecīgajā vēstulē nav tieši minēts viņa kā Revīzijas palātas locekļa statuss, šajā ziņā nav nozīmes.
Proti, papildus tam, ka saiknes starp
K. Pinxten
un Revīzijas palātu pastāvēšanu varēja secināt no šajā vēstulē minētās elektroniskā pasta adreses, ir jānorāda, pirmkārt, ka
K. Pinxten
kā šīs iestādes locekļa statuss bija vispārzināms un, otrkārt, ka gadījumā, ja tā adresāts pieņemtu minētajā vēstulē izteikto priekšlikumu, interešu konflikts katrā ziņā objektīvi būtu pastāvējis, pat ja pēdējā minētā nezinātu par
K. Pinxten
amatu.
Līdz ar to piektais iebildums ir pamatots.
C.

Par pensijas tiesību vai citu priekšrocību atņemšanu
1.

Lietas dalībnieku argumenti
Revīzijas palāta norāda, ka
K. Pinxten
darbības ir īpaši smagas un tātad atbilst nosacījumam, kas šajā ziņā ir noteikts 2006. gada 11. jūlija spriedumā Komisija/Cresson (
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
).
Proti, šīs darbības apdraudot Savienības pamatvērtības, esot notikušas ļoti bieži, esot radījušas būtiskus zaudējumus Revīzijas palātai, tās varot kvalificēt kā krimināltiesiskas un to pamatā esot tiešs nodoms, kas izpaužas kā slēpjošas darbības.
Revīzijas palāta atstāj Tiesas ziņā noteikt soda veidu un apmēru, ņemot vērā samērīguma principu,
K. Pinxten
atbildības augsto līmeni, kaitējumu iestādes tēlam, pārkāpumu lielo smaguma pakāpi un Savienībai nodarītā finansiālā kaitējuma apmēru.
K. Pinxten
norāda, ka viņš neesot pārkāpis amata uzliktos pienākumus LESD 286. panta 6. punkta izpratnē.
Viņa rīcība esot bijusi līdzīga citu Revīzijas palātas locekļu rīcībai. Lai gan viņš nenoliedz, ka ir pieļāvis zināmas kļūdas, tās esot nenozīmīgas un tās vajadzējis izlabot šai iestādei.
2.

