CELEX: 62021CJ0719
Överklagande
Konkurrens
Konkurrensbegränsande samverkan
Artikel 101 FEUF
Klagomål vid Europeiska kommissionen
Kommissionens beslut att avslå klagomålet
Talan om ogiltigförklaring
Frist för att inge en svarsinlaga

Frédéric Jouvin har i sitt överklagande yrkat att domstolen ska upphäva det beslut som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 26 april 2021, Jouvin/kommissionen, (
T‑472/20 och T‑472/20 AJ II
, ej publicerat,
EU:T:2021:215
) (nedan kallat det överklagade beslutet), genom vilket tribunalen ogillade hans talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut C(2020) 3503 final av den 28 maj 2020 om avslag på hans klagomål angående påstådda överträdelser av artikel 101 FEUF (nedan kallat det omtvistade beslutet), eftersom det var uppenbart att talan helt saknade rättslig grund.
Tillämpliga bestämmelser
Förordning (EG) nr 773/2004
Artikel 7 i kommissionens förordning (EG) nr 773/2004 av den 7 april 2004 om kommissionens förfaranden enligt artiklarna [101 och 102 FEUF] (
EUT L 123, 2004, s. 18
) har rubriken ”Avslag på klagomål”. Där föreskrivs följande:
”1.   Om kommissionen anser att det med stöd av de uppgifter den förfogar över inte finns tillräckliga grunder för att vidta åtgärder med anledning av ett klagomål, skall den underrätta klaganden om skälen för detta och fastställa en tidsfrist inom vilken klaganden får framföra synpunkter skriftligen. Kommissionen skall inte vara skyldig att beakta skriftliga synpunkter som inkommer efter det att tidsfristen löpt ut.
2.   Om klaganden framför synpunkter inom den tidsfrist som kommissionen har fastställt och de skriftliga synpunkterna inte föranleder en annorlunda bedömning av klagomålet, skall kommissionen genom beslut avslå klagomålet.
…”
Riktlinjerna angående horisontella samarbetsavtal
Avsnitt 7 i kommissionens riktlinjer för tillämpningen av artikel 101 FEUF på horisontella samarbetsavtal (
EUT C 11, 2011, s. 1
) (nedan kallade riktlinjerna angående horisontella samarbetsavtal) rör ”standardiseringsavtal”. Detta avsnitt innehåller bland annat punkterna 280–286 i dessa riktlinjer. I dessa punkter anges det under vilka förhållanden standardiseringsavtal som riskerar att skapa marknadsstyrka i regel faller utanför tillämpningsområdet för artikel 101.1 FEUF.
Domstolens rättegångsregler
I artikel 51 i domstolens rättegångsregler, med rubriken ”Förlängning av frister med hänsyn till avstånd”, föreskrivs följande:
”Fristerna rörande förfarandet ska förlängas med tio dagar med hänsyn till avstånd i samtliga fall.”
I artikel 172 i dessa rättegångsregler, med rubriken ”Parter som får inkomma med svarsskrivelse”, föreskrivs följande:
”Alla parter i det aktuella målet vid tribunalen som har ett intresse av att överklagandet bifalls, avvisas eller ogillas får inom två månader från delgivning av överklagandet inkomma med svarsskrivelse. Fristen kan inte förlängas.”
Bakgrunden till tvisten och det omtvistade beslutet
Tribunalen beskrev bakgrunden till tvisten på följande sätt i punkterna 1–12 i den överklagade domen:
”1.
[Klaganden] … ansökte om patentskydd för upphämtning och distribution av paket i flera länder samt på [europeisk] nivå den 27 juni 2001 och presenterade ett projekt med namnet Ripost, vari dessa patent användes, för koncernen La Poste den 31 januari 2003.
2.
Den 12 mars 2017 lämnade [klaganden] in ett klagomål som avsåg att koncernen La Poste hade åsidosatt artikel 102 FEUF. [Klaganden] gjorde gällande att denna koncern, som tillhandahåller posttjänster i Frankrike, gjorde intrång i [klagandens] patent avseende upphämtning och distribution av paket.
Kommissionen angav i skrivelse av den 31 mars 2017 att koncernen La Postes agerande, om det antogs vara styrkt, föreföll utgöra patentintrång snarare än missbruk av en dominerande ställning enligt artikel 102 FEUF, och att [klagandens] skrivelse därför inte skulle leda till någon mer ingående undersökning från kommissionens sida.
