CELEX: 62019CJ0383
Begäran om förhandsavgörande
Obligatorisk ansvarsförsäkring för motorfordon
Direktiv 2009/103/EG
Artikel 3 första stycket
Skyldighet att teckna försäkring
Omfattning
Regional självstyrande enhet som förvärvat ett fordon genom domstolsförfarande
Registrerat fordon som befinner sig på privat mark och som är avsett att skrotas

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 3 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/103/EG av den 16 september 2009 om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet (
EUT L 263, 2009, s. 11
).
Begäran har framställts i ett mål mellan Powiat Ostrowski (distriktet Ostrów, Polen) (nedan kallat distriktet) och Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny (Försäkringsgarantifonden, Polen) (nedan kallad garantifonden). Målet rör frågan huruvida distriktet är skyldigt att teckna ansvarsförsäkring för motorfordon för ett fordon som distriktet har förvärvat genom domstolsförfarande och som det avser att skrota.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
I skälen 1 och 2 i direktiv 2009/103 anges följande:
”(1)
Rådets direktiv 72/166/EEG av den 24 april 1972 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet [(
EGT L 103, 1972, s. 1
; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 111)], rådets andra direktiv 84/5/EEG av den 30 december 1983 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon [(
EGT L 8, 1984, s. 17
; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 90)], rådets tredje direktiv 90/232/EEG av den 14 maj 1990 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon [(
EGT L 129, 1990, s. 33
; svensk specialutgåva, område 13, volym 19, s. 189)], Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/26/EG av den 16 maj 2000 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar om ansvarsförsäkring för motorfordon (fjärde direktivet om motorfordonsförsäkring) [(
EGT L 181, 2000, s. 65
)] har ändrats flera gånger på väsentliga punkter …. För att skapa klarhet och överskådlighet bör dessa fyra direktiv samt Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/14/EG av den 11 maj 2005 om ändring av rådets direktiv [72/166], [84/5], 88/357/EEG och [90/232] samt direktiv [2000/26] om ansvarsförsäkring för motorfordon [(
EUT L 149, 2005, s. 14
)] kodifieras.
(2)
Ansvarsförsäkring för motorfordon (motorfordonsförsäkring) har stor betydelse för EU-medborgarna, både som försäkringstagare och som skadelidande. Även för försäkringsföretagen är sådan försäkring av stort intresse, eftersom den står för en stor del av skadeförsäkringsrörelsen inom gemenskapen. Motorfordonsförsäkringen påverkar också den fria rörligheten för personer och fordon. …”
Artikel 1 i direktiv 2009/103 innehåller följande definitioner:
”I detta direktiv avses med
1.
fordon
: varje slags motorfordon som är avsett för färd på land och som drivs av mekaniskt förmedlad kraft men som inte är spårbundet samt släpfordon, även om det inte är tillkopplat,
…
4.
territorium inom vilket ett fordon är normalt hemmahörande:
a)
territoriet för den stat med vars registreringsskylt fordonet är försett, oavsett om skylten är permanent eller tillfällig,
…”
Artikel 3 i direktivet har rubriken ”Obligatorisk försäkring av motorfordon”. I artikelns första stycke föreskrivs följande:
”Om inte annat följer av artikel 5 ska varje medlemsstat vidta de åtgärder som är lämpliga för att fordon som är normalt hemmahörande inom dess territorium ska omfattas av ansvarsförsäkring.”
Artikel 4 i direktivet har rubriken ”Kontroll av försäkringar”. I den artikeln föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna ska avstå från att kontrollera innehav av ansvarsförsäkring för fordon som är normalt hemmahörande inom en annan medlemsstats territorium och för fordon som är normalt hemmahörande inom tredjelands territorium vid inresa till det egna territoriet från en annan medlemsstats territorium. Medlemsstaterna får dock utföra icke-systematiska kontroller av försäkringar under förutsättning att de genomförs på ett icke-diskriminerande sätt och inom ramen för en kontroll som inte uteslutande syftar till försäkringskontroll.”
I artikel 5 i direktiv 2009/103, med rubriken ”Undantag från obligatorisk försäkring av motorfordon”, föreskrivs följande:
”1.   En medlemsstat får förordna om undantag från artikel 3 för särskilda fysiska eller juridiska personer, offentliga eller privata. En lista över sådana personer ska upprättas av medlemsstaten och överlämnas till de övriga medlemsstaterna och till [Europeiska] kommissionen.