Tiesas vērtējums
No iepriekš minētā vērtējuma izriet – lai gan Revīzijas palātas izvirzītais trešais iebildums ir jānoraida, pirmais, otrais, ceturtais un piektais iebildums savukārt ir vismaz daļēji pamatoti un tādējādi
K. Pinxten
ir jāatzīst par atbildīgu par vairākiem pārkāpumiem.
Veicot nedeklarētu darbību, kas nav saderīga ar Revīzijas palātas locekļa pienākumiem, ļaunprātīgi izmantojot šīs iestādes resursus un rīkojoties veidā, kas var radīt interešu konfliktu ar revidēto personu,
K. Pinxten
ir atbildīgs par būtiska apmēra pienākumu neizpildi un tādējādi ir pārkāpis savus kā minētās iestādes locekļa amata uzliktos pienākumus LESD 286. panta 6. punkta izpratnē.
Šo pienākumu pārkāpums principā prasa piemērot sodu saskaņā ar šo tiesību normu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2006. gada 11. jūlijs, Komisija/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
,
149.
punkts).
Saskaņā ar šo tiesību normu Tiesa var piespriest sodu, kas ir atlaišana no amata vai attiecīgās personas tiesību uz pensiju vai citu priekšrocību atņemšana. Šāda atlaišana no amata var tikt piemērota tikai tādas pienākumu neizpildes gadījumā, kas izdarīta un turpināta, kamēr attiecīgais Revīzijas palātas loceklis vēl ir savā amatā. Savukārt tiesību uz pensiju vai citu priekšrocību atņemšanu var piemērot it īpaši tad, ja pienākumu neizpilde ir pieļauta pēdējā minētā pilnvaru laikā un turpinās pēc šī pilnvaru termiņa beigām, kā tas ir šajā gadījumā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2006. gada 11. jūlijs, Komisija/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
,
73.
punkts).
Precīzāk, tā kā no lietas dalībnieku tiesas sēdē sniegtās informācijas izriet, ka
K. Pinxten
ir vienīgi tiesības uz pensiju, minētajam sodam ir jāattiecas uz šīm tiesībām, nevis uz citām priekšrocībām.
Tā kā LESD 286. panta 6. punktā nav precizēts šajā tiesību normā paredzēto tiesību uz pensiju atņemšanas apjoms, Tiesa var lemt par to pilnīgu vai daļēju atņemšanu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2006. gada 11. jūlijs, Komisija/Cresson,
C‑432/04
,
EU:C:2006:455
,
73.
punkts).
Tomēr šim sodam ir jābūt samērīgam ar Tiesas konstatēto Revīzijas palātas locekļa amata uzlikto pienākumu pārkāpumu smagumu.
Lai noteiktu Tiesas konstatēto Revīzijas palātas locekļa amata uzlikto pienākumu pārkāpumu smagumu, it īpaši ir jāņem vērā šo pārkāpumu raksturs, apstākļi, kādos tie ir izdarīti, Savienības integritātei, reputācijai vai interesēm nodarītā kaitējuma būtiskums, kā arī nodoma vai nolaidības pakāpe, pieļaujot minētos pārkāpumus.
Lai nodrošinātu samērīguma principa ievērošanu, ir jāņem vērā arī apstākļu kopums, kas var pastiprināt vai, tieši pretēji, mazināt
K. Pinxten
atbildību.
Šajā kontekstā turklāt ir jāņem vērā tas, ka pilnīga vai daļēja tiesību uz pensiju zaudēšana ir Hartas 17. pantā garantēto tiesību uz īpašumu ierobežojums, jo tā rezultātā attiecīgajai personai pilnībā vai daļēji tiek liegtas tiesības uz vecuma pensiju, ko tā ir uzkrājusi savas profesionālās karjeras laikā, turklāt šo tiesību mērķis ir veicināt šīs personas iztikas nodrošināšanu pēc šīs karjeras beigām.
Turklāt no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras par ECPAK Pirmā papildu protokola 1. pantu, kas ir judikatūra, kura saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu ir jāņem vērā, interpretējot tās 17. pantu, kā minimālais aizsardzības slieksnis (spriedums, 2019. gada 21. maijs, Komisija/Ungārija (Lauksaimniecības zemes lietojuma tiesības),
C‑235/17
,
EU:C:2019:432
,
72.
punkts un tajā minētā judikatūra) izriet, ka sods, kura ietekmē indivīds zaudē visu vai daļu no vecuma pensijas, noteikti ir jāanalizē kā iejaukšanās šīs personas tiesībās uz viņa īpašumtiesību ievērošanu (šajā nozīmē skat. ECT, 2016. gada 14. jūnijs,
