CELEX: 62019CJ0934
Žalba
Ekonomska i monetarna unija
Bankovna unija
Oporavak i sanacija kreditnih institucija i investicijskih društava
Jedinstveni sanacijski mehanizam za kreditne institucije i određena investicijska društva (SFM)
Jedinstveni fond za sanaciju (SRF)
Sanacijski postupak koji se primjenjuje u slučaju propasti ili vjerojatne propasti subjekta
Donošenje sanacijskog programa za društvo Banco Popular Español S. A.
Instrument prodaje poslovanja
Otpis i konverzija instrumenata kapitala
Uredba (EU) br. 806/2014
Članak 20.
Pojam ‚konačno vrednovanje’
Posljedice
Odbijanje provedbe odnosno neprovedba ex post konačnog vrednovanja
Pravna sredstva
Tužba za poništenje

Svojom žalbom društva Algebris (UK) Ltd i Anchorage Capital Group LLC zahtijevaju ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 10. listopada 2019., Algebris (UK) i Anchorage Capital Group/SRB (T‑2/19, neobjavljeno, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje,
EU:T:2019:741
), kojim je taj sud odbacio kao nedopuštenu njihovu tužbu za poništenje navodnog odbijanja Jedinstvenog sanacijskog odbora (SRB) da provede
ex post
konačno vrednovanje društva Banco Popular Español S. A. (u daljnjem tekstu: Banco Popular), koje mu je bilo priopćeno dopisom od 18. prosinca 2018.
Pravni okvir
U skladu s uvodnom izjavom 64. Uredbe (EU) br. 806/2014 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2014. o utvrđivanju jedinstvenih pravila i jedinstvenog postupka za sanaciju kreditnih institucija i određenih investicijskih društava u okviru jedinstvenog sanacijskog mehanizma i jedinstvenog fonda za sanaciju te o izmjeni Uredbe (EU) br. 1093/2010 (
SL 2014., L 225, str. 1
. i ispravak
SL 2015., L 101, str. 62
.):
„Važno je priznati gubitke čim subjekt propadne. Vrednovanje imovine i obveza subjekata koji propadaju trebalo bi biti zasnovano na poštenim, opreznim i realističnim pretpostavkama u trenutku primjene sanacijskih instrumenata. Na vrijednost obveza ipak ne bi trebalo utjecati vrednovanje financijskog stanja subjekta. Zbog žurnosti bi [SRB‑u] trebalo omogućiti brzo vrednovanje imovine i obveza subjekta koji propada. To bi vrednovanje trebalo biti privremeno i trebalo bi se primjenjivati do provođenja neovisnog vrednovanja.”
Uredba br. 806/2014 sadržava članak 20., naslovljen „Vrednovanje u svrhu sanacije”, u skladu s kojim:
„1.   Prije odluke o provedbi sanacijske mjere ili izvršavanju ovlasti za otpis ili konverziju relevantnih instrumenata kapitala, [SRB] omogućuje da pravično, oprezno i realistično vrednovanje imovine i obveza subjekta iz članka 2. provede osoba koja je neovisna u odnosu na bilo koje tijelo javne vlasti, uključujući [SRB] i nacionalna sanacijska tijela te na dotični subjekt.
2.   Sukladno stavku 15. ako je udovoljeno zahtjevima utvrđenima u stavku 1. te stavcima od 4. do 9., vrednovanje se smatra konačnim.
3.   Ako nije moguće neovisno vrednovanje u skladu sa stavkom 1., [SRB] može provesti privremeno vrednovanje imovine i obveza subjekta iz članka 2., u skladu sa stavkom 10. ovog članka.
4.   Cilj vrednovanja procjena je vrijednosti imovine i obveza subjekta iz članka 2. koji zadovoljava uvjete za sanaciju iz članaka 16. i 18.
5.   Svrhe vrednovanja su sljedeće:
(a)
pružanje informacija radi utvrđivanja jesu li zadovoljeni uvjeti za sanaciju ili uvjeti za otpis ili konverziju instrumenata kapitala;
(b)
ako su zadovoljeni uvjeti za sanaciju, pružanje informacija radi donošenja odluke o odgovarajućoj sanacijskoj mjeri koju je potrebno poduzeti u pogledu subjekta iz članka 2.;
(c)
kada se primjenjuje ovlast za otpis ili konverziju relevantnog instrumenata kapitala, pružanje informacija za donošenje odluke o mjeri u kojoj se poduzima poništavanje ili razvodnjavanje vlasničkih instrumenata te mjera u kojoj se otpisuju i konvertiraju relevantni instrumenti kapitala;
[…]
(g)
u svim slučajevima, da se njime osigura priznavanje svih gubitaka nad imovinom subjekta iz članka 2. u trenutku kada se primjenjuju sanacijski instrumenti ili izvršavaju ovlasti za otpis ili konverziju relevantnih instrumenata kapitala.