En medlemsstat som förordnar om sådant undantag ska vidta lämpliga åtgärder för att se till att ersättning utbetalas för sådan förlust eller skada som orsakats inom dess territorium och inom en annan medlemsstats territorium av fordon som tillhör ifrågavarande personer.
…
2.   En medlemsstat får förordna om undantag från artikel 3 för särskilda slag av fordon eller fordon med särskild registreringsskylt. En lista över sådana fordonsslag och fordon ska upprättas av medlemsstaten och överlämnas till de övriga medlemsstaterna och till kommissionen.
I det fallet ska medlemsstaterna se till att sådana fordon som avses i första stycket behandlas på samma sätt som fordon för vilka sådan försäkringsskyldighet som avses i artikel 3 inte har uppfyllts.
…”
Artikel 10 i direktivet har rubriken ”Ersättningsansvarigt organ”. I punkt 1 första stycket i den artikeln föreskrivs följande:
”Varje medlemsstat ska inrätta eller auktorisera ett organ med uppgift att svara för ersättning, åtminstone upp till den gräns som den obligatoriska försäkringen ska ersätta, för sakskador och personskador orsakade av oidentifierade fordon eller av fordon för vilka sådan obligatorisk försäkring som avses i artikel 3 inte tecknats.”
Polsk rätt
I artikel 10.2 i ustawa o ubezpieczeniach obowiązkowych, Ubezpieczeniowym Funduszu Gwarancyjnym i Polskim Biurze Ubezpieczycieli Komunikacyjnych (lagen om obligatorisk försäkring, försäkringsgarantifonden och den polska byrån för trafikförsäkringsgivare) av den 22 maj 2003, i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (Dz. U. 2018, position 473) (nedan kallad lagen om obligatorisk försäkring), föreskrivs följande:
”Talan får väckas vid allmän domstol för att fastställa om försäkringsplikten har fullgjorts eller det inte föreligger någon sådan försäkringsplikt.”
I artikel 23.1 i lagen om obligatorisk försäkring föreskrivs att innehavaren av ett motorfordon är skyldig att teckna obligatorisk ansvarsförsäkring för motorfordon avseende skador som kan uppstå vid användning av det motorfordon som vederbörande innehar.
I artikel 31.3 i denna lag föreskrivs följande:
”Vid överlåtelse eller överförande av äganderätten till ett registrerat motorfordon vars innehavare, i strid med den skyldighet [som föreskrivs i denna lag], har underlåtit att teckna ansvarsförsäkring för motorfordon, är innehavaren till vilken äganderätten har överlåtits eller övergått skyldig att teckna ansvarsförsäkring för motorfordon den dag då överlåtelse eller överförande av äganderätten till motorfordonet sker, och senast vid den tidpunkt då motorfordonet börjar användas. …”
I artikel 33 i nämnda lag preciseras att den obligatoriska ansvarsförsäkringen för motorfordon bland annat upphör att gälla när motorfordonet avregistreras eller när ett icke färdigbyggt fordon överlämnas till ett demonteringsföretag eller ett företag som återvinner fordon, på grundval av ett sådant mottagningscertifikat avseende ett icke färdigbyggt fordon som avses i ustawa o recyklingu pojazdów wycofanych z eksploatacji (lag om återvinning av avställda fordon) av den 20 januari 2005 (Dz. U. 2018, position 578) eller på grundval av en liknande handling som utfärdats i en annan medlemsstat.
Enligt artikel 84.1 i samma lag är garantifonden det organ som är behörigt att kontrollera att innehavarna av motorfordon iakttar skyldigheten att teckna ansvarsförsäkring. I artikel 88.7 i den lagen föreskrivs vidare att den som underlåter att teckna en sådan försäkring ska betala böter till garantifonden.