Den 4 oktober 2017 skickade [klaganden] en skrivelse till kommissionen i vilken han omformulerade sitt klagomål så att han grundade det på artikel 101 FEUF och gjorde gällande att det fanns en gränsöverskridande kartell bestående av postoperatörer, tillverkare av maskiner och programvara för frankering samt utrustning för postsortering, kunder inom elektronisk handel som Amazon och internationella standardiseringsorgan …
En telefonkonferens med kommissionen ägde rum den 29 november 2017.
Den 1, den 12 och den 13 december 2017, den 22 januari, den 15 maj och den 20 november 2018 samt den 22 februari 2019 sände [klaganden] skrivelser till kommissionen i vilka han angav att han arbetade på en tredje version av sitt klagomål.
Den 5 april 2019 skickade [klaganden] en skrivelse till kommissionen med nya uppgifter.
Genom skrivelse av den 30 juli 2019 underrättade kommissionen [klaganden] om att det inte fanns tillräckliga skäl för att vidta åtgärder med anledning av hans klagomål.
Den 14 september 2019 inkom [klaganden] med ett yttrande till kommissionen i vilket han ändrade omfattningen av sitt klagomål. Han angav att han frånföll sina påståenden om att La Poste-koncernen, Amazon och vissa postoperatörer hade missbrukat sin dominerande ställning och endast vidhöll påståendena om överträdelser av artikel 101 FEUF.
Klagomålet innehöll fyra påståenden om överträdelse av artikel 101 FEUF, nämligen att det gjorts brottsliga intrång i [klagandens] samtliga patent, att kartellföretagen – till vilka [klaganden] utan framgång hade försökt upplåta licenser att nyttja hans patent – otillåtet hade avbrutit förhandlingarna, att hans patent kollektivt bojkottats genom samordnade förfaranden avseende brottsliga intrång, otillåtna avbrott av förhandlingar och andra olagliga samordnade förfaranden och, slutligen, att internationella organ hade fastställt standarder som innebar intrång i [klagandens] patent.
Den 28 maj 2020 antog kommissionen det [omtvistade] beslutet.
Enligt det [omtvistade] beslutet berodde avslaget på klagomålet på att sannolikheten för att det skulle fastställas att det förelåg en överträdelse av unionens konkurrensrätt i förevarande fall föreföll vara begränsad. Denna slutsats grundades på två huvudsakliga överväganden. Kommissionen ansåg att det problem som förts fram inte var ett problem som omfattades av konkurrensrätten. De upplysningar som lämnats gjorde det inte heller möjligt för kommissionen att dra slutsatsen eller ens grunda rimliga misstankar om att det förelåg en samverkan mellan de berörda företagen.”
Förfarandet vid tribunalen och det överklagade beslutet
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 15 oktober 2020 väckte klaganden talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet.
Klaganden åberopade fem grunder till stöd för sin talan. Dessa grunder avsåg att kommissionen gjort en uppenbart felaktig bedömning av unionsintresset, att kommissionen underlåtit att omsorgsfullt och opartiskt pröva klagandens klagomål, att kommissionen gjort sig skyldig till maktmissbruk i och med att den befann sig i en intressekonflikt och förhalade förfarandet vad beträffar klaganden och dennes yrkanden, att kommissionen gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning till följd av att den inte ansåg att det förelåg någon diskriminering avseende tillträdet till förfarandet för utarbetande av standarder och till resultatet av och protokollen från dessa förfaranden och, slutligen, att kommissionen gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning till följd av att den inte funnit att artikel 101 FEUF åsidosatts.
Tribunalen ogillade samtliga dessa grunder, då det var uppenbart att de var ogrundade.
Parternas yrkanden och förfarandet vid domstolen
Klaganden har yrkat att domstolen ska:
–
upphäva det överklagade beslutet,
–
bifalla de yrkanden som framställdes i första instans och återförvisa ärendet till kommissionen, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att överklagandet ska ogillas och att klaganden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
Prövning av överklagandet
Invändningen om rättegångshinder grundad på att kommissionens svarsskrivelse inkommit för sent
Klaganden har i sin replik gjort gällande att kommissionens svarsskrivelse inte kan beaktas på grund av att den ingavs för sent. Klaganden har gjort gällande att denna inlaga, som ingavs den 22 februari 2022, ingavs mer än 2 månader efter den 25 november 2021, då överklagandet ingavs. Enligt klaganden bör det således fastställas att svarsskrivelsen inte kan beaktas, eftersom kommissionen inte har lagt fram någon bevisning för när den delgavs överklagandet.
