CELEX: 62021CJ0207
Muutoksenhaku
Täytäntöönpanopäätöksen (EU) 2017/1442 kumoaminen
SEU 16 artiklan 4 ja 5 kohta
Siirtymämääräyksistä tehdyn pöytäkirjan (N:o 36) 3 artiklan 2 ja 3 kohta
Ajallinen soveltaminen
Neuvoston äänestyssäännöt
Määräenemmistö

Euroopan komissio vaatii nyt käsiteltävällä valituksella unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 27.1.2021 antaman tuomion Puola v. komissio (
T-699/17
,
EU:T:2021:44
; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin kumosi Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2010/75/EU mukaisten parhaita käytettävissä olevia tekniikoita (BAT) koskevien päätelmien vahvistamisesta suuria polttolaitoksia varten 31.7.2017 annetun komission täytäntöönpanopäätöksen (EU) 2017/1442 (
EUVL 2017, L 212, s. 1
; jäljempänä riidanalainen päätös).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Sopimus Euroopan unionista ja pöytäkirja N:o 36
SEU 16 artiklan 4 ja 5 kohdassa määrätään seuraavaa:
”4.   Määräenemmistöön tarvitaan 1 päivästä marraskuuta 2014 alkaen vähintään 55 prosenttia [Euroopan unionin] neuvoston jäsenistä; siihen on kuuluttava vähintään viisitoista jäsentä, jotka samalla edustavat jäsenvaltioita, joiden yhteenlaskettu väestö on vähintään 65 prosenttia [Euroopan] unionin väestöstä.
Määrävähemmistössä on oltava vähintään neljä neuvoston jäsentä; muussa tapauksessa katsotaan, että on saavutettu määräenemmistö.
Muut määräenemmistöpäätöksentekoa koskevat yksityiskohtaiset säännöt vahvistetaan [SEUT] 238 artiklan 2 kohdassa.
5.   Määräenemmistön määrittelyyn 31 päivään lokakuuta 2014 sovellettavat ja 1 päivästä marraskuuta 2014 31 päivään maaliskuuta 2017 sovellettavat siirtymämääräykset vahvistetaan siirtymämääräyksiä koskevassa pöytäkirjassa.”
Siirtymämääräyksistä tehdyn pöytäkirjan (N:o 36) (jäljempänä pöytäkirja N:o 36) II osastoon, jonka otsikko on ”Määräenemmistöä koskevat määräykset”, sisältyy 3 artikla, jossa määrätään seuraavaa:
”1.   [SEU] 16 artiklan 4 kohdan mukaisesti määräenemmistön määrittelyä Eurooppa-neuvostossa ja neuvostossa koskevat mainitun kohdan ja [SEUT] 238 artiklan 2 kohdan määräykset tulevat voimaan 1 päivänä marraskuuta 2014.
2.   Kun ratkaisu on 1 päivän marraskuuta 2014 ja 31 päivän maaliskuuta 2017 välisenä aikana tehtävä määräenemmistöllä, neuvoston jäsen voi pyytää, että ratkaisu tehdään 3 kohdassa määritellyllä määräenemmistöllä. Tällöin sovelletaan 3 ja 4 kohtaa.
3.   Seuraavat määräykset ovat voimassa 31 päivään lokakuuta 2014, sanotun kuitenkaan rajoittamatta [SEUT] 235 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan soveltamista:
Kun Eurooppa-neuvoston ja neuvoston ratkaisun edellytyksenä on määräenemmistö, jäsenten äänet painotetaan seuraavasti:
– –”
Direktiivi 2010/75/EU
Teollisuuden päästöistä (yhtenäistetty ympäristön pilaantumisen ehkäiseminen ja vähentäminen) 24.11.2010 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2010/75/EU (
EUVL 2010, L 334, s. 17
) 13 artiklan, jonka otsikko on ”BAT-vertailuasiakirjat ja tietojenvaihto”, 1, 5 ja 6 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Komissio järjestää tietojenvaihdon jäsenvaltioiden, kyseisen teollisuuden, ympäristönsuojelua edistävien valtioista riippumattomien järjestöjen ja komission välillä voidakseen laatia, tarkastella uudelleen ja tarvittaessa saattaa ajan tasalle BAT-vertailuasiakirjoja.
– –
5.   [Parhaasta käytettävissä olevasta tekniikasta (best available techniques, BAT) tehdyistä] päätelmistä hyväksytään päätökset 75 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua sääntelymenettelyä noudattaen.
6.   Komissio asettaa viipymättä 5 kohdan mukaisesti tehdyn päätöksen jälkeen julkisesti saataville BAT-vertailuasiakirjan ja varmistaa, että BAT-päätelmät asetetaan saataville unionin kaikilla virallisilla kielillä.”
Tämän direktiivin 14 artiklan, jonka otsikko on ”Lupaehdot”, 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”BAT-päätelmät otetaan lähtökohdaksi lupaehtoja määritettäessä.”
Mainitun direktiivin 75 artiklassa, jonka otsikko on ”Komiteamenettely”, säädetään seuraavaa:
”1.   Komissiota avustaa komitea.
2.   Jos tähän kohtaan viitataan, sovelletaan [menettelystä komissiolle siirrettyä täytäntöönpanovaltaa käytettäessä 28.6.1999 tehdyn neuvoston] päätöksen 1999/468/EY [(
EYVL 1999, L 184, s. 23
)] 5 ja 7 artiklaa ottaen huomioon mainitun päätöksen 8 artiklan säännökset.
Päätöksen 1999/468/EY 5 artiklan 6 kohdassa tarkoitetuksi määräajaksi vahvistetaan kolme kuukautta.”
Asetus (EU) N:o 182/2011
Yleisistä säännöistä ja periaatteista, joiden mukaisesti jäsenvaltiot valvovat komission täytäntöönpanovallan käyttöä, 16.2.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 182/2011 (
EUVL 2011, L 55, s. 13
) 5 artiklan, jonka otsikko on ”Tarkastelumenettely”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jos sovelletaan tarkastelumenettelyä, komitea antaa lausuntonsa [SEU] 16 artiklan 4 ja 5 kohdassa ja, soveltuvissa tapauksissa, [SEUT] 238 artiklan 3 kohdassa määrätyllä enemmistöllä, kun on kyse säädöksistä, jotka hyväksytään komission ehdotuksesta. Komiteaan kuuluvien jäsenvaltioiden edustajien äänet painotetaan mainituissa artikloissa määrätyin tavoin.