I artikel 130a i ustawa Prawo o ruchu drogowym (vägtrafiklagen) av den 20 juni 1997, i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (Dz. U. 2018, position 1990) fastställs villkoren för att avlägsna ett fordon på ägarens bekostnad. I punkt 10 första stycket i den artikeln föreskrivs följande:
”Vad gäller ett fordon som har avlägsnats under de omständigheter som avses i punkt 1 eller 2[, särskilt när parkeringsreglerna inte iakttas eller när fordonets tekniska skick utgör en fara för trafiksäkerheten], ska
starosta
(distriktsordföranden) framställa en begäran till domstolen om att den ska besluta att fordonet ska förverkas och övergå till
powiat
(distriktet), om ägaren eller en bemyndigad person, efter att ha blivit vederbörligen underrättad, inte har hämtat fordonet inom 3 månader från det att det avlägsnades. Underrättelsen ska innehålla information om konsekvenserna av att ett fordon inte hämtas.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Den 16 januari 2018 beslutade Sąd Rejonowy w Ostrowie Wielkopolskim (Distriktsdomstolen i Ostrów Wielkopolski, Polen) att ett fordon som var registrerat i Polen skulle förverkas och övergå till distriktet i enlighet med det förfarande som föreskrivs i artikel 130a.10 i vägtrafiklagen. Beslutet vann laga kraft den 7 februari 2018, varvid distriktet blev ägare till fordonet.
Distriktet begärde att nämnda beslut skulle delges med intyg om att det hade vunnit laga kraft och verkställighetsförklaring. Detta beviljades den 20 april 2018. Eftersom den dagen var en fredag, försäkrade distriktet fordonet från och med den nästföljande dag då förvaltningen var öppen, det vill säga måndagen den 23 april 2018.
Det framgår av de handlingar som ingetts till EU-domstolen att det aktuella fordonet besiktigades av en expert den 2 maj 2018. Vid besiktningen konstaterades att fordonet inte gick att starta, att det var i dåligt tekniskt skick, att det utgjorde ett bilvrak och att det hade ett marknadsvärde på 400 polska zloty (PLN) (cirka 89 euro).
Med hänsyn till fordonets tekniska skick beslutade distriktet att det skulle skrotas. Fordonet överlämnades således till en demonteringsanläggning för att skrotas. Nämnda anläggning utfärdade ett intyg om att demontering skett. På grundval av detta intyg avregistrerades fordonet den 22 juni 2018.
Genom skrivelse av den 10 juli 2018 underrättade garantifonden distriktet om att den hade konstaterat att fordonet inte hade varit försäkrat fram till den 22 april 2018 och att distriktet var skyldigt att betala böter på 4200 PLN (cirka 933 euro), eftersom det hade underlåtit att uppfylla sin skyldighet att teckna ansvarsförsäkring för fordonet under perioden 7 februari–22 april 2018 (nedan kallad den omtvistade perioden).
Den 25 september 2018 väckte distriktet talan vid Sąd Rejonowy w Ostrowie Wielkopolskim (Distriktsdomstolen i Ostrów Wielkopolski), den hänskjutande domstolen, och yrkade att det skulle fastställas att distriktet inte var skyldigt att försäkra fordonet under den omtvistade perioden. Distriktet gjorde i detta hänseende gällande dels att det inte hade kunnat teckna något försäkringsavtal innan det, den 20 april 2018, erhöll en kopia av beslutet om förverkande, dels att fordonet under denna period stod på en övervakad parkeringsplats och inte kunde användas, vilket innebär att ingen skada kunde orsakas av att det användes.
Garantifonden yrkade att talan skulle ogillas, eftersom den ansåg att fordonets tekniska skick saknade betydelse för skyldigheten för en innehavare av ett motorfordon att teckna ansvarsförsäkring för motorfordon.
Den hänskjutande domstolen har angett att de fordon för vilka ett beslut om förverkande har meddelats ska genomgå en teknisk besiktning som utförs av en expert och att ett fordon som inte längre kan användas ska överlämnas genom ett överlåtelse-/övertagandeprotokoll till en demonteringsanläggning i syfte att skrotas. Demonteringsanläggningen ska utfärda ett demonteringsintyg som utgör grunden för avregistreringen av fordonet.
Den hänskjutande domstolen har preciserat att den försäkringsplikt som föreskrivs i artikel 23.1 i lagen om obligatorisk försäkring är tillämplig oberoende av huruvida det berörda fordonet kan köras eller om det är avsett att skrotas på grund av sitt tekniska skick, vilket medför att det inte kan användas som transportmedel, och att den försäkringsplikt som föreskrivs i artikel 31.3 i denna lag vid överlåtelse eller överförande av äganderätten till ett registrerat fordon vars ursprungliga innehavare, trots sin skyldighet i detta avseende, inte har tecknat en sådan försäkring – såsom i det mål som den hänskjutande domstolen har att pröva – i likhet med försäkringsplikten enligt artikel 23.1 i samma lag, är tillämplig oberoende av huruvida det aktuella fordonet kan användas som transportmedel och även om den nya ägaren avser att skrota fordonet.