6.   Ne dovodeći u pitanje okvir [Europske u]nije za državne potpore, vrednovanje se po potrebi temelji na opreznim pretpostavkama, uključujući one o stopama neispunjenja obveze i ozbiljnosti gubitaka. Vrednovanjem se ne pretpostavlja moguće buduće pružanje bilo koje izvanredne javne financijske potpore ili bilo koja hitna likvidnosna pomoć središnje banke ili bilo koja likvidnosna pomoć središnje banke dodijeljena u okviru nestandardne kolateralizacije, roka dospijeća ili kamatnih uvjeta subjektu iz članka 2. od onog trenutka kada se poduzmu sanacijske mjere ili se izvrši ovlast za otpis ili konverziju relevantnih instrumenata kapitala. […]
7.   Vrednovanje se dopunjuje sljedećim informacijama kao što se pojavljuju u računovodstvenim knjigama i evidencijama subjekta iz članka 2.:
(a)
ažuriranom bilancom i izvješćem o financijskom položaju subjekta iz članka 2.;
(b)
analizom i procjenom računovodstvene vrijednosti imovine;
(c)
popisom nepodmirenih bilančnih i izvanbilančnih obveza prikazanih u knjigama i evidencijama subjekta iz članka 2., s pokazateljem odgovarajućih kredita i redoslijeda potraživanja iz članka 17.
[…]
9.   U vrednovanju se navodi potpodjela vjerovnika u redove u skladu s prioritetima potraživanja iz članka 17. i procjena postupanja koje bi svaki red dioničara i vjerovnika očekivao da se subjekt iz članka 2. likvidira redovnim postupkom u slučaju insolventnosti. Ta procjena ne utječe na primjenu načela prema kojem niti jedan vjerovnik ne smije biti u slabijem položaju, a koje je navedeno u članku 15. stavku 1. točki (g).
10.   Ako zbog žurnih okolnosti pojedinog slučaja nije moguće ispuniti zahtjeve iz stavaka 7. i 9. ili ako se primjenjuje stavak 3., provodi se privremeno vrednovanje. Pri provedbi privremenog vrednovanja potrebno je pridržavati se zahtjeva iz stavka 4. i, u mjeri u kojoj je to razumno praktično u okolnostima, zahtjeva iz stavaka 1., 7. i 9. Privremeno vrednovanje iz prvog podstavka uključuje zaštitu od dodatnih gubitaka, uz primjereno opravdanje.
11.   Vrednovanje kojim se ne ispunjavaju svi zahtjevi utvrđeni u stavku 1. i stavcima od 4. do 9. smatra se privremenim dok neovisna osoba kako je navedena u stavku 1. ne provede vrednovanje koje je u potpunosti sukladno sa svim zahtjevima utvrđenima u tim stavcima. To se
ex post
konačno vrednovanje provodi čim je to moguće. Može se provesti ili odvojeno od vrednovanja iz stavaka 16., 17. i 18. ili istodobno s njim i može ga provesti ista neovisna osoba kao i to vrednovanje, ali se od njega mora razlikovati.
Svrhe
ex post
konačnog vrednovanja su sljedeće:
(a)
osigurati da su svi gubitci nad imovinom subjekta iz članka 2. priznati u računovodstvenim knjigama tog subjekta;
(b)
dati informacije za odluku o [povratu otpisanih] potraživanja vjerovnika ili povećanju vrijednosti plaćenih naknada, u skladu sa stavkom 12. ovog članka.
12.   U slučaju da je procjena neto vrijednosti imovine subjekta iz članka 2. izvršena
ex post
konačnim vrednovanjem veća od procjene neto vrijednosti imovine tog subjekta izvršene privremenim vrednovanjem, [SRB] može zatražiti od nacionalnog sanacijskog tijela da učini sljedeće:
(a)
izvrši svoju ovlast kako bi se povećala vrijednost potraživanja vjerovnika ili vlasnika [relevantnih] instrumenata kapitala koja su otpisana u okviru
bail‑in
instrumenta;
(b)
uputi prijelaznu instituciju ili subjekt upravljanja imovinom da izvrši daljnju uplatu naknada u pogledu imovine, prava ili obveza instituciji u sanaciji ili, ovisno o slučaju, u pogledu vlasničkih instrumenata vlasnicima tih vlasničkih instrumenata.
13.   Ne dovodeći u pitanje stavak 1., privremeno vrednovanje provedeno u skladu sa stavcima 10. i 11. valjana je osnova na temelju koje [SRB] odlučuje o sanacijskim mjerama, uključujući nalaganje nacionalnim sanacijskim tijelima da preuzmu kontrolu nad institucijom koja propada, ili o izvršavaju ovlasti za otpis ili konverziju relevantnih instrumenata kapitala.
14.   [SRB] uspostavlja i održava mehanizme kojima osigurava da se procjena primjene
bail‑in
instrumenata u skladu s člankom 27. i vrednovanje iz stavaka od 1. do 15. ovog članka temelje na informacijama o imovini i obvezama institucije u postupku sanacije, koje su u najvećoj mogućoj razumnoj mjeri ažurirane i cjelovite.
15.   Vrednovanje je sastavni dio odluke o primjeni sanacijskog instrumenta ili izvršavanju sanacijske ovlasti ili odluke o izvršavanju ovlasti za otpis ili konverziju instrumenata kapitala. Samo vrednovanje ne podliježe odvojenom pravu na žalbu nego može biti predmetom žalbe zajedno s odlukom [SRB].
16.   Da bi se procijenilo bi li se s dioničarima i vjerovnicima bolje postupalo da je nad institucijom u sanaciji proveden redovni postupak u slučaju insolventnosti, [SRB] osigurava da vrednovanje provodi neovisna osoba iz stavka 1. što je prije moguće nakon primjene sanacijske mjere ili mjera. To vrednovanje razlikuje se od vrednovanja provedenog na temelju stavaka od 1. do 15.