Kommissionen har yrkat att denna invändning inte ska godtas.
Enligt artikel 172 i rättegångsreglerna får alla parter i det aktuella målet vid tribunalen som har ett intresse av att överklagandet bifalls, avvisas eller ogillas, inom två månader ”från delgivning av överklagandet” inkomma med svarsskrivelse. Enligt artikel 51 i rättegångsreglerna ska denna tidsfrist dessutom förlängas med tio dagar med hänsyn till avstånd. Svarsskrivelsen ska följaktligen inges inom två månader och tio dagar från delgivningen av överklagandet.
I förevarande fall delgavs kommissionen, såsom framgår av dess yttrande, överklagandet den 13 december 2021. Fristen för att inkomma med en svarsskrivelse på två månader och tio dagar, som löpte från detta datum, löpte följaktligen ut den 23 februari 2022.
Eftersom kommissionens svarsskrivelse inkom den 22 februari 2022, kan invändningen om rättegångshinder på grund av att den inkommit för sent inte godtas.
Prövning i sak
Klaganden har åberopat tre grunder till stöd för sitt överklagande. Den första grunden avser felaktig kvalificering av de faktiska omständigheterna, felaktig rättstillämpning vad gäller beviskravet och missuppfattning av bevisningen samt åsidosättande av motiveringsskyldigheten vad gäller tribunalens konstaterande avseende de påstådda intrångsgörarnas antal. Den andra grunden avser missuppfattning av bevisningen avseende den påstådda marknadsuppdelningen. Den tredje grunden avser felaktig rättstillämpning och åsidosättande av motiveringsskyldigheten vad gäller kvalificeringen av klagandens argument avseende standardiseringsavtalen.
Den första grunden, avseende felaktig kvalificering av de faktiska omständigheterna, felaktig rättstillämpning vad gäller beviskravet och missuppfattning av bevisningen samt åsidosättande av motiveringsskyldigheten vad gäller tribunalens konstaterande avseende de påstådda intrångsgörarnas antal
–
Parternas argument
Klaganden har genom sin första grund gjort gällande att tribunalen, i punkt 37 i det överklagade beslutet, felaktigt slog fast att han inte hade visat att kommissionen hade gjort en uppenbart oriktig bedömning när den underkände klagandens påståenden om att det fanns en samverkan mellan företag. Klaganden har anfört att han i första instans anförde ett argument som avsåg att kommissionen hade gjort en uppenbart oriktig bedömning av unionens intresse, då den inte funnit att det förelåg någon samverkan och då den inte funnit att denna samverkan hade gjort det möjligt att upprätta en internationell standard i strid med klagandens immateriella rättigheter.
Klaganden har i sin replik tillagt, i motsats till vad kommissionen har anfört i sin svarsskrivelse, att den omständigheten att deltagarna i standardiseringsförfarandet inte iakttog skyldigheten att anmäla sina immateriella rättigheter och eventuella rättigheter som innehas av tredje man, däribland i förevarande fall klagandens patent, inte utgör en individuell underlåtenhet från varje berört företags sida, utan en konkurrensbegränsande samordning mellan dessa företag. Tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den, i punkt 38 i det överklagade beslutet, fann att kommissionen hade fog för att anse att det var omöjligt att av de uppgifter som klaganden hade lämnat sluta sig till att det förelåg ”rimliga misstankar” om samverkan mellan de företag som avsågs i klagomålet.
Klaganden har vidare gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning och åsidosatte sin skyldighet att motivera sitt beslut när den, i punkt 38 i det överklagade beslutet, krävde att han skulle visa att det mycket stora antalet intrångsgörare hade kunnat påverka kommissionens bedömning att det saknades bevis för en samverkan mellan de företag som hans klagomål avsåg.