När det gäller de faktiska omständigheterna har den hänskjutande domstolen påpekat att det aktuella fordonet under hela den omtvistade perioden stod parkerat på en övervakad parkeringsplats och att all förflyttning med hjälp av fordonet, med hänsyn till dess tekniska skick, var omöjlig. Den hänskjutande domstolen har vidare påpekat att fordonet, i enlighet med ägarens vilja, skulle skrotas, vilket faktiskt skedde eftersom dess tekniska skick hade definierats som ”metallskrot”.
Den hänskjutande domstolen vill i detta sammanhang få klarhet i huruvida ett fordon – såsom det aktuella fordonet, som står permanent parkerat på privat mark, har förvärvats av den regionala självstyrande enheten genom ett domstolsbeslut som vunnit laga kraft, inte kan användas och, till följd av ägarens beslut, är avsett att skrotas – kan undantas från skyldigheten att omfattas av ansvarsförsäkring för motorfordon.
Med beaktande av bland annat domen av den 4 september 2018, Juliana (
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
), vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida den omständigheten att ett fordon kan framföras och användas som transportmedel är en nödvändig förutsättning för att det ska anses utgöra ett ”fordon” i den mening som avses i artikel 1.1 i direktiv 2009/103. Den hänskjutande domstolen anser att distriktet, i enlighet med den domen, inte var skyldigt att teckna ansvarsförsäkring för motorfordon, eftersom distriktet från det att det aktuella fordonet förvärvades inte hade för avsikt att använda det och att fordonet från den tidpunkten och fram till dess att det skrotades varken kunde köras eller var avsett att köras, och således inte kunde uppfylla sin funktion som transportmedel. Enligt artikel 31.3 i lagen om obligatorisk försäkring var distriktet emellertid skyldigt att teckna en sådan försäkring för det aktuella fordonet.
Mot denna bakgrund beslutade Sąd Rejonowy w Ostrowie Wielkopolskim (Distriktsdomstolen i Ostrów Wielkopolski) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Ska artikel 3 i [direktiv 2009/103] tolkas så, att skyldigheten att teckna ansvarsförsäkring för motorfordon även omfattar en sådan situation där den regionala självstyrande enheten, det vill säga distriktet, till följd av ett domstolsbeslut har förvärvat äganderätten till ett fordon som inte kan startas, befinner sig på privat mark i form av en övervakad parkering utanför allmän väg och, till följd av ägarens beslut, är avsett att skrotas?
2)
Eller ska denna bestämmelse tolkas så, att den regionala självstyrande enheten i egenskap av ägare till fordonet under sådana omständigheter inte har försäkringsplikt, utan att detta påverkar det ansvar som [garanti]fonden bär gentemot tredje man som har lidit skada?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning
Garantifonden har bestritt att de frågor som ställts kan tas upp till prövning och har i detta avseende gjort gällande följande. Frågorna avser inte tolkningen av artikel 3 i direktiv 2009/103, i den mån de avser den ställning som den enhet som äger fordonet har och det sätt på vilket det förvärvats. I själva verket avser frågorna tolkningen av nationell rätt. EU-domstolen har, i den mån frågorna avser fordonets tekniska skick, dess parkeringsplats och fordonsägarens avsikt att skrota fordonet, redan svarat på detta, vilket innebär att det inte är nödvändigt att besvara frågorna på nytt.
EU-domstolen erinrar för det första om att det av EU-domstolens fasta praxis framgår att det, inom ramen för det samarbete mellan EU-domstolen och de nationella domstolarna som införts genom artikel 267 FEUF, uteslutande ankommer på den nationella domstolen, vid vilken målet anhängiggjorts och vilken har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till EU-domstolen. EU-domstolen är följaktligen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts avser tolkningen av unionsrätten (dom av den 15 januari 2013, Križan m.fl.,
C‑416/10
,
EU:C:2013:8
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 24 november 2020, Openbaar Ministerie (Urkundsförfalskning),
C‑510/19
,
EU:C:2020:953
, punkt
).
Frågor om tolkningen av unionsrätten presumeras således vara relevanta. En tolkningsfråga från en nationell domstol kan bara avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet eller då frågeställningen är hypotetisk eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den (dom av den 15 januari 2013, Križan m.fl.,
C‑416/10
,
EU:C:2013:8
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 24 november 2020, Openbaar Ministerie (Urkundsförfalskning),
C‑510/19
,
EU:C:2020:953
, punkt
).