Philippou
pret Kipru, CE:ECHR:2016:0614JUD007114810, 65. punkts).
Tiesību uz pensiju pilnīga vai daļēja zaudēšana ir arī jāuzskata par tādu, kas ierobežo Hartas 34. pantā paredzētās tiesības uz sociālo nodrošinājumu un sociālo palīdzību.
Tomēr vairāki apstākļi pierāda, ka pārkāpumi, kuros vainojams
K. Pinxten
, ir sevišķi smagi.
Pirmkārt, no konstatējumiem, kas izdarīti, izvērtējot Revīzijas palātas pirmo, otro, ceturto un piekto iebildumu, izriet, ka divu šīs iestādes locekļa pilnvaru laikā
K. Pinxten
apzināti un atkārtoti nav ievērojis minētajā iestādē piemērojamos noteikumus, tādējādi sistemātiski apdraudot no sava amata izrietošos pamatpienākumus.
Otrkārt,
K. Pinxten
bieži mēģināja slēpt šos minēto noteikumu pārkāpumus, tostarp iesniedzot lūgumus atļaut veikt komandējumus, neiesniedzot būtisku informāciju par attiecīgo komandējumu ietvaros paredzēto darbību patiesumu vai maldinoši atspoguļojot šīs darbības.
Treškārt,
K. Pinxten
izdarīto pārkāpumu rezultātā lielā mērā tika veicināta viņa personīgā iedzīvošanās, izmantojot Revīzijas palātas resursus privāto darbību finansēšanai.
Ceturtkārt, ar
K. Pinxten
rīcību Revīzijas palātai tika nodarīts būtisks kaitējums ne tikai finansiālā ziņā, bet arī attiecībā uz tās tēlu un reputāciju.
Piektkārt, ir jāuzsver, ka Revīzijas palātai saskaņā ar LESD 287. panta 2. punktu ir jāpārbauda Savienības izdevumu likumība un pareizība, kā arī jānodrošina pareiza finanšu vadība, īpaši ziņojot par katru pārkāpumu.
Ņemot vērā šo īpašo funkciju, ētikas vadlīniju 2.2. punktā ir paredzēts, ka Revīzijas palātas rīcībai jābūt kā paraugam finanšu pārvaldības jomā un ka tās resursi ir jāpārvalda pilnīgā saskaņā ar piemērojamiem noteikumiem.
Līdz ar to, lai gan visām personām, kurām Savienībā ir uzticēti vadoši amati, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 239. punktā, ir jāievēro visstingrākās uzvedības normas, īpašie Revīzijas palātas pienākumi vēl vairāk pastiprina
K. Pinxten
izdarītā pārkāpuma smagumu.
Tomēr citi apstākļi var mazināt
K. Pinxten
atbildību.
Pirmām kārtām,
K. Pinxten
ieguva tiesības uz pensiju par darbu, ko viņš veica, strādājot Revīzijas palātā 12 gadus.
No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem neizriet, ka būtu tikusi apšaubīta šī darba kvalitāte, jo kopš 2011. gada viņa kolēģi
K. Pinxten
pat bija ievēlējuši par Revīzijas palātas III palātas vecāko locekli.
Otrām kārtām, lai gan
K. Pinxten
izdarītie amata uzlikto pienākumu pārkāpumi ir galvenokārt personiska izvēle un viņš nevarēja nezināt par to nesaderību ar pamatpienākumiem, kas izriet no viņa amata, tomēr šo pārkāpumu turpināšanu atviegloja šīs iestādes iekšējo noteikumu neprecizitāte un tās īstenoto pārbaužu nepilnības.
It īpaši, lai gan Revīzijas palātai principā ir jāspēj paļauties uz savu locekļu deklarācijām un tai nav pienākuma sistemātiski pārbaudīt tajos ietvertās informācijas pareizību, no pirmā iebilduma pārbaudes izriet, ka liels skaits
K. Pinxten
komandējumu tika atļauti, lai gan viņš sniedza acīmredzami nepietiekamu informāciju, lai pamatotu šo atļauju, savukārt citi tika atļauti, lai gan no to priekšmeta izrietēja, ka tie bija acīmredzami prettiesiski. Līdzīgos apstākļos tika atlīdzināti arī pārstāvības un reprezentācijas izdevumi.
Tāpat, lai gan Revīzijas palātas administrācija nevarēja nezināt par sistemātiskām nelikumībām, izmantojot šoferu pakalpojumus visu
K. Pinxten
divu pilnvaru laikā, tā neuzskatīja par lietderīgu reaģēt, kaut vai tikai paziņojot viņam par viņa īstenotās prakses prettiesisko raksturu.
Ņemot vērā visus šos apstākļus, tiks veikts taisnīgs lietas apstākļu novērtējums, atņemot divas trešdaļas no
K. Pinxten
tiesībām uz pensiju, no šī sprieduma pasludināšanas dienas.
IX.