17.   Vrednovanjem iz stavka 16. utvrđuje se sljedeće:
(a)
način na koji bi se postupalo s dioničarima i vjerovnicima ili relevantnim sustavima osiguranja depozita da je nad institucijom u sanaciji, u odnosu na koju je izvršena sanacijska mjera ili više njih, proveden redovni postupak u slučaju insolventnosti u vrijeme kad je donesena odluka o sanaciji;
(b)
stvarno postupanje s dioničarima i vjerovnicima pri sanaciji institucije u sanaciji; te
(c)
postojanje razlike između postupanja iz točke (a) ovog stavka i postupanja iz točke (b) ovog stavka.
[…]”
Okolnosti spora
Okolnosti spora iznesene su u točkama 1. do 20. pobijanog rješenja i mogu se, za potrebe ovog postupka, sažeti na sljedeći način.
Žalitelji, društva Algebris (UK) i Anchorage Capital Group, upravitelji su investicijskih fondova koji su u trenutku kada je za društvo Banco Popular na temelju Uredbe br. 806/2014 bio donesen sanacijski program držali različite vrste instrumenata kapitala tog društva.
Za potrebe donošenja odluke o sanaciji provedeno je vrednovanje društva Banco Popular na temelju članka 20. Uredbe br. 806/2014. U tu su svrhu najprije bila sastavljena dva izvješća.
Prvo izvješće (u daljnjem tekstu: prvo izvješće o vrednovanju) od 5. lipnja 2017. izradio je SRB na temelju članka 20. stavka 5. točke (a) te uredbe s ciljem pružanja informacija kako bi se moglo utvrditi jesu li zadovoljeni uvjeti za pokretanje sanacijskog postupka, kako su utvrđeni u članku 18. stavku 1. navedene uredbe.
Drugo izvješće (u daljnjem tekstu: drugo izvješće o vrednovanju) od 6. lipnja 2017. sastavio je neovisni stručnjak u skladu s člankom 20. stavkom 10. navedene uredbe. Svrha tog vrednovanja bila je procijeniti vrijednost imovine i obveza društva Banco Popular, dati procjenu načina na koji bi se s dioničarima i vjerovnicima postupalo da je nad društvom Banco Popular bio proveden redovni postupak u slučaju insolventnosti i pružiti informacije koje omogućuju donošenje odluke o dionicama i vlasničkim instrumentima koje treba prenijeti i na temelju kojih SRB može utvrditi što su komercijalni uvjeti za potrebe instrumenta prodaje poslovanja.
SRB je 7. lipnja 2017. donio Odluku SRB/EES/2017/08 o sanacijskom programu za društvo Banco Popular (u daljnjem tekstu: odluka o sanaciji). Istog je dana Europska komisija donijela Odluku (EU) 2017/1246 o potvrđivanju sanacijskog programa za društvo Banco Popular Español S. A. (
SL 2017., L 178, str. 15
.). Tog istog dana Fondo de Reestructuración Ordenada Bancaria (Fond za uredno restrukturiranje bankovnih institucija, u daljnjem tekstu: FROB) donio je mjere potrebne za provedbu odluke o sanaciji.
U skladu s člankom 5. stavkom 1. odluke o sanaciji:
„Sanacijski instrument koji se primjenjuje na društvo Banco Popular sastoji se od prodaje poslovanja u skladu s člankom 24. Uredbe br. 806/2014 prijenosom dionica na stjecatelja. Otpis i konverzija instrumenata kapitala izvršit će se neposredno prije primjene instrumenta prodaje poslovanja.”
Članak 6. odluke o sanaciji, koji se odnosi na otpis instrumenata kapitala i na instrument prodaje poslovanja, sadržava stavak 1. u skladu s kojim SRB u biti odlučuje:
(a)
otpisati nominalni iznos temeljnog kapitala društva Banco Popular u iznosu od 2098429046 eura, što će dovesti do poništenja svih dionica tog društva;
(b)
konvertirati cjelokupnu glavnicu instrumenata dodatnog osnovnog kapitala koje je izdalo društvo Banco Popular i koji su bili u optjecaju na datum donošenja odluke o sanaciji u nove dionice koje izdaje društvo Banco Popular nazvane ‚nove dionice I’;
(c)
svesti na nulu nominalnu vrijednost ‚novih dionica I’ što [će dovesti] do poništenja svih ‚novih dionica I’,
(d)
konvertirati cjelokupnu glavnicu instrumenata dopunskog kapitala koje je izdalo društvo Banco Popular i koji su bili u optjecaju na datum donošenja odluke o sanaciji u nove dionice koje izdaje društvo Banco Popular, ‚nove dionice II’.”
U skladu s člankom 6. stavkom 3. odluke o sanaciji, te mjere otpisa i konverzije temeljile su se na drugom izvješću o vrednovanju, koje je potvrđeno rezultatima transparentnog i otvorenog postupka prodaje koji je proveo FROB.
SRB je, u članku 6. stavku 5., također odredio da će se „nove dionice II” prenijeti na društvo Banco Santander S. A., oslobođene bilo kojeg prava ili povlastice trećih uz plaćanje kupovne cijene od jednog eura, uz što je naveo da je stjecatelj već bio pristao na prijenos.