I förevarande fall avser de ställda frågorna uttryckligen tolkningen av artikel 3 i direktiv 2009/103. Den hänskjutande domstolen vill få klarhet i omfattningen av den skyldighet att teckna en ansvarsförsäkring för motorfordon som föreskrivs i denna artikel.
Det är dessutom uppenbart att förevarande mål inte omfattas av något av de tre fall som anges i den rättspraxis som EU-domstolen erinrat om i punkt 30 ovan. Inget av de argument som anförts av garantifonden kan för övrigt styrka att ett av dessa villkor skulle vara uppfyllt och således kullkasta presumtionen att de frågor som rör unionsrätten är relevanta.
Det är för det andra på intet sätt otillåtet för en nationell domstol att till EU‑domstolen ställa en tolkningsfråga som en av parterna i det nationella målet anser inte ger upphov till något rimligt tvivel. Även om så vore fallet, innebär det ändå inte att frågan ska avvisas (dom av den 1 december 2011, Painer,
C‑145/10
,
EU:C:2011:798
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis, och dom av den 9 juli 2020, Vueling Airlines,
C‑86/19
,
EU:C:2020:538
, punkt
).
Tolkningsfrågorna kan följaktligen tas upp till prövning.
Prövning i sak
Det ska inledningsvis påpekas att den hänskjutande domstolen har ställt sina två frågor, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i omfattningen av den försäkringsplikt som föreskrivs i artikel 3 första stycket i direktiv 2009/103. Direktiv 2009/103 har, såsom framgår av skäl 1 i direktivet, kodifierat tidigare direktiv om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet, utan att innehållet i dessa direktiv har ändrats. Rättspraxis avseende dessa tidigare direktiv kan således överföras på tolkningen av motsvarande bestämmelser i direktiv 2009/103.
I artikel 3 första stycket i direktiv 2009/103 föreskrivs vidare att om inte annat följer av artikel 5 i direktivet ska varje medlemsstat vidta de åtgärder som är lämpliga för att fordon som är normalt hemmahörande inom dess territorium ska omfattas av ansvarsförsäkring.
Även om det i artikel 5 i direktiv 2009/103 föreskrivs att en medlemsstat, på de villkor som anges i denna artikel, får förordna om undantag från artikel 3 i direktivet för särskilda fysiska eller juridiska personer, offentliga eller privata enligt artikel 5.1, eller för särskilda slag av fordon eller fordon med särskild registreringsskylt enligt artikel 5.2, framgår det emellertid att Republiken Polen inte har använt sig av denna möjlighet när det gäller fordon som förvärvats av regionala självstyrande enheter genom ett domstolsbeslut såsom i förevarande fall. Den omständigheten att fordonet har förvärvats av en regional självstyrande enhet genom ett domstolsbeslut saknar i förevarande fall betydelse för frågan huruvida artikel 3 första stycket är tillämplig inom ramen för förevarande begäran om förhandsavgörande.
Mot denna bakgrund ska den hänskjutande domstolen anses ha ställt sina två frågor för att få klarhet i huruvida artikel 3 första stycket i direktiv 2009/103 ska tolkas så, att det är obligatoriskt att teckna ansvarsförsäkring för motorfordon när det berörda fordonet är registrerat i en medlemsstat, befinner sig på privat mark, inte kan användas på grund av sitt tekniska skick och, genom ägarens val, är avsett att skrotas.
Såsom EU-domstolen redan har konstaterat innebär artikel 3 första stycket, som har en mycket allmänt hållen lydelse, att medlemsstaterna är skyldiga att i sina interna rättsordningar införa en allmän försäkringsplikt för fordon (dom av den 4 september 2018, Juliana,
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Varje medlemsstat ska således, om inte annat följer av de undantag som föreskrivs i artikel 5 i detta direktiv, se till att varje fordon som är normalt hemmahörande inom medlemsstatens territorium omfattas av ett avtal som tecknats med ett försäkringsbolag för att, inom de gränser som fastställts i unionsrätten, garantera det civilrättsliga ansvaret för nämnda fordon (dom av den 4 september 2018, Juliana,
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska i detta hänseende erinras om att begreppet fordon definieras i artikel 1.1 i direktiv 2009/103 som ”varje slags motorfordon som är avsett för färd på land och som drivs av mekaniskt förmedlad kraft men som inte är spårbundet samt släpfordon, även om det inte är tillkopplat”.