2.   Jos komitea antaa puoltavan lausunnon, komissio hyväksyy ehdotuksen täytäntöönpanosäädökseksi.”
Kyseisen asetuksen 12 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan ”kumotaan päätös 1999/468/EY”.
Mainitun asetuksen 13 artiklan 1 kohdassa täsmennetään seuraavaa:
”Jos ennen tämän asetuksen voimaantuloa hyväksytyissä perussäädöksissä säädetään komission täytäntöönpanovallan käytöstä päätöksen 1999/468/EY mukaisesti, sovelletaan seuraavia sääntöjä:
– –
c)
jos perussäädöksessä viitataan päätöksen 1999/468/EY 5 artiklaan, sovelletaan tämän asetuksen 5 artiklassa tarkoitettua tarkastelumenettelyä – –
– –
e)
jos perussäädöksessä viitataan päätöksen 1999/468/EY 7 ja 8 artiklaan, sovelletaan tämän asetuksen 10 ja 11 artiklaa.”
Oikeusriidan tausta
Asian tausta esitetään valituksenalaisen tuomion 8–15 kohdassa, ja se voidaan tiivistää seuraavasti.
Komissio esitti direktiivin 2010/75 75 artiklassa perustetun komitean (jäljempänä komitea) puheenjohtajan ominaisuudessa 9.3.2017 kyseiseen direktiiviin perustuvan ehdotuksen täytäntöönpanopäätökseksi, jolla suuria polttolaitoksia koskevat BAT-päätelmät vahvistettiin, ja se kutsui 23.3.2017 komitean jäsenet 28.4.2017 pidettävään kokoukseen, jonka tarkoituksena oli äänestää kyseistä täytäntöönpanopäätösehdotusta koskevasta lausunnosta.
Puolan tasavalta pyysi 30.3.2017, että komitea äänestäisi lausunnosta pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 3 kohdassa vahvistettujen äänestyssääntöjen mukaisesti.
Neuvoston oikeudellinen yksikkö lähetti 4.4.2017 jäsenvaltioiden pysyvien edustajien komitealle lausunnon, jossa todetaan lähinnä, että jotta säädösehdotuksesta voidaan äänestää ennen Lissabonin sopimuksen voimaantuloa sovellettavien sääntöjen mukaisesti, kahden edellytyksen on täytyttävä, eli yhtäältä jäsenvaltion on esitettävä tätä koskeva pyyntö viimeistään 31.3.2017, ja toisaalta myös pyynnön kohteena oleva äänestys on järjestettävä ennen kyseistä ajankohtaa.
Komission ympäristön pääosasto hylkäsi Puolan tasavallan 30.3.2017 esittämän pyynnön 10.4.2017 sillä perusteella, että lausunnosta oli määrä äänestää 28.4.2017 eli pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohdassa vahvistetun 31.3.2017 päättyneen määräajan jälkeen.
Komitean jäsenet äänestivät muutetusta täytäntöönpanopäätösehdotuksesta annettavasta lausunnosta 28.4.2017. Äänestys järjestettiin soveltamalla äänestyssääntöjä, jotka on vahvistettu SEU 16 artiklan 4 kohdassa eikä pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 3 kohdassa. Äänestyksen jälkeen komitea antoi ehdotuksesta puoltavan lausunnon, jonka puolesta äänesti 20 jäsenvaltiota, jotka edustivat 65,14:ää prosenttia väestöstä ja 71,43:a prosenttia mainitun komitean jäsenistä. Kahdeksan jäsenvaltiota, muun muassa Puolan tasavalta, äänestivät ehdotusta vastaan.
Komissio antoi 31.7.2017 BAT-päätelmien vahvistamisesta suuria polttolaitoksia varten riidanalaisen päätöksen, jossa määrätään BAT-päästötasot muun muassa typen oksidien (NOx), elohopean (Hg) ja kloorivedyn (HCl) päästöjen osalta.
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Puolan tasavalta nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 11.10.2017 jättämällään kannekirjelmällä kanteen riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi.
Unkari ja Bulgarian tasavalta toimittivat 4.1.2018 ja 15.1.2018 unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon väliintulohakemukset, joissa ne pyysivät saada osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen Puolan tasavallan vaatimuksia. Belgian kuningaskunta, Ranskan tasavalta ja Ruotsin kuningaskunta toimittivat 16.1. ja 25.1.2018 unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon väliintulohakemukset, joissa ne pyysivät saada osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen komission vaatimuksia. Unionin yleisen tuomioistuimen kolmannen jaoston (aiempi kokoonpano) puheenjohtaja hyväksyi kyseiset väliintulohakemukset 19.2. ja 21.2.2018 antamillaan määräyksillä.
Puolan tasavalta vetosi kanteensa tueksi viiteen kanneperusteeseen.
Unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi valituksenalaisella tuomiolla ensimmäisen kanneperusteen, jonka mukaan määräenemmistöä koskevia määräyksiä on rikottu, ja kumosi riidanalaisen päätöksen tutkimatta muita Puolan tasavallan esittämiä kanneperusteita.
Tarkemmin sanottuna unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohdan ulottuvuutta ja kysymystä siitä, riittikö kyseisessä 3 artiklan 3 kohdassa määrättyjen, Nizzan sopimuksessa määrättyjä sääntöjä vastaavien määräenemmistösääntöjen soveltamiseksi se, että jäsenvaltio esitti sitä koskevan pyynnön 1.11.2014 ja 31.3.2017 välisenä aikana, vai oliko kyseessä oleva päätös myös tehtävä kyseisen ajanjakson aikana.
Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli ensinnäkin valituksenalaisen tuomion 35 ja 36 kohdassa pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohdan sanamuotoa ja totesi, ettei kyseisen määräyksen minkään kieliversion perusteella voitu poistaa kyseisen määräyksen täsmällistä ulottuvuutta koskevaa epäilystä.
Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli kyseisen tuomion 37 kohdassa kyseisen 3 artiklan 2 kohdan syntyhistoriaa tutkimalla, sisältäisikö hallitustenväliselle konferenssille, joka oli kutsuttu koolle tarkoituksena laatia ehdotus EU-sopimuksen ja EY:n perustamissopimuksen muuttamisesta, annettu valtuutus tietoja, joiden avulla kyseisen määräyksen sanamuotoa voidaan selventää. Se päätteli, että kyseisen valtuutuksen sanamuoto oli hyvin lähellä kyseisen määräyksen sanamuotoa, joten sen perusteella viimeksi mainitun täsmällistä ulottuvuutta koskevaa tulkinnanvaraisuutta ei voida myöskään poistaa.
Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin tutki valituksenalaisen tuomion 38–42 kohdassa, voidaanko teleologisen tulkinnan perusteella määrittää tämä ulottuvuus. Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin muistutti aluksi, että pöytäkirjan N:o 36 ainoan perustelukappaleen mukaan sen tavoitteena on siirtyminen ”Lissabonin sopimusta aiemmin sovellettavien perussopimusten institutionaalisista määräyksistä mainitun sopimuksen toimielinjärjestelmää koskeviin määräyksiin”.
Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin muistutti yhtäältä myös, että pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohdassa jäsenvaltiolle annetaan oikeus pyytää 1.11.2014 ja 31.3.2017 välisenä aikana kyseisen pöytäkirjan 3 artiklan 3 kohdassa määritellyn määräenemmistön, joka vastaa Nizzan sopimuksen määräenemmistöä, soveltamista. Toisaalta se totesi, että tämä oikeus merkitsee välttämättä sitä, että kun jäsenvaltio on esittänyt tällaisen pyynnön, äänestys järjestetään näitä samoja sääntöjä soveltaen ja että näin on silloinkin, jos kyseinen äänestys järjestetään 31.3.2017 jälkeen. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että ainoastaan tällä tulkinnalla voidaan nimittäin varmistaa se, että jäsenvaltio voi käyttää mainittua oikeutta tehokkaasti koko kyseisen ajanjakson aikana ja vahvistetun määräajan viimeiseen päivään saakka.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi lopuksi, että muunlainen tulkinta veisi siltä, että 1.11.2014 ja 31.3.2017 välinen ajanjakso on nimenomaisesti vahvistettu kyseessä olevan oikeuden käyttämistä varten, tehokkaan vaikutuksen, ja sillä lyhennettäisiin merkittävästi sitä määräaikaa, jonka kuluessa jäsenvaltio voisi tosiasiallisesti pyytää äänestystä Nizzan sopimuksen sääntöjä soveltaen. Se katsoi, että tällaisesta tulkinnasta seuraisi, että kyseisen ajanjakson lopussa esitetty pyyntö olisi käytännössä esitetty liian myöhään, jotta kyseisiä sääntöjä voitaisiin soveltaa. Jäsenvaltiot olisivat siis pakotettuja esittämään pyyntönsä tarvittaessa paljon aikaisemmin sen mukaan, milloin äänestyksen ajankohta – joka ei ole ennakoitavissa – on, mikä olisi vastoin jäsenvaltioiden oikeutta pyytää mainittujen sääntöjen mukaista äänestystä pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohdassa määrätyn ajanjakson viimeiseen päivään saakka.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi näin ollen, että kyseisen 3 artiklan 2 kohdan teleologisesta tulkinnasta seuraa, että mainitun 3 artiklan 3 kohdan määräyksiä voidaan soveltaa myös 31.3.2017 jälkeen järjestettävässä äänestyksessä edellyttäen, että jäsenvaltio on pyytänyt niiden soveltamista ennen kyseistä ajankohtaa.
Neljänneksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 43–52 kohdassa, että myös pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohdan kontekstuaalinen tulkinta tukee tällaista päätelmää. Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin yksilöi kolme ajanjaksoa, jotka koskevat SEU 16 artiklan 4 kohdassa määrättyyn määräenemmistön määritelmään liittyvien sääntöjen voimaantuloa, minkä jälkeen se analysoi niitä.
Unionin yleinen tuomioistuin huomautti ensinnäkin, että 1.12.2009 ja 31.10.2014 välisen ajanjakson aikana sovellettiin pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 3 kohdassa määriteltyjä määräenemmistösääntöjä, jotka vastaavat Nizzan sopimuksen sääntöjä. Tämän jälkeen se totesi, että 1.11.2014 ja 31.3.2017 välisen ajanjakson aikana neuvoston jäsen saattoi pyytää pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohdan nojalla, että ratkaisu tehdään näiden Nizzan sopimuksen sääntöjen mukaisesti, ja jos tällaista pyyntöä ei esitetty, sovellettiin SEU 16 artiklan 4 kohdassa määrättyä määräenemmistön määritelmää. Unionin yleinen tuomioistuin totesi lopuksi, että 1.4.2017 alkaen määräenemmistö määritellään SEU 16 artiklan 4 kohdan mukaisesti, eikä mahdollisuutta pyytää muunlaista äänten laskentatapaa ole.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi komission väitteen, jonka mukaan pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohta on poikkeus SEU 16 artiklan 4 kohdassa vahvistetusta säännöstä. Se päätteli, että kyseinen 3 artiklan 2 kohta on siirtymämääräys, minkä vahvistaa pöytäkirjan N:o 36 johdanto-osan ainoa perustelukappale ja sen nimen sanamuoto sekä SEU 16 artiklan 5 kohdan sanamuoto. Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin huomautti, että sen tämän tuomion 27 kohdassa esitetty tulkinta mainitusta 3 artiklan 2 kohdasta on yhtäältä sen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenevän vaatimuksen mukainen, jonka mukaan siirtymämääräystä on tulkittava suppeasti, ja toisaalta välttämätön, jotta jäsenvaltio voi käyttää tämän tuomion 25 kohdassa tarkoitettua oikeuttaan viimeiseen saman 3 artiklan 2 kohdassa vahvistettuun päivään saakka asianmukaisesti ja tehokkaasti.