Par K. Pinxten prasību atlīdzināt zaudējumus
A.

Lietas dalībnieku argumenti
K. Pinxten
lūdz Tiesu piespriest Revīzijas palātai samaksāt 50000 EUR kā atlīdzību par morālo kaitējumu, kas izriet no šīs iestādes rīcības.
Šis kaitējums tostarp izrietot no Revīzijas palātas secīgiem paziņojumiem. Šie paziņojumi esot iznīcinājuši
K. Pinxten
karjeru un reputāciju.
Revīzijas palāta norāda, ka šis lūgums ir nepieņemams, jo tas ir iesniegts tiesā, kurai nav jurisdikcijas.
B.

Tiesas vērtējums
No paša LESD 286. panta 6. punkta formulējuma izriet, ka ar šo tiesību normu ir izveidots īpašs tiesību aizsardzības līdzeklis, kurā Tiesai ir vienīgi lūgts noteikt, vai Revīzijas palātas loceklis vai bijušais šīs iestādes loceklis vairs neatbilst izvirzītajiem nosacījumiem vai nepilda no viņa amata izrietošos pienākumus.
Lai gan Tiesai ir jālemj par iebildumiem, kurus prasībā, kas celta saskaņā ar šo tiesību normu, ir izvirzījusi Revīzijas palāta pret attiecīgo šīs iestādes locekli vai bijušo locekli, kā arī attiecīgā gadījumā par šīs prasības papildu procesuālajiem lūgumiem, tai nav kompetences lemt par prasījumiem, kuriem nav nekāda sakara ar minēto prasību.
Līdz ar to, ja
K. Pinxten
uzskata, ka Revīzijas palāta ar savu rīcību viņam ir nodarījusi zaudējumus un par tiem vēlas saņemt atlīdzību, viņam ir jāceļ atsevišķa prasība, piemērojot LESD 268. un 340. pantu, jo Vispārējās tiesas kompetencē ir pirmajā instancē lemt par šo prasību atbilstoši LESD 256. panta 1. punktam. Savukārt tiesvedībā, kas uzsākta saskaņā ar LESD 286. panta 6. punktu, viņam šajā ziņā nav tiesību celt pretprasību.
No tā izriet, ka Tiesas kompetencē nav lemt par
K. Pinxten
celto prasību par zaudējumu atlīdzību.
Par tiesāšanās izdevumiem
Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktā ir noteikts, ka lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tomēr šī reglamenta 138. panta 3. punktā ir paredzēts, ka gadījumā, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Revīzijas palāta ir pilnībā uzvarējusi attiecībā uz savu piekto iebildumu un daļēji – attiecībā uz pirmo, otro un ceturto iebildumu. Savukārt tai spriedums ir pilnībā nelabvēlīgs attiecībā uz otro un trešo iebildumu, kā arī daļēji – pirmo un ceturto iebildumu.
Tādējādi, ņemot vērā šīs tiesvedības raksturu, kā arī to, ka tika konstatēts, ka
K. Pinxten
vairākkārt ir smagi pārkāpis savus Revīzijas palātas locekļa amata uzliktos pienākumus, tiks veikts taisnīgs lietas apstākļu novērtējums, nospriežot, ka
K. Pinxten
sedz savus, kā arī atlīdzina Revīzijas palātas tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (Tiesas plēnums) nospriež:

1)
Noraidīt
Karel Pinxten
lūgumu apturēt tiesvedību līdz brīdim, kad būs pabeigts kriminālprocess, kuru uzsākušas Luksemburgas iestādes pēc tam, kad šīm iestādēm tika nodots Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (
OLAF
) ziņojums par lietu Nr. OC/2016/0069/A 1.

2)
Noraidīt
Karel Pinxten
lūgumu piespriest Eiropas Revīzijas palātai darīt zināmu ziņojumu, kas tika sagatavots iekšējās revīzijas beigās, kā arī pasākumus, kas veikti pēc šī ziņojuma, kā arī jebkuru šīs iestādes paziņojumu par iespējamiem apdraudējumiem iekšējā revidenta neatkarībai.

3)
Izņemt no lietas materiāliem Eiropas Revīzijas palātas priekšsēdētāja 2019. gada 13. februāra elektroniskā pasta vēstuli, kura nosūtīta citiem šīs iestādes locekļiem un tās ģenerālsekretāram un kuru
Karel Pinxten
iesniedzis iebildumu raksta B.10. pielikumā.

4)
Karel Pinxten
ir pārkāpis Eiropas Revīzijas palātas locekļa amata uzliktos pienākumus LESD 286. panta 6. punkta izpratnē, ciktāl tie attiecas uz:
–
nedeklarētu un prettiesisku darbību politiskās partijas vadības struktūrā;
–
Revīzijas palātas resursu ļaunprātīgu izmantošanu, lai finansētu darbības, kas nav saistītas ar šīs iestādes locekļa amata pienākumiem, ciktāl tas ir konstatēts šī sprieduma 387.–799. punktā;
–
degvielas kartes izmantošanu, lai iegādātos degvielu, kas paredzēta trešām personām piederošiem transportlīdzekļiem, un
–
interešu konflikta radīšanu saistībā ar attiecībām ar revidētās vienības atbildīgo personu.

5)
Karel Pinxten
tiek atņemtas divas trešdaļas no viņa tiesībām uz pensiju, skaitot no šī sprieduma pasludināšanas dienas.

6)
Prasību pārējā daļā noraidīt.

7)
Tiesas kompetencē nav lemt par
Karel Pinxten
celto prasību par zaudējumu atlīdzību.

8)
Karel Pinxten
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Revīzijas palātas tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.