Såsom domstolen vid upprepade tillfällen har slagit fast, är denna definition oberoende av hur fordonet i fråga används eller kan användas (dom av den 4 september 2018, Juliana,
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Domstolen har även slagit fast att en sådan definition talar för en objektiv tolkning av begreppet fordon som är oberoende av att fordonets ägare eller någon annan person har för avsikt att faktiskt använda det (dom av den 4 september 2018, Juliana,
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, punkt
).
Domstolen har dessutom betonat att frågan om omfattningen av skyldigheten att teckna ansvarsförsäkring för motorfordon av rättssäkerhetsskäl behöver fastställas i förväg, det vill säga innan det berörda fordonet eventuellt blir inblandat i en olycka (dom av den 4 september 2018, Juliana,
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, punkt
).
Domstolen har härav dragit slutsatsen att den omständigheten att den i domen av den 4 september 2014, Vnuk (
C‑162/13
,
EU:C:2014:2146
), domen av den 28 november 2017, Rodrigues de Andrade (
C‑514/16
,
EU:C:2017:908
), och domen av den 20 december 2017, Núñez Torreiro (
C‑334/16
,
EU:C:2017:1007
), fastställde att endast sådan användning av det försäkrade fordonet som utgör användning som transportmedel och därmed omfattas av begreppet ”användning av fordon” i den mening som avses i artikel 3 första stycket i direktiv 2009/103 kan leda till att försäkringsgivaren, i enlighet med ansvarsförsäkringen för motorfordon, ska ansvara för skador som orsakats av fordonet, på intet sätt betyder att skyldigheten att teckna en sådan försäkring ska fastställas utifrån den faktiska användningen av det aktuella fordonet som transportmedel vid en viss tidpunkt (dom av den 4 september 2018, Juliana,
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, punkt
).
Domstolen fann mot bakgrund av ovanstående att ett fordon som är registrerat och således inte har ställts av i vederbörlig ordning och som kan användas omfattas av begreppet fordon i den mening som avses i artikel 1.1 i direktiv 2009/103. Det upphör därmed inte att omfattas av försäkringsplikten i artikel 3 första stycket i direktivet enbart av den anledningen att ägaren inte längre har för avsikt att köra fordonet och därför har parkerat det permanent på privat mark (dom av den 4 september 2018,Juliana,
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, punkt
). Det är följaktligen obligatoriskt att teckna ansvarsförsäkring för motorfordon enligt artikel 3 första stycket i direktivet när det berörda fordonet fortfarande är registrerat i en medlemsstat och kan användas, även om det står permanent parkerat på privat mark, genom ägarens val, då ägaren inte längre har för avsikt att använda fordonet (dom av den 4 september 2018, Juliana,
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, punkt
).
Detsamma gäller i princip för ett fordon som är registrerat i en medlemsstat, befinner sig på privat mark och som på grund av ägarens val är avsett att skrotas, även om fordonet vid en viss tidpunkt inte kan användas på grund av sitt tekniska skick.
För det första är nämligen begreppet fordon i den mening som avses i artikel 1.1 i direktiv 2009/103, såsom det har erinrats om i punkt 43 ovan, ett objektivt begrepp. Ett fordons tekniska skick, och följaktligen dess användbarhet, kan förändras under tiden och ett eventuellt återställande till ett användbart skick beror, åtminstone i stor utsträckning, på subjektiva faktorer, såsom bland annat ägarens eller dess innehavares vilja att utföra eller låta utföra nödvändiga reparationer och huruvida nödvändiga medel för detta ändamål finns tillgängliga. Om enbart den omständigheten att ett fordon vid en viss tidpunkt inte kan användas skulle räcka för att frånta det dess egenskap av fordon, i den mening som avses i artikel 1.1 i direktiv 2009/103, och således var tillräcklig för att fordonet inte skulle omfattas av försäkringsplikten i artikel 3 första stycket i direktivet, skulle följaktligen den objektiva karaktären av begreppet ”fordon” äventyras.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 59 i sitt förslag till avgörande följer det av den rättspraxis som EU-domstolen erinrat om i punkterna 44 och 45 ovan att den försäkringsplikt som föreskrivs i artikel 3 första stycket i direktiv 2009/103 inte är knuten till att fordonet vid en viss tidpunkt används som transportmedel eller till frågan huruvida det berörda fordonet i förekommande fall har orsakat skador.