Žalitelji su 17. kolovoza 2017. Općem sudu podnijeli tužbu, upisanu pod brojem T‑570/17, za poništenje odluke o sanaciji. Istog su dana također podnijeli tužbu, upisanu pod brojem T‑575/17, za poništenje Odluke 2017/1246.
Dana 14. lipnja 2018. SRB je primio konačno izvješće o vrednovanju neovisnog stručnjaka, predviđeno u članku 20. stavcima 16. i 17. Uredbe br. 806/2014, čija je svrha bila utvrditi bi li se s dioničarima i vjerovnicima na koje utječe odluka o sanaciji društva Banco Popular bolje postupalo da je nad institucijom bio proveden redovni postupak u slučaju insolventnosti (u daljnjem tekstu: treće izvješće o vrednovanju).
SRB je 2. kolovoza 2018. poslao dopis neovisnom stručnjaku, koji je glasio kako slijedi:
„Nakon pažljivog ispitivanja pravnog okvira SRB smatra, s obzirom na okolnosti sanacije društva Banco Popular, da nije potrebno pripremiti
ex post
konačno vrednovanje iz članka 20. stavka 11. Uredbe br. 806/2014, osobito s obzirom na to da provođenje takvog vrednovanja ne može utjecati na prodaju društva Banco Popular društvu Banco Santander, koja je odredila tržišnu cijenu društva Banco Popular kao subjekta u okviru otvorenog, poštenog i transparentnog postupka.”
Dana 7. kolovoza 2018. SRB je objavio objavu o „[o]bavijesti […] od 2. kolovoza 2018. koja se odnosi na njegovu preliminarnu odluku o tome treba li isplatiti odštetu dioničarima i vjerovnicima u odnosu na koje su poduzete mjere sanacije povezane s društvom Banco Popular […] i o pokretanju postupka za ostvarenje prava na saslušanje (SRB/EES/2018/132)” (
SL 2018., C 277
I, str. 1.), pri čemu je toj obavijesti bilo priloženo treće izvješće o vrednovanju. U njemu je bilo navedeno sljedeće:
„Iz [trećeg] izvješća o vrednovanju […] proizlazi da nema razlike između stvarnog postupanja s pogođenim dioničarima i vjerovnicima i načina na koji bi se s njima bilo postupalo da je na datum sanacije nad institucijom bio otvoren redovni postupak u slučaju insolventnosti. S obzirom na to, ovom obavijesti SRB donosi preliminarnu odluku da ne mora isplatiti odštetu pogođenim dioničarima i vjerovnicima […]
Kako bi SRB mogao donijeti svoju konačnu odluku o tome treba li isplatiti odštetu, ovom obavijesti SRB poziva pogođene dioničare i vjerovnike na iskaz interesa za ostvarenje prava na saslušanje u pogledu navedene preliminarne odluke SRB‑a primjenom postupka savjetovanja. […]”
Društvo Banco Santander je 28. rujna 2018., nakon pripajanja, postalo univerzalni sljednik društva Banco Popular. U tom je okviru FROB dao svoju suglasnost za prijenos novih dionica društva Banco Popular, nastalih konverzijom instrumenata dopunskog kapitala, na društvo Banco Santander.
U dopisu od 3. listopada 2018. upućenom SRB‑u žalitelji su naveli da su prva dva izvješća o vrednovanju privremena te su podsjetili na to da se, u skladu s člankom 20. stavkom 11. Uredbe br. 806/2014, „
ex post
konačno vrednovanje provodi čim je to moguće”. Oni su istaknuli da SRB nije bio najavio kada će konačne verzije tih izvješća biti dostupne i da su za SRB‑ov dopis Općem sudu u kojem stoji da neće biti
ex post
konačnog vrednovanja društva Banco Popular bili saznali iz španjolskog tiska. Od SRB‑a su zatražili, kao prvo, da potvrdi tu informaciju, kao drugo, da objavi ili da im proslijedi primjerak tog dopisa i, kao treće, da navede razloge za odluku o neprovođenju
ex post
konačnog vrednovanja.
SRB je 16. listopada 2018. na svojoj internetskoj stranici objavio dopis od 2. kolovoza 2018., spomenut u točki 16. ove presude.
U dopisu od 25. listopada 2018. SRB je odgovorio na dopis žaliteljâ od 3. listopada 2018. Na prvom je mjestu naveo da nije u mogućnosti komentirati, objaviti ni otkriti informaciju koja se nalazi u dokumentu koji je Općem sudu dostavljen u okviru postupka koji je u tijeku. Na drugom mjestu, kad je riječ o zahtjevu žaliteljâ da im se priopće razlozi zbog kojih je SRB bio odlučio da neće provesti
ex post
konačno vrednovanje, potonji ih je bio obavijestio o objavi na svojoj internetskoj stranici dopisa od 2. kolovoza 2018. upućenog nezavisnom stručnjaku.