Enligt klaganden syftar förekomsten av ett mycket stort antal intrångsgörare inte till att ifrågasätta denna bedömning, utan visar endast att det är materiellt omöjligt att väcka talan mot var och en av de påstådda intrångsgörarna. Förekomsten av ett mycket stort antal intrångsgörare har således inte till syfte att förstärka bevisningen för denna samverkan, vilken för övrigt redan påvisades under det administrativa förfarandet och upprepades i ansökan i första instans. Tribunalens motivering i punkt 38 i det överklagade beslutet saknar således relevans, eftersom klaganden inte har grundat sitt påstående att det förekommit en samverkan på den omständigheten att det finns ett stort antal påstådda intrångsgörare, utan på den omständigheten att flera företag som deltog i standardiseringsförfarandet kände till förekomsten av hans patentportfölj innan detta förfarande inleddes och att de åsidosatte sin anmälningsplikt. Hänvisningen till det mycket stora antalet intrångsgörare innebär följaktligen att tribunalen missuppfattade den bevisning som lades fram för den.
Kommissionen har gjort gällande att den första grunden för överklagandet inte kan tas upp till sakprövning i den del klaganden har gjort gällande att bevisningen eller de faktiska omständigheterna har missuppfattats och att de övriga argument som klaganden har anfört till stöd för denna grund är irrelevanta eller uppenbart saknar fog.
–
Domstolens bedömning
Domstolen erinrar om att den första grunden för talan vid tribunalen avsåg kommissionens uppenbart felaktiga bedömning av unionsintresset. Genom denna grund gjorde klaganden gällande att kommissionen inte hade tagit hänsyn till betydelsen och allvaret av den påstådda överträdelsen av artikel 101 FEUF.
Domstolen konstaterar i detta hänseende att tribunalen, efter det att den i punkterna 30–34 i det överklagade beslutet hade erinrat om kommissionens befogenheter i samband med handläggningen av klagomål som ingetts till den och om klagandens roll, i punkterna 36–38 i detta beslut underkände klagandens argument enligt följande.
”36
…, [det ska] noteras att kommissionen i skälen 36, 40, 43 och 46 i det [omtvistade] beslutet angav att de uppgifter som lämnats av [klaganden] inte gjorde det möjligt för kommissionen att dra slutsatsen eller ens grunda rimliga misstankar om att det förelåg en samverkan mellan de företag som avses i klagomålet. Kommissionen fann även, i skälen 36, 39 och 46 i det [omtvistade] beslutet, att de påtalade beteendena omfattades av immaterialrätten och inte av konkurrensrätten, i den meningen att [klagandens] immateriella rättigheter inte hade beaktats vid fastställandet av nämnda standard. Det var bland annat med stöd av detta skäl som kommissionen motiverade sin slutsats att sannolikheten för att det skulle fastställas att det förelåg en överträdelse av unionens konkurrensrätt var begränsad i förevarande fall och på så sätt motiverade sitt beslut att inte vidare pröva [klagandens] klagomål.
Mot den bakgrunden och eftersom [klaganden] inte har visat att denna slutsats berodde på en uppenbart oriktig bedömning från kommissionens sida, gjorde kommissionen en riktig bedömning när den konstaterade att det inte fanns ett tillräckligt unionsintresse av att vidare pröva de av [klaganden] påtalade omständigheterna.
Den av [klaganden] åberopade omständigheten att det kritiserade förfarandesättet avsåg ett mycket stort antal påstådda intrångsgörare påverkar inte denna slutsats, eftersom [klaganden] inte har visat att denna omständighet, om den antas vara styrkt, påverkar kommissionens konstaterande om att det saknas bevis för att det förekommit en samverkan mellan de företag som avses i hans klagomål eller om att de påtalade beteendena framför allt härrör från immaterialrätten”.
Det framgår av punkterna 36 och 37 i det överklagade beslutet att tribunalen, i enlighet med den rättspraxis som nämns i punkterna 30–34 i det överklagade beslutet, prövade huruvida kommissionen hade utövat sin skönsmässiga bedömning vid handläggningen av klagomål genom att göra en avvägning mellan bland annat den påstådda överträdelsens art, sannolikheten för att den skulle kunna fastställas och unionens intresse.
För det första ska det påpekas att klaganden, genom de argument som riktats mot punkterna 36 och 37 i det överklagade beslutet, inte har åberopat en felaktig rättstillämpning som påverkar tribunalens resonemang, utan i själva verket försöker få domstolen att företa en ny bevisvärdering, genom att uppmana den att konstatera att tribunalen ”inte kunde instämma i” bedömningen av de faktiska omständigheter som hänförde sig till att det saknades bevis för en samverkan mellan de företag som avsågs i klagandens klagomål, vilken bland annat ledde till att kommissionen antog det omtvistade beslutet, utan att göra sig skyldig till ”samma fel” som kommissionen.