Viidenneksi ja viimeiseksi unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 53–56 kohdassa, että kyseistä tulkintaa tukee oikeusvarmuuden periaate ja että komission puoltama tulkinta johtaisi paitsi ennakoitavuuden puuttumiseen, koska se johtaa siirtymäajan päättyessä epävarmuuteen pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 3 kohdassa vahvistetun määritelmän mukaisen määräenemmistön ajallisesta soveltamisesta, myös siihen, että kyseisen pöytäkirjan 3 artiklan 2 kohtaa kierretään vahvistamalla äänestyksen ajankohta myöhemmäksi kuin 31.3.2017.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 3 kohdassa määrättyjä määräenemmistön määrittelyä koskevia sääntöjä olisi pitänyt soveltaa, kun riidanalaisesta päätösehdotuksesta äänestettiin 28.4.2017, ja että äänestystä koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen noudattamatta jättäminen merkitsee SEUT 263 artiklassa tarkoitettujen olennaisten menettelymääräysten rikkomista, joten se kumosi riidanalaisen päätöksen. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin päätti oikeusvarmuuteen liittyvistä syistä ja siksi, että vältetään unionin toteuttamien tai tukemien politiikkojen täytäntöönpanon keskeytyminen tai heikkeneminen, pysyttää riidanalaisen päätöksen vaikutukset voimassa siihen saakka, kunnes kohtuullisessa ajassa, joka ei voi olla pidempi kuin 12 kuukautta valituksenalaisen tuomion julistamispäivästä, tulee voimaan uusi toimi, jolla riidanalainen päätös korvataan ja joka on annettu pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 3 kohdassa määrättyjen määräenemmistösääntöjen mukaisesti.
Osapuolten vaatimukset
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
hylkää tämän tuomion 17 kohdassa tarkoitetun ensimmäisen kanneperusteen
–
palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen, jotta se lausuu toisesta, kolmannesta, neljännestä ja viidennestä kanneperusteesta, joita ei tutkittu ensimmäisessä oikeusasteessa, ja
–
määrää, että ensimmäisessä oikeusasteessa ja muutoksenhakuasteessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
Puolan tasavalta vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen ja
–
velvoittaa komission korvaamaan muutoksenhakuasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Toissijaisesti siinä tapauksessa, että unionin tuomioistuin hyväksyy valituksen ja kumoaa valituksenalaisen tuomion, Puolan tasavalta vaatii unionin tuomioistuinta palauttamaan asian unionin yleiseen tuomioistuimeen, jotta se lausuu tämän tuomion 17 kohdassa tarkoitetuista toisesta, kolmannesta, neljännestä ja viidennestä kanneperusteesta.
Asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa
Komissio on pyytänyt unionin tuomioistuimen kirjaamoon valituksensa jättämisen yhteydessä toimittamallaan erillisellä asiakirjalla, että nyt käsiteltävä asia käsiteltäisiin unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 133–136 artiklassa, joita sovelletaan työjärjestyksen 190 artiklan 1 kohdan nojalla valituksiin, määrätyssä nopeutetussa menettelyssä.
Tämän vaatimuksen tueksi komissio on huomauttanut, että koska unionin yleinen tuomioistuin päätti pysyttää riidanalaisen päätöksen vaikutukset voimassa uuden toimen voimaantuloon saakka määräajassa, joka ei voi olla pidempi kuin 12 kuukautta valituksenalaisen tuomion julistamispäivästä, riidanalaisessa päätöksessä määriteltyjä parhaita käytettävissä olevia tekniikoita voitiin soveltaa vain 27.1.2022 saakka. Kun otetaan huomioon näin syntynyt suurten polttolaitosten käyttöedellytyksiä koskeva oikeudellinen epävarmuus ja asianomaisten toimijoiden lukumäärä ja investoidut summat, komission mukaan on välttämätöntä saada nopeasti tieto nyt käsiteltävänä olevan valituksen ratkaisusta ja näin ollen tietää, oliko todella välttämätöntä toteuttaa uusi toimi ennen 27.1.2022. Jos unionin tuomioistuin hyväksyy valituksen, näiden laitosten osalta ei nimittäin ole tarpeen antaa uutta täytäntöönpanopäätöstä BAT-päätelmistä.
Työjärjestyksen 133 artiklasta ilmenee, että kantajan tai vastaajan pyynnöstä unionin tuomioistuimen presidentti voi vastapuolta, esittelevää tuomaria ja julkisasiamiestä kuultuaan päättää, että asia käsitellään kyseisen työjärjestyksen mukaisessa nopeutetussa menettelyssä, jos asian laatu edellyttää sen käsittelemistä mahdollisimman nopeasti.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee ensinnäkin, että toimen laillisuuteen tai tulkintaan liittyvä oikeudellinen epävarmuus taikka niiden henkilöiden tai oikeudellisten tilanteiden huomattava määrä, joita asia mahdollisesti koskee, eivät sellaisinaan voi olla sellaisia poikkeuksellisia olosuhteita, joiden vuoksi olisi oikeutettua käsitellä asia tällaisessa menettelyssä (unionin tuomioistuimen presidentin määräys 7.4.2016, neuvosto v. Front Polisario,
C‑104/16 P
, ei julkaistu,
EU:C:2016:232
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Seuraavaksi sen osalta, että uuden toimen toteuttaminen riippuu valitusmenettelyn lopputuloksesta, on muistutettava, että pelkästään yksityisten intressi – vaikka se voi olla oikeutettu – määrittää mahdollisimman nopeasti niille unionin oikeuden perusteella kuuluvien oikeuksien ulottuvuus ei myöskään ole osoitus sellaisen poikkeuksellisen olosuhteen olemassaolosta, joka oikeuttaisi asian käsittelyn mainitussa menettelyssä (ks. vastaavasti tuomio 28.4.2022, Caruter,
C-642/20
,
EU:C:2022:308
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan taloudelliset intressit, olivatpa ne kuinka merkittäviä ja legitiimejä tahansa, eivät yksinään oikeuta nopeutetun menettelyn käyttämistä (unionin tuomioistuimen presidentin määräys 16.3.2017, Abanca Corporación Bancaria,
C-70/17
, ei julkaistu,
EU:C:2017:227
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen unionin tuomioistuimen presidentti on päättänyt 7.7.2021 esittelevää tuomaria ja julkisasiamiestä kuultuaan olla hyväksymättä nopeutettua menettelyä koskevaa pyyntöä.
Valitus
Komissio vetoaa valituksensa tueksi yhteen ainoaan valitusperusteeseen, joka jakautuu kahteen osaan, joista ensimmäinen koskee SEU 16 artiklan 5 kohdan rikkomista ja toinen kyseisen 16 artiklan 4 kohdan rikkomista.
Ainoan valitusperusteen ensimmäinen osa
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Komissio väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 42, 56 ja 57 kohdassa omaksuma tulkinta pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohdasta on SEU 16 artiklan 5 kohdan vastainen.