Härav följer, i motsats till vad den hänskjutande domstolen har angett, att enbart den omständigheten att ett registrerat fordon vid en viss tidpunkt inte kan användas på grund av sitt tekniska skick, även om det förhåller sig så från det att äganderätten övergår, och således i förekommande fall inte kan orsaka en skada som omfattas av begreppet ”användning av fordon” i den mening som avses i artikel 3 första stycket i direktiv 2009/103, inte kan medföra att fordonet undantas från den försäkringsplikt som föreskrivs i denna bestämmelse.
Eftersom begreppet fordon, i enlighet med den rättspraxis som det erinrats om i punkt 43 ovan, är oberoende av att ägaren eller någon annan person har för avsikt att faktiskt använda det, kan inte heller den omständigheten att ägaren eller en annan person har för avsikt att skrota fordonet leda till slutsatsen att fordonet, enbart på grund av denna avsikt, förlorar sin egenskap av ”fordon” i den mening som avses i artikel 1.1 i direktiv 2009/103, och således inte omfattas av försäkringsplikten. Om så vore fallet skulle även begreppets objektiva karaktär urholkas.
Om kvalificeringen som fordon i den mening som avses i denna bestämmelse, och således även omfattningen av den försäkringsplikt som föreskrivs i artikel 3 första stycket i direktiv 2009/103, var beroende av sådana subjektiva faktorer skulle dessutom även försäkringspliktens förutsebarhet, stabilitet och kontinuitet äventyras. Försäkringsplikten måste emellertid iakttas för att garantera rättssäkerheten, såsom framgår av den rättspraxis som det erinrats om i punkt 44 ovan.
För det andra, även om artikel 10.1 i direktiv 2009/103 ålägger medlemsstaterna att inrätta ett organ med uppgift att svara för ersättning, åtminstone upp till den gräns som den obligatoriska försäkringen som föreskrivs i unionsrätten ska ersätta, för sakskador och personskador orsakade av bland annat fordon för vilka sådan obligatorisk försäkring som avses i artikel 3 i direktivet inte tecknats, har ett ingripande från ett sådant organ utformats som en sista utväg, avsedd enbart för de fall som nämns i den bestämmelsen, och kan inte betraktas som ett genomförande av ett garantisystem för ansvarsförsäkringar för motorfordon utanför dessa specifika fall (dom av den 4 september 2018, Juliana,
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Ersättningsorganets skyldighet enligt artikel 10.1 att ingripa i fråga om skador som orsakats av ett identifierat fordon sammanfaller nämligen med den allmänna försäkringsplikten enligt artikel 3 första stycket i direktiv 2009/103. Detta innebär att ett obligatoriskt ingripande av detta organ i en sådan situation inte kan utsträckas till fall där det fordon som är inblandat i en olycka inte omfattas av försäkringsplikten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 september 2018, Juliana,
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, punkt
).
Härav följer att ett eventuellt ingripande från det ersättningsorgan som avses i artikel 10.1, vilket medlemsstaterna uteslutande får föreskriva om i nationell rätt, under andra omständigheter än de som anges i denna bestämmelse, inte kan beaktas vid fastställandet av omfattningen av den försäkringsplikt som föreskrivs i artikel 3 första stycket i direktiv 2009/103.
Av detta följer även – eftersom det i direktiv 2009/103 föreskrivs att detta organ, då det rör sig om ett identifierat fordon, endast ska ingripa i fall där det är obligatoriskt att teckna försäkring enligt artikel 3 första stycket i direktiv 2009/103 – att den tolkning som gjorts i punkt 47 ovan även är nödvändig för att säkerställa förverkligandet av målet att skydda skadelidande vid olyckor som orsakats av motorfordon. Denna tolkning säkerställer nämligen att de skadelidande under alla omständigheter får ersättning antingen av försäkringsgivaren, enligt avtal, eller av det organ som avses i artikel 10 i direktiv 2009/103, i de fall då skyldigheten att försäkra det fordon som varit inblandat i olyckan inte är uppfylld eller när fordonet inte har identifierats. Det ska i detta hänseende betonas att detta mål, som avses i de på varandra följande direktiven om ansvarsförsäkring för motorfordon, alltid har eftersträvats och getts en allt större vikt av unionslagstiftaren och det bekräftas ytterligare i skäl 2 i direktiv 2009/103 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 september 2018, Juliana,
C‑80/17
,
EU:C:2018:661
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För det tredje gör tolkningen i punkt 47 ovan det även möjligt att på bästa sätt säkerställa iakttagandet av målet att garantera fri rörlighet för både fordon som är normalt hemmahörande inom unionen och de personer som befinner sig i dessa fordon, vilket även återfinns bland de mål som eftersträvas med unionslagstiftningen om ansvarsförsäkring för motorfordon, såsom också framgår av skäl 2 i direktiv 2009/103. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 41 i sitt förslag till avgörande är det nämligen endast genom att säkerställa ett förstärkt skydd för eventuella skadelidande vid olyckor som orsakats av motorfordon som det är möjligt att i enlighet med artikel 4 i direktiv 2009/103 uppmana medlemsstaterna att avstå från systematiska kontroller av att det finns ansvarsförsäkring för motorfordon vid inresa till deras territorium från en annan medlemsstats territorium, vilket är nödvändigt för att säkerställa den fria rörligheten.