En sådan argumentation kan emellertid inte tas upp till sakprövning. Enligt fast rättspraxis är tribunalen ensam behörig att fastställa de faktiska omständigheterna, utom då det av handlingarna i målet framgår att de fastställda omständigheterna är materiellt oriktiga, och att bedöma bevisningen. Fastställandet av de faktiska omständigheterna och bedömningen av bevisningen utgör således inte – med undantag för då tribunalen har missuppfattat omständigheterna eller bevisningen – en rättsfråga som ska prövas av domstolen (dom av den 20 september 2018, Agria Polska m.fl./kommissionen,
C‑373/17 P
,
EU:C:2018:756
, punkt
, och dom av den 30 juni 2022, Fakro/kommissionen,
C‑149/21 P
, ej publicerad,
EU:C:2022:517
, punkt
), eftersom domstolen i ett mål om överklagande inte är behörig att göra en ny prövning av de faktiska omständigheterna och bevisningen.
Dessutom är det uppenbart att den omständigheten att klaganden vid tribunalen ”åberopade” en grund avseende en uppenbart oriktig bedömning inte utgör tillräckligt stöd för invändningen att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkt 37 i det överklagade beslutet fann att klaganden inte hade ”styrkt” att kommissionens slutsats i det omtvistade beslutet berodde på en uppenbart oriktig bedömning.
För det andra, vad gäller klagandens argument avseende punkt 38 i det överklagade beslutet, ska det först, vad gäller tribunalens påstådda åsidosättande av motiveringsskyldigheten, erinras om att denna skyldighet, som utgör en väsentlig formföreskrift, ska särskiljas från frågan huruvida motiveringen är välgrundad, vilken i sin tur rör frågan huruvida den omtvistade rättsakten är lagenlig i materiellt hänseende (se, för ett liknande resonemang, dom av den 30 november 2016, kommissionen/Frankrike och Orange,
C‑486/15 P
,
EU:C:2016:912
, punkt
, och dom av den 30 juni 2022, Fakro/kommissionen,
C‑149/21 P
, ej publicerad,
EU:C:2022:517
, punkt
).
Klagandens invändning att tribunalens motivering i punkt 38 i det överklagade beslutet ”saknar … relevans” avser emellertid inte en bristfällig eller otillräcklig motivering, utan huruvida motiveringen är lämplig eller välgrundad.
Vidare konstaterar domstolen att klagandens invändning, att det saknas fog för den bedömning som gjorts i denna punkt i det överklagade beslutet, grundar sig på en felaktig tolkning av det överklagade beslutet.
Det är riktigt att tribunalen, i punkt 38 i det överklagade beslutet, påpekade att klaganden inte hade visat att det mycket stora antalet påstådda intrångsgörare, om det antas vara styrkt, påverkade kommissionens bedömning att det inte fanns ett tillräckligt unionsintresse av att gå vidare med prövningen av de omständigheter som klaganden påtalat. Det framgår emellertid av punkterna 36 och 37 i samma beslut, beträffande vilka klaganden inte har visat att det skett en felaktig rättstillämpning, att tribunalen inte grundade sig på antalet intrångsgörare för att fastställa kommissionens bedömning, utan på den omständigheten att de ageranden som klaganden påtalat hänförde sig till immaterialrätten och inte till konkurrensrätten.
Eftersom klaganden, genom sin argumentation i detta hänseende, inte har visat att tribunalen missuppfattade bevisningen kan denna argumentation inte godtas.
Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser den första grunden, vilken delvis inte kan tas upp till prövning och delvis saknar fog.
Den andra grunden, avseende missuppfattning av bevisningen angående den påstådda marknadsuppdelningen
–
Parternas argument
Som andra grund har klaganden gjort gällande att tribunalen, i punkt 41 i det överklagade beslutet, gjorde en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna när den påpekade att klaganden inte hade framfört några argument avseende en marknadsuppdelning under det administrativa förfarandet. Klaganden har anfört att han visst under detta förfarande gjorde gällande att det förekom en sådan marknadsuppdelning, genom skrivelse av den 15 maj 2018, vilken syftade till att komplettera de två klagomål som redan hade lämnats in. Tribunalen underlät att nämna denna skrivelse, trots att den även hade bifogats ansökan i första instans. Enligt klaganden är tribunalens bedömning av den bevisning som lades fram för den således felaktig, eftersom tribunalen underlät att fastställa det verkliga innehållet i ett av dessa bevis, och därmed missuppfattade bevisningen och åsidosatte motiveringsskyldigheten. Tribunalen gjorde således en felaktig bedömning när den, i punkt 42 i det överklagade beslutet, slog fast att kommissionen inte kunde klandras för att inte ha beaktat denna skrivelse när den antog det omtvistade beslutet.