Komissio väittää tältä osin, että – toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 49 kohdassa – SEU 16 artiklan 5 kohdan sanamuoto ei jätä mitään epäselvyyttä sen tulkinnasta. Se väittää, että kyseisessä määräyksessä ei määrätä siirtymäajasta 31.3.2017 jälkeen, joten kyseisen päivämäärän jälkeen ei ole enää mahdollista soveltaa pöytäkirjan N:o 36 määräyksiä määräenemmistön määrittämisestä. Unionin yleisen tuomioistuimen omaksuma tulkinta velvoittaa sen soveltamaan näitä määräyksiä kyseisen päivämäärän jälkeen.
Komissio väittää, että riippumatta siitä, että sekä SEU 16 artiklan että pöytäkirjan N:o 36 määräykset ovat unionin primäärioikeuden määräyksiä, SEU 16 artikla on perustavanlaatuinen, koska siinä määritellään kyseisessä pöytäkirjassa vahvistettujen sääntöjen kohde ja sen soveltamisaika. Se katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, koska se ei ole tulkinnut mainitun pöytäkirjan 3 artiklan 2 kohtaa siten, että voidaan varmistaa kyseisen määräyksen johdonmukaisuus SEU 16 artiklan 5 kohtaan nähden.
Lisäksi komissio katsoo, että siirtymämääräysten suppea tulkinta ja oikeusvarmuuden yleinen periaate vahvistavat sen, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen. Se muistuttaa tältä osin, että menettelysääntöjä sovelletaan siitä päivästä, jona ne tulevat voimaan, ja että toisin on vain, jos uuteen sääntöön liittyy erityisiä säännöksiä, joissa määritetään erityisesti sen ajallista soveltamista koskevat edellytykset. Siirtymämääräysten soveltamisaikaa on siten tulkittava suppeasti, jotta uusien määräysten soveltamisen viivästyminen vähenee.
Komissio katsoo, että kysymystä siitä, mitä määräenemmistöä sovelletaan äänestykseen, ei voida keinotekoisesti erottaa tämän äänestyksen päivämäärästä, koska kyseisen enemmistön laskentatapa on yksi äänestystä koskevista yksityiskohtaisista säännöistä. Sen mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tyytynyt valituksenalaisen tuomion 48 kohdassa tarkastelemaan pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohtaa pelkästään sillä perusteella, että asianomainen jäsenvaltio oli esittänyt kyseiseen määräykseen perustuvan pyynnön ennen 31.3.2017. Komission mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan ottanut huomioon kyseisen pyynnön vaikutuksia eli kyseisen pöytäkirjan 3 artiklan 3 kohdan soveltamista 31.3.2017 jälkeen eli SEU 16 artiklan 5 kohdassa nimenomaisesti määrätyn päivämäärän jälkeen. Näin ollen komissio katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut laajentavasti siirtymämääräystä, tässä tapauksessa kyseisen pöytäkirjan 3 artiklan 2 kohtaa ja saman pöytäkirjan 3 artiklan 3 kohdan, johon kyseisessä siirtymämääräyksessä viitataan, voimassaoloaikaa.
Komissio toteaa oikeusvarmuuden yleisestä periaatteesta, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole ottanut huomioon kaikkien niiden, joita asia koskee, näkökantaa, kun se on tulkinnut pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohtaa. Komitean äänestykseen osallistuvien kaikkien jäsenvaltioiden lisäksi asia koskee komissiota, joka on äänestyksen kohteena olevan, toimea koskevan ehdotuksen laatija, jonka oikeudet ja velvollisuudet perustuvat määräenemmistön oikeaan määritelmään tässä äänestyksessä. Komissio muistuttaa yhtäältä, että se toimii komitean puheenjohtajana ja vastaa tällä perusteella tällaisen äänestyksen järjestämisestä ja kulusta, ja toisaalta, että sille osoitetaan komitean lausunto, joka on edellytyksenä täytäntöönpanotoimea koskevan ehdotuksen antamiselle taikka muun asetuksen N:o 182/2011 5 artiklassa tarkoitetun toimenpiteen toteuttamiselle.
Komission mukaan unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on ottanut valituksenalaisen tuomion 53–55 kohdassa huomioon vain sellaisen jäsenvaltion intressit, joka on esittänyt pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohtaan perustuvan pyynnön. Se väittää tältä osin, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 55 kohdassa sivuuttanut komission ja kyseessä olevaan äänestykseen osallistuneiden muiden jäsenvaltioiden intressin voida tukeutua selvästi määritettyyn aikatauluun siirtymämääräysten soveltamisen osalta. Komissio päättelee, että se epämukavuus, joka jäsenvaltiolle aiheutuu välttämättömyydestä toteuttaa konkreettiset toimenpiteet ajoissa kyseisen määräyksen perusteella esitetyn pyynnön tehokkaan vaikutuksen takaamiseksi, ei saisi ohittaa komiteamenettelyn muiden osapuolten ja muiden asianomaisten intressejä.
Komissio katsoo, että unionin yleisen tuomioistuimen omaksuma tulkinta loukkaa oikeusvarmuuden yleistä periaatetta, koska se merkitsee sitä, että Lissabonin sopimuksen ja pöytäkirjan N:o 36 antamisen jälkeen asianomaiset eivät ole kyenneet ennakoimaan Nizzan sopimuksen sääntöjen mukaisesti määritellyn määräenemmistön soveltamisaikaa. Se katsoo kuitenkin, että tästä tulkinnasta poiketen tulkinta, jonka mukaan viimeinen äänestys kyseisellä määräenemmistöllä saattoi tapahtua 31.3.2017, perustuu SEU 16 artiklan 5 kohdassa mainittuun täsmälliseen päivämäärään ja se vastaa ennakoitavuuden vaatimusta, jonka nojalla kyseinen toimielin voi laatia toimea koskevan ehdotuksen tämän enemmistön saavuttamiseksi.
Komissio väittää lisäksi, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 54 kohdassa, että pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohdan tulkitseminen siten, että tämän määräyksen soveltaminen riippui siinä tarkoitetun pyynnön päivämäärästä, oli ajallisesti rajoitettu, koska äänestykseen johtavat asian käsittelyt päättivät tämän soveltamisen. Sen mukaan tämä tulkinta on ristiriidassa oikeusvarmuuden periaatteen kanssa, koska määritellessään vain mainitun määräyksen soveltamisajan unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut huomioon kyseisen pöytäkirjan 3 artiklan 3 kohdan toistaiseksi jatkuvaa pidennettyä voimassaoloaikaa. Lopullista äänestystä edeltävän menettelyn kesto riippuu kuitenkin lukuisista ulkoisista ja ennalta arvaamattomista tekijöistä.