Žalitelji su 16. studenoga 2018. SRB‑u uputili dopis u kojem su podsjetili na sadržaj svojeg dopisa od 3. listopada 2018. Oni su također osporili sadržaj odgovora koji im je SRB priopćio 25. listopada 2018., osobito njegov dio u kojem se, kako bi im odbio dostaviti dopis proslijeđen Općem sudu odnosno priopćiti njegov sadržaj, bio pozvao na postojanje postupka koji je u tijeku, čime je povrijedio obvezu obrazlaganja, i to što se SRB pozvao na sadržaj dopisa od 2. kolovoza 2018. Žalitelji su naveli da, iako je SRB bio odbio izričito potvrditi ili zanijekati to da je odlučio da neće pripremiti
ex post
konačnu verziju prvog i drugog izvješća o vrednovanju, oni taj dopis od 2. kolovoza smatraju dodatnom potvrdom toga da je on odlučio da je neće pripremiti. Dodali su da, ako je tomu tako, tada je riječ o povredi članka 20. stavka 11. Uredbe br. 806/2014. Također su pojasnili da se ne može smatrati da je navedeni dopis bio „objavljen” na SRB‑ovoj internetskoj stranici jer su mu oni mogli pristupiti samo uporabom pojma za pretraživanje „Deloitte”. Došli su do zaključka da tim dopisom nije ispunjena obveza obrazlaganja. Žalitelji su stoga od SRB‑a zatražili da im izrijekom potvrdi da je bio donio odluku o tome da neće pripremiti
ex post
konačnu verziju tih izvješća o vrednovanju i da im u tom slučaju dostavi primjerak te odluke.
SRB je na dopis žaliteljâ od 16. studenoga 2018. odgovorio u dopisu od 18. prosinca 2018. Podsjetio je na njihove zahtjeve od 3. listopada 2018. i na odgovor iz svojeg dopisa od 25. listopada 2018. Istaknuo je da su žalitelji u svojem dopisu od 16. studenoga 2018. bili ponovili svoj zahtjev da potvrdi da je donio odluku o tome da neće pripremiti
ex post
konačnu verziju prvog i drugog izvješća o vrednovanju. Podsjetio je na to da je njegov dopis od 25. listopada 2018. jasno sadržavao njegovo stajalište u tom pogledu i da se u njemu bio pozvao na dopis upućen neovisnom stručnjaku u kojem su bili izloženi razlozi zbog kojih
ex post
konačno vrednovanje neće biti provedeno.
SRB je naveo da je svojim dopisom od 25. listopada 2018. ispunio svoju obvezu obrazlaganja na temelju članka 296. UFEU‑a s obzirom na to da se pozvao na dopis upućen tom stručnjaku koji je sadržavao razloge za njegovu odluku o tome da ne provede
ex post
konačno vrednovanje. Istaknuo je da se žalitelji mogu neslagati s tim razlozima, ali da to ne znači da njegov dopis nije bio obrazložen. Naposljetku je osporio navode žaliteljâ prema kojima dopis upućen neovisnom stručnjaku nije bio objavljen na njegovoj internetskoj stranici.
Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 4. siječnja 2019. žalitelji su pokrenuli postupak za poništenje „odluke SRB‑a, priopćene prvim dopisom od 18. prosinca 2018., o neprovedbi
ex post
konačnog vrednovanja društva Banco Popular”.
Opći sud je pobijanim rješenjem odbacio tužbu kao nedopuštenu s obrazloženjem da tužitelji nisu imali aktivnu procesnu legitimaciju jer se SRB‑ova odluka o neprovedbi
ex post
konačnog vrednovanja društva Banco Popular na njih izravno ne odnosi s obzirom na to da ta odluka ne proizvodi pravne učinke koji bi mogli utjecati na njihov pravni položaj.
U tu je svrhu Opći sud najprije smatrao, s obzirom na SRB‑ov prigovor nedopuštenosti, koji se temeljio na tome da žalitelji nemaju aktivnu procesnu legitimaciju, da je prvo trebalo ispitati je li na njihov pravni položaj utjecala odluka o tome da se neće provesti
ex post
konačno vrednovanje društva Banco Popular i eventualna nadoknada koja bi nakon njega uslijedila.
Nakon što je iznio sadržaj članka 20. stavaka 11. i 12. Uredbe br. 806/2014, Opći je sud istaknuo da
ex post
konačno vrednovanje ima dvije svrhe. Naveo je da žalitelji ne tvrde da se prva svrha, iz članka 20. stavka 11. točke (a) Uredbe br. 806/2014, koja se sastoji u tome da se nastoji osigurati da su svi gubitci nad imovinom subjekta iz članka 2. te uredbe priznati u računovodstvenim knjigama tog subjekta, primjenjuje u ovom slučaju.
Pojasnio je da su u skladu s odlukom o sanaciji, slijedom izvršenja ovlasti otpisa i konverzije instrumenata kapitala društva Banco Popular sve dionice društva Banco Popular bile prenesene na društvo Banco Santander provedbom instrumenta prodaje poslovanja. Iz toga je zaključio da je na društvu Banco Santander da osigura da se prilikom konsolidacije imovine i obveza društva Banco Popular u računovodstvenim knjigama uzmu u obzir svi eventualni gubici.