Kommissionen har anfört att denna grund antingen ska avvisas eller underkännas på grund av att den uppenbart saknar fog.
–
Domstolens bedömning
Domstolen erinrar om att klaganden genom sin första grund för talan om ogiltigförklaring gjorde gällande att postoperatörerna hade delat upp den relevanta marknaden mellan sig genom att inte erbjuda den patenterade tekniken i kassan, det vill säga till allmänheten, utan endast till e-handlare.
Tribunalen underkände detta argument i punkterna 41 och 42 i det överklagade beslutet på följande sätt:
”41
… [det ska] noteras att det av [klagandens] skrivelser av den 4 oktober 2017 och den 14 september 2019 samt av skälen 12 och 24 i det [omtvistade] beslutet framgår att [klagandens] argument angående en marknadsuppdelning inte framfördes under det administrativa förfarandet.
I enlighet med den rättspraxis som det erinras om i punkt 34 [i det överklagade beslutet] kan kommissionen följaktligen inte klandras för att inte ha analyserat dessa argument i det [omtvistade] beslutet”.
Såsom framgår av den rättspraxis som det erinrats om i punkt 27 ovan utgör tribunalens fastställelse av de faktiska omständigheterna och bedömningen av bevisningen, med undantag för om de missuppfattats, inte en rättsfråga som, som sådan, kan prövas av domstolen i ett överklagande.
Även om klaganden i förevarande fall formellt har gjort gällande att tribunalen åsidosatte motiveringsskyldigheten och att dess konstateranden i punkt 41 i det överklagade beslutet var materiellt felaktiga eller bristfälliga, förefaller hans argument, såsom framgår av punkt 35 i förevarande dom, endast avse att det ska fastställas att bevisningen har missuppfattats. Utvecklingen av denna argumentation syftar emellertid i själva verket till att, i samband med överklagandet, åberopa en bedömning av det ”verkliga innehållet” i skrivelsen av den 15 maj 2018 och att erhålla en prövning av dess bevisvärde i förhållande till den bevisning som prövades av tribunalen och som nämns i samma punkt i det överklagade beslutet.
Enligt domstolens fasta praxis ska det utifrån handlingarna i målet vara uppenbart att tribunalen har missuppfattat bevisningen eller de faktiska omständigheterna, utan att domstolen behöver göra någon ny bedömning av detta (dom av den 6 november 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/kommissionen, kommissionen/Scuola Elementare Maria Montessori och kommissionen/Ferracci,
C‑622/16 P–C‑624/16 P
,
EU:C:2018:873
,punkt 86 och där angiven rättspraxis), vilket inte är fallet i detta mål.
Den andra grunden kan följaktligen inte tas upp till prövning.
Den tredje grunden, avseende felaktig rättstillämpning och åsidosättande av motiveringsskyldigheten vad gäller kvalificeringen av klagandens argument angående standardiseringsavtalen
–
Parternas argument
Klaganden har som tredje grund gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning vid fastställandet av innehållet i ett bevis, när den i punkterna 87 och 88 i det överklagade beslutet underkände den fjärde och den femte grunden för talan om ogiltigförklaring med motiveringen att klaganden i huvudsak yrkade att tribunalen skulle konstatera att det skett en överträdelse av konkurrensreglerna utan att anföra något argument till stöd för att det omtvistade beslutet var behäftat med en felaktig rättstillämpning, en uppenbart oriktig bedömning eller maktmissbruk.
Klaganden har anfört att han, i motsats till vad tribunalen fann, inte begärde att tribunalen direkt skulle konstatera en överträdelse av artikel 101 FEUF. Tvärtom visade klaganden att kommissionen, om den hade bedömt de uppgifter som presenterats för den i det administrativa förfarandet på rätt sätt, inte hade kunnat komma fram till någon annan slutsats än att det förelåg en samverkan mellan de företag som avses i klagomålet och följaktligen att artikel 101 FEUF hade överträtts. Klaganden har i detta hänseende erinrat om att den fjärde och den femte grunden för talan om ogiltigförklaring endast utgjorde ”en utveckling och en precisering av de faktiska omständigheter som det redan hade redogjorts för under det administrativa förfarandet”.