Komissio huomauttaa, että vaikka valituksenalainen tuomio koskee äänestysmenettelyä komiteassa, unionin yleisen tuomioistuimen tulkinta pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohdasta koskee myös lainsäädäntömenettelyä koskevaa äänestysmenettelyä neuvostossa. Tämä tulkinta johtaa siihen, että pyyntö määräenemmistöäänestyksestä, sellaisena kuin se on määritelty Nizzan sopimuksessa, heti kun komissio on aloittanut lainsäädäntömenettelyn, sitoo neuvostoa kaikkien tähän menettelyyn kuuluvaa esitystä koskevien äänestysten osalta riippumatta SEUT 294 artiklan mukaisten neuvoston todellisten äänestysten lukumäärästä ja mainitun menettelyn tosiasiallisesta kestosta, joka toisinaan voi olla useita vuosia.
Komissio katsoo, että tällainen tulkinta aiheuttaa myös käytännön ongelmia, koska Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan ero unionista vaikuttaa pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 3 kohdassa määritellyn määräenemmistön laskemiseen.
Se lisää, että valituksenalaisen tuomion 55 kohtaan sisältyvä unionin yleisen tuomioistuimen päättely, jonka mukaan komission esittämä tulkinta voisi johtaa kyseisen pöytäkirjan 3 artiklan 2 kohdan kiertämiseen siten, että äänestyksen päivämääräksi vahvistetaan myöhäisempi ajankohta kuin 31.3.2017, on puhtaasti spekulatiivinen.
Puolan tasavalta kiistää komission väitteet.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
SEU 16 artiklan 5 kohdan mukaan määräenemmistön määrittelyyn 31.10.2014 sovellettavat sekä 1.11.2014 ja 31.3.2017 välisenä aikana sovellettavat siirtymämääräykset vahvistetaan pöytäkirjassa N:o 36. Kyseisen pöytäkirjan 3 artiklan 2 kohdassa määrätään, että kun ratkaisu on 1.11.2014 ja 31.3.2017 välisenä aikana tehtävä määräenemmistöllä, neuvoston jäsen voi pyytää, että ratkaisu tehdään mainitun pöytäkirjan 3 artiklan 3 kohdassa määritellyllä määräenemmistöllä eli sillä, joka on määritelty EU-sopimuksessa ennen Lissabonin sopimuksen voimaantuloa.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisessa tuomiossa, että pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohtaa oli tulkittava siten, että on riittävää, että jäsenvaltio esittää pyynnön pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 3 kohdassa määriteltyjen määräenemmistösääntöjen soveltamisesta 1.11.2014 ja 31.3.2017 välisenä aikana, jotta toimea koskeva ehdotus voidaan hyväksyä näiden sääntöjen mukaisesti, eikä ole tarpeen, että kyseessä olevasta ehdotuksesta myös äänestetään kyseisen ajanjakson aikana.
Unionin yleisen tuomioistuimen omaksuma tulkinta ei ole SEU 16 artiklan 5 kohdan vastainen.
Kyseisessä määräyksessä viitataan erityisesti 1.11.2014 ja 31.3.2017 välisenä aikana sovellettavan määräenemmistön määritelmän osalta pöytäkirjaan N:o 36. Kyseisen pöytäkirjan 3 artiklan 2 kohdan sanamuodosta ilmenee, että jokainen neuvoston jäsen voi koko tämän ajanjakson aikana ja siten 31.3.2017 asti pyytää määräenemmistön soveltamista, sellaisena kuin se määritellään mainitun pöytäkirjan 3 artiklan 3 kohdassa.
Mikään SEU 16 artiklan 5 kohdan tai pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohdan sanamuodossa ei sulje pois sitä, että kyseisessä 3 artiklan 3 kohdassa määritelty määräenemmistöäänestys voidaan tehdä 31.3.2017 jälkeen, jos tätä koskeva pyyntö on esitetty 1.11.2014 ja 31.3.2017 välisenä aikana. Tältä osin on korostettava, että äänestyspäivän vahvistaminen ei suurelta osin ole yksittäisten neuvoston jäsenten määräysvallassa.
Kuten komissio on huomauttanut, SEU 16 artiklan 5 kohtaa ja pöytäkirjaa, johon siinä viitataan, on tosin sovellettava tavalla, jolla noudatetaan unionin oikeuden yleisiä periaatteita, joihin oikeusvarmuuden periaate kuuluu, ja jolla varmistetaan kyseisen pöytäkirjan 3 artiklan 2 kohdassa määrätyn siirtymäkauden järjestelyn suppealla tulkinnalla se, ettei kyseistä järjestelmää sovelleta 1.11.2014 ja 31.3.2017 välisen ajanjakson jälkeen.
Toisin kuin komissio väittää, unionin yleisen tuomioistuimen kyseisille määräyksille antama ulottuvuus on kuitenkin näiden vaatimusten mukainen.
Oikeusvarmuuden periaate edellyttää yhtäältä, että oikeussäännöt ovat selviä ja täsmällisiä ja että niiden soveltaminen on yksityisten ennakoitavissa (tuomio 16.2.2022, Unkari v. parlamentti ja neuvosto,
C-156/21
,
EU:C:2022:97
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin on todettava, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 56 kohdassa, että unionin yleisen tuomioistuimen arviointi pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohdan ulottuvuudesta selventää tätä määräystä tavalla, jolla varmistetaan sovellettavien äänestystä koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen ennakoitavuus. Tämän arvioinnin mukaan silloin, kun kyseisen 3 artiklan 2 kohdan mukainen pyyntö on esitetty 1.11.2014 ja 31.3.2017 välisenä aikana, kaikilla asianomaisilla oli mahdollisuus tuntea äänestystä koskevat yksityiskohtaiset säännöt jo kyseisen pyynnön esittämisestä lähtien. Komission esiin tuoma tulkinta merkitsisi sitä vastoin sitä, että kyseinen 3 artiklan 2 kohta menettäisi osan tehokkaasta vaikutuksestaan, koska edes tässä määräyksessä tarkoitettuna ajanjaksona esitetty pyyntö ei takaisi sitä, että komiteassa järjestetään äänestys Nizzan sopimuksen sääntöjen mukaisesti. Näin ollen niillä, joita asia koskee, ei olisi mahdollisuutta saada tietoonsa äänestystä koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä ennen kuin komitean puheenjohtaja vahvistaa äänestyspäivän, mikä merkitsisi oikeusvarmuuden periaatteen vastaisesti sitä, että näitä sääntöjä sovellettaisiin kyseisen puheenjohtajan harkintavallan perusteella.