Kad je riječ o drugoj svrsi iz članka 20. stavka 11. točke (b) Uredbe br. 806/2014, koja se sastoji od davanja informacija za odluku o povratu otpisanih potraživanja vjerovnika ili povećanju vrijednosti plaćenih naknada, Opći je sud naglasio da tu odredbu treba tumačiti s obzirom na članak 20. stavak 12. te uredbe prema kojem, ako je nakon
ex post
konačnog vrednovanja procijenjena vrijednost imovine veća od one dobivene slijedom privremenog vrednovanja, SRB od nacionalnog sanacijskog tijela može zatražiti bilo da poveća vrijednost potraživanja vjerovnika ili vlasnika odgovarajućih instrumenata kapitala koja su bila otpisana u okviru
bail‑in
instrumenta ili da prijelaznu instituciju odnosno subjekt upravljanja imovinom uputi da izvrši daljnju uplatu naknada instituciji u sanaciji.
Budući da se u potonjoj odredbi izričito navode slučajevi u kojima se nakon
ex post
konačnog vrednovanja može dodijeliti nadoknada, tako da se poveća vrijednost potraživanja ili plati dodatna naknada, a to su slučajevi u kojima je sanacijski program koji se primjenjuje na subjekt bilo
bail‑in
instrument iz članka 27. Uredbe br. 806/2014 ili instrument prijelazne institucije naveden u članku 25. te uredbe odnosno instrument odvajanja imovine iz članka 26. te uredbe, Opći sud je primijetio da u ovom slučaju ti sanacijski instrumenti nisu bili primijenjeni jer je sanacijski instrument primijenjen na društvo Banco Popular bio onaj prodaje poslovanja iz članka 24. Uredbe br. 806/2014 i da je primjena tog instrumenta rezultirala prodajom cijelog društva Banco Popular društvu Banco Santander.
Opći je sud stoga utvrdio da instrument prodaje poslovanja primijenjen na Banco Popular nije jedan od slučajeva iz članka 20. stavka 12. Uredbe br. 806/2014 u kojima je nakon
ex post
konačnog vrednovanja moguće dodijeliti nadoknadu i, usto, da ta odredba ne dopušta da se bivšim dioničarima i vjerovnicima subjekta čiji su instrumenti kapitala bili u cijelosti konvertirani, otpisani i preneseni na treću osobu naknadi šteta.
Opći sud je zatim odbio argument žaliteljâ prema kojem bi neprovedba
ex post
konačnog vrednovanja utjecala na položaj fondova koje zastupaju jer bi zbog toga bila isključena mogućnost da se razmotri povrat vrijednosti njihovih instrumenata dodatnog osnovnog kapitala i njihovih instrumenata dopunskog kapitala odnosno povećanje vrijednosti naknade koju je isplatilo društvo Banco Santander.
Smatrao je da su tim argumentom žalitelji u biti tvrdili da bi oni, da je
ex post
konačno vrednovanje društva Banco Popular bilo provedeno, mogli zahtijevati povrat svojih otpisanih potraživanja ili povećanje vrijednosti naknade koju je isplatilo društvo Banco Santander te je naveo da se takav argument ne može prihvatiti s obzirom na to da su, u okviru sanacije društva Banco Popular, instrumenti dodatnog osnovnog kapitala bili u cijelosti konvertirani u dionice, u cijelosti otpisani i poništeni, a instrumenti dopunskog kapitala konvertirani, otpisani i u cijelosti preneseni na društvo Banco Santander. Iz toga je zaključio da su zbog donošenja odluke o sanaciji bivši dioničari društva Banco Popular izgubili svojstvo dioničara.
Opći sud je stoga smatrao da žalitelji – nakon izvršenja ovlasti otpisa i konverzije instrumenata kapitala društva Banco Popular, a zatim prijenosa svih tako nastalih dionica na društvo Banco Santander – više nisu bili vlasnici instrumenata kapitala na temelju kojih bi se u skladu s člankom 20. stavkom 12. Uredbe br. 806/2014 mogla ostvariti nadoknada i da žalitelji stoga ne mogu isticati da je SRB‑ova odluka o tome da se neće provesti
ex post
konačno vrednovanje društva Banco Popular na njih izravno utjecala s obzirom na to da na temelju te odredbe ne mogu dobiti nikakvu nadoknadu. Iz toga je zaključio da SRB‑ova odluka o tome da neće provesti
ex post
konačno vrednovanje društva Banco Popular ne proizvodi obvezujuće pravne učinke koji bi mogli utjecati na pravni položaj žaliteljâ.
Kako bi odbio argumentaciju žaliteljâ, Opći je sud pojasnio da treće izvješće o vrednovanju, predviđeno člankom 20. stavkom 16. Uredbe br. 806/2014, valja razlikovati od
ex post
konačnog vrednovanja, navedenog u članku 20. stavku 11. te uredbe, jer je svrha trećeg izvješća o vrednovanju utvrditi bi li se s dioničarima i vjerovnicima postupalo bolje da je nad institucijom bio proveden redovni postupak u slučaju insolventnosti te da im se, eventualno, naknadi šteta. Opći sud je smatrao da, iako bi žalitelji potencijalno mogli imati pravo na nadoknadu na temelju trećeg izvješća o vrednovanju, oni je ne mogu zahtijevati na temelju
ex post
konačnog vrednovanja.
Opći je sud stoga presudio da se SRB‑ova odluka o tome da neće provesti
ex post
konačno vrednovanje ne odnosi izravno na žalitelje s obzirom na to da ta odluka ne proizvodi pravne učinke koji bi mogli utjecati na njihov pravni položaj.