Klaganden har vidare gjort gällande att tribunalen åsidosatte skyldigheten att motivera sina beslut när den, i punkt 83 i det överklagade beslutet, angav att klaganden genom den fjärde och den femte grunden ”[utvecklade] sin teori angående den konkurrensbegränsande karaktären av GS1-standardiseringsavtalet och dess medlemmars beteende, utan att anföra något argument som specifikt [avsåg] det [omtvistade] beslutet”. Det framgår emellertid av hela klagandens argumentation vid tribunalen, i synnerhet av rubriken till den fjärde grunden, att han försökte visa att kommissionen hade gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att underlåta att konstatera att han hade diskriminerats vad beträffar tillträdet till förfarandet för utarbetande av standarder samt till resultatet av och protokollen från dessa förfaranden.
Slutligen, vad gäller underkännandet av den femte grunden har klaganden gjort gällande att tribunalen även gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning och åsidosatte sin skyldighet att motivera sina beslut när den, efter att ha prövat de synpunkter som klaganden hade framfört, fann att kommissionen haft fog för att anta det omtvistade beslutet. Klaganden har preciserat att han genom denna femte grund endast redogjorde för de omständigheter som skulle göra det möjligt för kommissionen att göra den bedömning som anges i skäl 42 i det omtvistade beslutet, för att avgöra huruvida det aktuella avtalet omfattades av artikel 101.1 FEUF och, om så var fallet, huruvida villkoren i artikel 101.3 FEUF var uppfyllda. Klaganden har tillagt att han inom ramen för denna grund gjorde en ingående bedömning av villkoren för att tillämpa artikel 101 FEUF på standardiseringsavtalen för att visa att kommissionen inte kunde avslå hans klagomål.
Kommissionen anser att denna grund saknar fog och att överklagandet inte kan bifallas på denna grund.
–
Domstolens bedömning
Det ska först och främst erinras om att den fjärde och den femte grunden för talan om ogiltigförklaring avsåg felaktig rättstillämpning till följd av att kommissionen inte hade ansett att det förelåg diskriminering vad gällde tillträdet till förfarandet för utarbetande av standarder samt till resultatet av och protokollen från dessa förfaranden och felaktig rättstillämpning till följd av att kommissionen inte hade funnit att artikel 101 FEUF hade åsidosatts.
Klaganden gjorde närmare bestämt gällande att han hade hindrats från att få tillträde till standardiseringsförfarandet, särskilt hos standardiseringsorganet Global Standards 1 (nedan kallat GS 1), och att de påstådda intrånggörarna hade åsidosatt sina skyldigheter enligt riktlinjerna för horisontella samarbetsavtal och nekat honom tillgång till resultatet av standardiseringsförfarandet på marknaden för sändning och uppföljning av paket inom unionen, vilket är oförenligt med artikel 101.1 FEUF.
Tribunalen underkände denna argumentation på följande sätt i punkterna 83–87 i det överklagade beslutet:
”83
[klaganden] har genom den fjärde och den femte grunden utvecklat sin teori angående den konkurrensbegränsande karaktären av GS1-standardiseringsavtalet och dess medlemmars beteende, utan att anföra något argument som specifikt avser det [omtvistade] beslutet.
[Klagandens] argument är dessutom till stor del nya i förhållande till dem som framfördes under det administrativa förfarandet i skrivelsen av den 14 september 2019, vilka kommissionen bemötte i skäl 38 och följande skäl i det [omtvistade] beslutet. Kommissionen drog i skäl 40 respektive i skäl 43 i det [omtvistade] beslutet slutsatserna dels att ’de uppgifter som lämnats inte [gjorde] det möjligt för [den] att sluta sig till eller ens grunda rimliga misstankar om att det förelåg en samverkan mellan [de berörda] företagen’, dels att [klaganden], ’även om det skulle antas vara styrkt att reglerna för GS 1:s funktionssätt innebär att det upprättas ett standardiseringsavtal som riskerar att skapa en marknadsstyrka och att reglerna inte iakttar de villkor som anges i punkterna 270–286 i riktlinjerna [angående horisontella samarbetsavtal], inte har angett på vilket sätt reglerna om funktionssättet skulle kunna begränsa konkurrensen’.