För det fjärde konstaterar domstolen emellertid att även om registreringen av ett fordon i princip visar att det kan användas och således att det kan användas som transportmedel, kan det inte uteslutas att ett registrerat fordon objektivt sett inte kan användas på grund av dess dåliga tekniska skick. För att de överväganden som anges i punkterna 48–52 ovan – i ett sådant fall – ska kunna beaktas måste fastställandet av att fordonet definitivt inte kan användas och följaktligen av att det förlorat sin egenskap av ”fordon” i den mening som avses i artikel 1.1 i direktiv 2009/103, göras på ett objektivt sätt. Mot bakgrund av den rättspraxis som det erinrats om i punkt 46 ovan krävs det således, för att ett sådant fordon ska undantas från den försäkringsplikt som föreskrivs i artikel 3 första stycket i direktiv 2009/103, att fordonet officiellt har ställts av i enlighet med tillämplig nationell lagstiftning.
Även om avregistreringen av fordonet i fråga kan utgöra ett sådant objektivt konstaterande, ska det emellertid påpekas att direktiv 2009/103 inte reglerar det sätt på vilket ett sådant fordon, som definitivt inte kan användas för att uppfylla sin funktion som transportmedel, lagligen kan ställas av. Direktivet förbjuder således inte att det i enlighet med tillämplig nationell lagstiftning konstateras att ett sådant fordon lagligen har ställts av på annat sätt än genom att fordonet i fråga avregistreras.
Mot bakgrund av det ovan anförda finner domstolen att ett fordon som är registrerat i en medlemsstat fortsätter att omfattas av den försäkringsplikt som föreskrivs i artikel 3 första stycket i direktiv 2009/103 så länge fordonet inte i vederbörlig ordning har ställts av i enlighet med tillämplig nationell lagstiftning.
I förevarande fall framgår det av de handlingar som ingetts till domstolen att även om det aktuella fordonet, under den omtvistade perioden, stod permanent parkerat på en övervakad parkeringsplats och inte kunde användas på grund av sitt dåliga tekniska skick, var det emellertid fortfarande registrerat i en medlemsstat där det således var normalt hemmahörande, i den mening som avses i artikel 1.4 a i direktiv 2009/103, och hade inte vid något tillfälle under denna period lagligen ställts av i enlighet med tillämplig nationell lagstiftning. Med förbehåll för den prövning som det ankommer på den hänskjutande domstolen att göra, verkar det följaktligen som att fordonet under hela denna period fortsatte att omfattas av försäkringsplikten i artikel 3 första stycket i direktiv 2009/103, oberoende av att fordonet befann sig på privat mark, inte kunde användas på grund av sitt tekniska skick och att distriktet hade för avsikt att skrota fordonet.
Mot denna bakgrund ska frågorna besvaras enligt följande. Artikel 3 första stycket i direktiv 2009/103 ska tolkas så, att det är obligatoriskt att teckna ansvarsförsäkring för motorfordon när det berörda fordonet är registrerat i en medlemsstat, om fordonet inte i vederbörlig ordning har ställts av i enlighet med tillämplig nationell lagstiftning.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:

Artikel 3 första stycket i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/103/EG av den 16 september 2009 om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet ska tolkas så, att det är obligatoriskt att teckna ansvarsförsäkring för motorfordon när det berörda fordonet är registrerat i en medlemsstat, om fordonet inte i vederbörlig ordning har ställts av i enlighet med tillämplig nationell lagstiftning.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: polska.