Kuten julkisasiamies toisaalta toteaa ratkaisuehdotuksensa 54 kohdassa, unionin yleisen tuomioistuimen arviointi ei johda siihen, että SEU 16 artiklan 5 kohdassa ja pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohdassa määrättyä 1.1.2014 ja 31.3.2017 välistä siirtymäaikaa jatketaan määräämättömästi. Tämän arvioinnin mukaan vain pyynnöt, jotka on esitetty viimeistään 31.3.2017 ja koskevat jo ehdotettua unionin toimea, jota ei vielä ole hyväksytty, voivat johtaa kyseisen pöytäkirjan 3 artiklan 3 kohdassa määritettyjen äänestyssääntöjen soveltamiseen. Se mahdollisuus, että tällaisesta toimea koskevasta ehdotuksesta voidaan äänestää 31.3.2017 jälkeen, kuuluu olennaisesti kyseisen pöytäkirjan 3 artiklan 2 kohdassa määriteltyyn siirtymäjärjestelmään, joka perustuu näiden äänestyssääntöjen soveltamista koskevan pyynnön esittämispäivään eikä päivämäärään, jona äänestys tapahtuu. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut tätä siirtymäjärjestelyä suppeasti pysyttäytyessään tulkinnassa, joka noudattaa pöytäkirjan N:o 36, johon SEU 16 artiklan 5 kohdassa viitataan, sanamuotoa. Unionin yleistä tuomioistuinta ei näin ollen voida moittia siitä, että se olisi pidentänyt kyseisen järjestelmän kestoa pidempään kuin Lissabonin sopimuksen laatijat ovat pohjimmiltaan kyseisessä pöytäkirjassa halunneet.
Kuten julkisasiamies on korostanut ratkaisuehdotuksensa 58 ja 59 kohdassa, näitä toteamuksia ei horjuta komission väite, joka koskee Yhdistyneen kuningaskunnan unionista eroamisen seurauksia. Tältä osin riittää, kun todetaan, ettei pöytäkirjan N:o 36 hyväksymisen ja voimaantulon sekä riidanalaisen päätöksen tekemiseen johtaneen äänestyksen jälkeinen tapahtuma eivätkä tämän eroamisen käytännön seuraukset ole merkityksellisiä seikkoja tulkittaessa pöytäkirjan määräyksiä.
Edellä esitetystä seuraa, ettei unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 42, 56 ja 57 kohdassa esittämä pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohdan tulkinta ole ristiriidassa SEU 16 artiklan 5 kohdan kanssa.
Edellä todettujen seikkojen perusteella ainoan valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana.
Ainoan valitusperusteen toinen osa
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Komissio väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 42, 56 ja 57 kohdassa omaksuma tulkinta pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohdasta vaarantaa SEU 16 artiklan 4 kohdan tehokkaan vaikutuksen.
Komissio muistuttaa tässä yhteydessä, että kyseisessä määräyksessä vahvistetaan yleinen sääntö eli 1.11.2014 lähtien sovellettavan määräenemmistön määritelmä ja että vain kyseisen 16 artiklan 4 kohdan kolmannessa alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa tästä yleissäännöstä poiketen sovelletaan kyseisestä ajankohdasta alkaen SEUT 238 artiklan 2 kohdassa vahvistettuja ”muita yksityiskohtaisia sääntöjä”. Sen mukaan pöytäkirjan N:o 36 siirtymämääräyksiä sovelletaan 31.3.2017 saakka. Jos asia olisi toisin, mainitussa 16 artiklan 4 kohdassa olisi nimenomaisesti luokiteltu nämä siirtymämääräykset ”muiksi yksityiskohtaisiksi säännöksi”.
Komissio väittää lisäksi, että pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 1 kohdan mukaan SEU 16 artiklan 4 kohta tuli voimaan 1.11.2014. Se toteaa lisäksi, että kyseisen pöytäkirjan 3 artiklan 3 kohdassa todetaan, että Nizzan sopimuksessa määriteltyä määräenemmistöä sovelletaan 31.10.2014 saakka, sanotun kuitenkaan rajoittamatta SEUT 235 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan, jossa viitataan SEU 16 artiklan 4 kohtaan, soveltamista. Siten komission mukaan mainitun pöytäkirjan 3 artiklan 1 ja 3 kohdasta ilmenee, että SEU 16 artiklan 4 kohdassa määritellyn määräenemmistön soveltamatta jättäminen 1.11.2014 jälkeen pöytäkirjan 3 artiklan 2 kohdan perusteella ei vaikuta kyseisen 16 artiklan 4 kohdan tehokkaaseen vaikutukseen. Komissio katsoo kuitenkin, että unionin yleisen tuomioistuimen tulkinta kyseisen 3 artiklan 2 kohdasta on ristiriidassa SEU 16 artiklan 4 kohdan kanssa, koska sen vaikutuksesta pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 3 kohtaa sovelletaan 31.3.2017 jälkeen.
Komissio väittää, että pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 ja 3 kohdan tulkinta, joka mahdollistaa Nizzan sopimuksessa määritellyn määräenemmistön soveltamisen 31.3.2017 jälkeen, vaarantaa myös SEU 16 artiklan 4 kohdan tehokkaan vaikutuksen, koska se on ristiriidassa viimeksi mainitun määräyksen tavoitteiden kanssa.
Komissio väittää tältä osin, että SEU 16 artiklan 4 kohdan tavoitteena oli ottaa käyttöön neuvostossa uusi määräenemmistöön perustuva äänestysjärjestelmä, joka edellyttää jäsenvaltioiden ja unionin väestön enemmistöä. Se katsoo näin ollen, että Nizzan sopimuksessa määrätty määräenemmistöjärjestelmä oli paljon monimutkaisempi ja vähemmän demokraattinen, joten SEU 16 artiklan 4 kohdassa vahvistettu määräenemmistön uusi määritelmä on lisännyt neuvoston tekemien päätösten demokraattista legitimiteettiä, koska sillä otettiin käyttöön kriteeri, jolla otetaan suoraan huomioon jäsenvaltioiden väestö. Komissio väittää, että tällä uudella määritelmällä on voitu saavuttaa unionin toiminnan perustumista edustukselliselle demokratialle koskeva tavoite.