Zahtjevi stranaka
Žalitelji od Suda zahtijevaju da:
–
ukine izreku pobijanog rješenja;
–
naloži SRB‑u snošenje troškova, uključujući onih koji su im nastali u prvostupanjskom postupku, i
–
prizna postojanje njihove aktivne procesne legitimacije u prvostupanjskom postupku.
SRB od Suda zahtijeva da:
–
kao prvo, žalbu odbaci kao nedopuštenu te je, u svakom slučaju, odbije kao neosnovanu;
–
podredno, vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje;
–
podredno tomu, u slučaju da sam konačno odlučuje o sporu, odbije tužbu u prvostupanjskom postupku, i
–
naloži žaliteljima snošenje troškova ovog postupka i postupka pred Općim sudom odnosno, podredno, odluči da će o troškovima odlučiti naknadno.
O žalbi
U prilog svojoj žalbi žalitelji iznose dva žalbena razloga. U okviru prvog žalbenog razloga tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije uzeo u obzir posljedice prve dvije rečenice članka 20. stavka 11. Uredbe br. 806/2014 i povrijedio pravo na vlasništvo. U okviru drugog žalbenog razloga tvrde da je Opći sud pogrešno protumačio članak 20. stavak 12. točku (a) te uredbe i povrijedio načelo nediskriminacije.
Dopuštenost žalbe
SRB smatra da je žalba nedopuštena s obzirom na članak 170. stavak 1. Poslovnika Suda jer se temelji na novim pravnim razlozima. SRB također izražava sumnje u pogledu mogućnosti žaliteljâ da djeluju u ime fondova za koje tvrde da ih zastupaju.
Tu argumentaciju nije moguće prihvatiti.
Kao prvo, valja podsjetiti na to da iz članka 58. Statuta Suda Europske unije proizlazi da se žalbeni razlozi moraju temeljiti na argumentima koji se odnose na postupak pred Općim sudom. Usto, žalbom se, u skladu s člankom 170. stavkom 1. Poslovnika, ne može izmijeniti predmet spora koji se vodio pred Općim sudom. Nadležnost Suda u okviru žalbe ograničena je stoga na ocjenu pravnih utvrđenja u vezi s razlozima i argumentima raspravljenima u prvostupanjskom postupku (rješenje od 21. srpnja 2020., Abaco Energy i dr./Komisija,
C‑436/19 P
, neobjavljeno,
EU:C:2020:606
, t.
37.
i navedena sudska praksa).
Međutim, suprotno onomu što tvrdi SRB, žalitelji u okviru svoja dva žalbena razloga osporavaju tumačenje odnosno primjenu prava Unije Općeg suda, u smislu da smatraju da je
ex post
konačno vrednovanje bilo obvezno i da je SRB‑ovo odbijanje da ga provede rezultiralo pravnim učincima koji su izmijenili njihove odnosne pravne položaje kao upravitelja fondova koji su držali obveznice društva Banco Popular.
U tom pogledu valja pojasniti da su, s jedne strane, pitanje navodne povrede prava na vlasništvo i, s druge strane, pitanje navodne povrede načela jednakog postupanja samo posljedice kritike tumačenja Općeg suda, a time i tih dvaju žalbenih razloga. Stoga navedeni žalbeni razlozi nisu novi razlozi (vidjeti u tom smislu presudu od 28. srpnja 2016., Tomana i dr./Vijeće i Komisija,
C‑330/15 P
, neobjavljenu,
EU:C:2016:601
, t.
35.
).
Kao drugo, pitanje djeluju li žalitelji valjano u ime fondova, koje je istaknuo SRB, nije popraćeno konkretnim elementima koji bi mogli dovesti u pitanje ovlast na koju se oni pozivaju.
Žalba je stoga dopuštena.
Žalbeni razlozi
Dva žalbena razloga valja ispitati zajedno jer žalitelji tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije uzeo u obzir posljedice prvih dviju rečenica članka 20. stavka 11. Uredbe br. 806/2014 i time što je pogrešno protumačio članak 20. stavak 12. točku (a) te uredbe. Naime, Opći sud je u pobijanom rješenju pravilno smatrao da su te odredbe usko povezane. Zatim valja, prema potrebi, razmotriti pitanje navodne povrede članka 17. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i načela jednakog postupanja.
Argumentacija stranaka
U okviru prvog žalbenog razloga žalitelji navode da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije ispitao dalekosežne posljedice članka 20. stavka 11. Uredbe br. 806/2014. Iako je u cijelosti citirao tu odredbu, Opći sud nakon toga nije spomenuo njezine prve dvije rečenice te je isključivo ispitao značenje elemenata iz točaka (a) i (b). Međutim, u tim je rečenicama jasno i izričito navedeno da nakon svakog privremenog vrednovanja „čim je to moguće” treba uslijediti
ex post
konačno vrednovanje. Riječ je o apsolutnoj zakonskoj obvezi koja ne ovisi o utvrđivanju posebnih okolnosti, kao što je upotreba određenih sanacijskih instrumenata, ili o svrhama navedenima u točkama (a) i (b). Stoga je jasno značenje navedene odredbe da se
ex post
konačno vrednovanje zahtijeva u svim okolnostima u kojima se SRB zbog hitnosti situacije bio oslonio na privremeno vrednovanje.