Det ska erinras om att domstolsprövningen av beslut om avslag på klagomål inte får föranleda tribunalen att ersätta kommissionens bedömning av unionsintresset med sin egen bedömning, utan syftet är att kontrollera att det omtvistade beslutet inte är fattat på grundval av materiellt oriktiga uppgifter om de faktiska omständigheterna, att det inte skett en felaktig rättstillämpning och att det inte heller har gjorts en uppenbart oriktig bedömning eller förekommit maktmissbruk (se dom av den 11 januari 2017, Topps Europe/kommissionen,
T‑699/14
, ej publicerad,
EU:T:2017:2
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Såsom kommissionen med rätta har gjort gällande ankommer det … inte på tribunalen att direkt pröva frågan huruvida standardiseringsavtalet GS 1 och dess medlemmars beteende är konkurrensbegränsande, utan att avgöra huruvida den ståndpunkt som anges i skäl 38 och följande skäl i det [omtvistade] beslutet, som svar på de argument som [klaganden] framfört under det administrativa förfarandet, utgör felaktig rättstillämpning, en uppenbart oriktig bedömning eller maktmissbruk.
Genom den fjärde och den femte grunden har [klaganden] emellertid i huvudsak yrkat att tribunalen ska fastställa att det skett en överträdelse av konkurrensreglerna, utan att anföra något argument till stöd för att det [omtvistade] beslutet är behäftat med en felaktig rättstillämpning, en uppenbart oriktig bedömning eller maktmissbruk.”
Som tredje grund har klaganden gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning och åsidosatte sin motiveringsskyldighet vad gäller kvalificeringen av klagandens argument avseende standardiseringsavtalen.
Domstolen godtar inte dessa argument.
Det ska nämligen först och främst konstateras att klaganden inte har identifierat någon felaktig rättstillämpning i punkterna 83, 87 och 88 i det överklagade beslutet, utan han har endast upprepat den redogörelse för de faktiska omständigheter som han anser borde ha föranlett tribunalen att konstatera att det förelåg en samverkan mellan de företag som avsågs i klagandens klagomål. I enlighet med den rättspraxis som anges i punkt 27 ovan räcker det emellertid att erinra om att domstolen i ett mål om överklagande, utan att det gjorts gällande att de faktiska omständigheterna har missuppfattats, inte kan pröva tribunalens bedömning av de faktiska omständigheterna och bevisningen, och än mindre göra en ny bedömning av de faktiska omständigheterna och bevisningen.
Det ska vidare påpekas att klaganden i sitt överklagande har medgett att det var som svar på punkt 42 i det omtvistade beslutet som han utvecklade en argumentation angående den ingående bedömningen av villkoren för tillämpningen av artikel 101 FEUF på standardiseringsavtalen för att visa att kommissionen felaktigt hade avslagit hans klagomål. Tribunalen hade således fog för att i punkt 84 i det överklagade beslutet finna att klagandens argument till stor del var nya i förhållande till dem som hade anförts under det administrativa förfarandet.
Av detta följer att tribunalen, utan att göra sig skyldig till felaktig rättstillämpning, i punkterna 83, 87 och 88 i det överklagade beslutet, kunde slå fast att klaganden, genom den fjärde och den femte grunden, uppmanade tribunalen att fastställa att det skett en överträdelse av konkurrensreglerna utan att anföra något argument till stöd för att det omtvistade beslutet innehöll en uppenbart oriktig bedömning eller en felaktig rättstillämpning, och underkänna dessa grunder.
Slutligen, vad gäller [klagandens] påstående att motiveringsskyldigheten har åsidosatts, kan detta inte godtas. Eftersom tribunalen i punkterna 84–87 i det överklagade beslutet angav skälen till att den underkände klagandens fjärde och femte grund, saknar likheten mellan dessa skäl och kommissionens argumentation betydelse för bedömningen av huruvida motiveringsskyldigheten har iakttagits.
Överklagandet kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den tredje grunden, vilken delvis inte kan tas upp till prövning och delvis saknar fog.
Eftersom överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser någon av de tre grunderna ska det ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet avvisas eller ogillas. Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, vilken enligt artikel 184.1 ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att klaganden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom klaganden har tappat målet, ska han bära sina rättegångskostnader och ersätta kommissionens rättegångskostnader.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (nionde avdelningen) följande:

1)
Överklagandet ogillas.

2)
Frédéric Jouvin ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som uppkommit för Europeiska kommissionen.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.