Komissio katsoo, että SEU 16 artiklan 4 kohdan tehokkaan vaikutuksen rajoittaminen rajoittaa demokratian periaatetta, joka vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kuuluu niihin perusarvoihin, joihin unioni perustuu. Komission mukaan unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin asettanut tätä tavoitetta vastaan yhden ainoan jäsenvaltion erityisen intressin saada 30.3.2017 esitetyn pyynnön johdosta edukseen 31.3.2017 jälkeen määräenemmistö, joka on sille suotuisampi ja joka perustuu painotettuihin ääniin, mikä ei kuvasta unionin kansalaisten demokraattista edustusta.
Komissio väittää lisäksi, että SEU 16 artiklan 5 kohdan ja pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohdan määräysten erityisenä tavoitteena ei ollut sellaisten määräenemmistön määrittelyä koskevien sääntöjen pysyttäminen, joita sovellettiin ennen Lissabonin sopimuksen voimaantuloa, käytännössä määräämättömän ajan, vaan tavoitteena oli lykätä 31.3.2017 saakka niiden sääntöjen täysimääräistä soveltamista, jotka koskevat tämän enemmistön uutta määritelmää ja jotka on vahvistettu SEU 16 artiklan 4 kohdassa niiden jäsenvaltioiden etujen suojaamiseksi, joiden suhteellista painoa äänestyksissä oli pienennetty Lissabonin sopimuksen mukaisilla säännöillä.
Komissio katsoo, että valituksenalaisen tuomion 45 kohdassa tarkoitetut kolme ajanjaksoa kuuluvat myös tällaiseen näiden sääntöjen, jotka koskevat SEU 16 artiklan 4 kohtaan sisältyvää määräenemmistön uutta yleistä määritelmää, porrastetun soveltamisen logiikkaan; ensimmäiselle ajanjaksolle on ominaista se, että näitä sääntöjä ei voitu soveltaa lainkaan, toiselle ajanjaksolle se, että niitä sovellettiin sillä varauksella, että niistä voitiin poiketa, jos jäsenvaltio sitä ennakolta pyytää, ja kolmannelle ajanjaksolle, jota erotuksena kahteen ensimmäiseen ajanjaksoon ei voida luokitella ”siirtymäajaksi”, se, että mainittuja sääntöjä sovelletaan automaattisesti, järjestelmällisesti ja poikkeuksetta.
Näin ollen komissio katsoo, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 42, 56 ja 57 kohdassa esittämä pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohdan tulkinta rikkoo näiden kolmen ajanjakson rajat, koska siinä otetaan tosiasiallisesti käyttöön 31.3.2017 jälkeen kolmas toistaiseksi voimassa oleva siirtymäaika. Kyseinen toimielin päättelee, että kun otetaan huomioon SEU 16 artiklan 4 kohdan tavoite, jonka mukaan määräenemmistö määritellään yleissääntönä, tämän säännön ajallista soveltamisalaa rajoittavaa tulkintaa, sellaisena kuin unionin yleinen tuomioistuin on sen hyväksynyt valituksenalaisen tuomion 40 ja 41 kohdassa, on pidettävä sen täyden tehokkaan vaikutuksen rajoituksena.
Puolan tasavalta kiistää komission väitteet.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on hylättävä komission väite, jonka mukaan unionin yleisen tuomioistuimen omaksuma pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohdan tulkinta heikentäisi SEU 16 artiklan 4 kohdan tehokasta vaikutusta, koska tämä väite perustuu näkemykseen, joka on hylätty komission ainoan valitusperusteen ensimmäisen osan tarkastelun yhteydessä ja jonka mukaan tämän tulkinnan perusteella pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 3 kohtaa sovelletaan 31.3.2017 jälkeen.
Demokratiaperiaatetta koskevista komission perusteluista on todettava, että pitää paikkansa, että SEU 10 artiklan 1 kohdan mukaan unionin toiminta perustuu edustuksellisen demokratian periaatteeseen, joka konkretisoi SEU 2 artiklassa mainittua kansanvaltaa koskevaa arvoa (tuomio 19.12.2019, Junqueras Vies,
C‑502/19
,
EU:C:2019:1115
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 63 ja 64 kohdassa, komission väitteellä, joka koskee SEU 16 artiklan 4 kohdan merkitystä unionin toimien demokraattiselle legitimiteetille, ei kuitenkaan itsessään ole mitään merkitystä pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohdan tulkinnan kannalta. Tämän pöytäkirjan hyväksyminen heijastaa Lissabonin sopimuksen laatijoiden selvästi ilmaisemaa aikomusta varmistaa joustava siirtymä kyseisen 16 artiklan 4 kohdassa vahvistettuihin määräenemmistön määrittelyä koskeviin sääntöihin. Unionin yleistä tuomioistuinta ei voida moittia siitä, että se on kyseisen pöytäkirjan 3 artiklan 2 kohdan ulottuvuutta arvioidessaan sivuuttanut edustuksellisen demokratian periaatteen, koska tällä arvioinnillaan unionin yleinen tuomioistuin on varmistanut siirtymäsääntöjen suppean tulkinnan avulla ja oikeusvarmuuden periaatteen mukaisesti, että jokaisella neuvoston jäsenellä on oikeus esittää koko 1.11.2014 ja 31.3.2017 välisen ajan mainitussa 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu pyyntö.
Edellä todettujen seikkojen perusteella unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 42, 56 ja 57 kohdassa esittämä pöytäkirjan N:o 36 3 artiklan 2 kohdan tulkinta ei ole SEU 16 artiklan 4 kohdan vastainen.
Tästä seuraa, että ainoan valitusperusteen toinen osa on hylättävä perusteettomana.
Koska ainoan valitusperusteen molemmat osat hylätään perusteettomina, valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Kyseisen työjärjestyksen 138 artiklan, jota sovelletaan saman työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska Puolan tasavalta on nyt käsiteltävässä asiassa vaatinut, että komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja koska komissio on hävinnyt asian ainoan valitusperusteensa osalta, se on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan kyseisen jäsenvaltion oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus hylätään.

2)
Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Puolan tasavallan oikeudenkäyntikulut.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: puola.