Ta je stroga obveza logična s obzirom na bitne iznimke koje su predviđene u okviru privremenih izvješća o vrednovanju, kao i drakonskih i vrlo širokih ovlasti izvlaštenja koje su SRB‑u dodijeljene Uredbom br. 806/2014. Potonji stoga, u skladu s člankom 20. stavkom 10. te uredbe, ne mora poštovati zahtjeve iz članka 20. stavaka 7. i 9. navedene uredbe u hitnim slučajevima, a uvjete iz stavka 1. tog članka, koji predviđa obvezu da pravično, oprezno i realistično vrednovanje provede osoba neovisna o svim tijelima javne vlasti, mora poštovati samo u mjeri u kojoj je to razumno moguće s obzirom na okolnosti.
Članak 20. stavak 7. iste uredbe također je vrlo važan kad je riječ o vrednovanjima jer se njime predviđa obveza da se procjena dopuni ažuriranom bilancom i izvješćem o financijskom položaju predmetnog subjekta, analizom i procjenom računovodstvene vrijednosti njegove imovine i popisom njegovih nepodmirenih bilančnih i izvanbilančnih obveza prikazanih u knjigama i evidencijama tog subjekta, uz naznaku odgovarajućih kredita i redoslijeda potraživanja. Osim toga, s obzirom na to da privremeno vrednovanje, u skladu s člankom 20. stavkom 10. drugim podstavkom Uredbe br. 806/2014, mora uključivati zaštitu od dodatnih gubitaka, privremeno vrednovanje će u svakom slučaju biti različito i vjerojatno niže od konačnog vrednovanja.
Neovisni stručnjak je sam u drugom izvješću o vrednovanju pozvao SRB da uporabi tog izvješća pristupi s oprezom, jasno navodeći njegove nedostatke, s obzirom na to da je to izvješće bilo sastavljeno u razdoblju od samo dva tjedna, umjesto prvotno dogovorenih šest, pri čemu nije imao pristup određenim bitnim podacima niti je bio u mogućnosti raspraviti o zaključcima iz navedenog izvješća s upravom, revizorima, osobama koje vrše nadzor i drugim osobama koje su dobro upoznate s društvom Banco Popular.
Međutim, uvjeti predviđeni člankom 20. stavcima 1. do 9. Uredbe br. 806/2014 nametnuti su SRB‑u kako bi osigurao da provedena vrednovanja budu dovoljno pouzdana i da se poštuje pravo na vlasništvo. Zbog toga je odstupanje od ispunjavanja tih uvjeta dopušteno samo u hitnim slučajevima. Ako nakon izvješća o vrednovanju ne uslijedi
ex post
konačno vrednovanje čim je to moguće, ta izvješća ostaju privremena te dolazi do toga da se ti uvjeti, osobito onaj kojim se zahtijeva da neovisna osoba provede pravično, oprezno i realistično vrednovanje, pretvaraju u puste želje.
Rasuđivanje Općeg suda, koje se sastoji od razmatranja članka 20. stavka 11. Uredbe br. 806/2014, kao da ga treba tumačiti s obzirom na njegove elemente iz točaka (a) i (b) i članak 20. stavak 12. te uredbe, utječe ne samo na pitanje u kojem trenutku treba dodijeliti nadoknadu nego i na pitanje u kojem trenutku treba provesti
ex post
konačno vrednovanje.
Opći sud je u biti iz toga zaključio da su izvlaštene stranke, poput žalitelja, aktivno procesno legitimirane za osporavanje neprovedbe
ex post
konačnog vrednovanja samo kada mogu dobiti nadoknadu na temelju članka 20. stavka 11. točke (b) navedene uredbe, i da se nadoknada na temelju te odredbe duguje samo u slučaju primjene sanacijskog programa koji se sastoji od uporabe
bail‑in
instrumenta, u skladu s člankom 27. Uredbe br. 806/2014, instrumenta prijelazne institucije, u skladu s člankom 25. te uredbe odnosno instrumenta odvajanja imovine, u skladu s člankom 26. navedene uredbe.
Iz toga slijedi da dioničari i vjerovnici nisu aktivno procesno legitimirani te je, u okolnostima poput onih u ovom slučaju, teško zamisliti da bi druge stranke osim izvlaštenih dioničara i vjerovnika mogle biti ovlaštene za osporavanje neprovedbe
ex post
konačnog vrednovanja. Tumačenje Općeg suda stoga omogućuje SRB‑u da se osloni na prva dva izvješća o vrednovanju, koja su privremena, vrlo manjkava i iznimno nepouzdana.
Žalitelji također osporavaju rasuđivanje prema kojem izvlašteni vjerovnici mogu biti obeštećeni na način da protiv pogrešne odluke o sanaciji podnesu tužbu za poništenje ili naknadu štete koja se temelji na tome da su prva dva izvješća o vrednovanju manjkava. Zakonodavac Unije je za to predvidio sigurnosni mehanizam, odnosno obvezu provođenja
ex post
konačnog vrednovanja u skladu s člankom 20. stavkom 11. Uredbe br. 806/2014, koji je prikladniji za utvrđivanje iznosa odštete koja se duguje u ovim okolnostima s obzirom na to da neovisni procjenitelj ima pristup svim relevantnim osnovnim podacima, što vjerojatno neće biti slučaj s vjerovnicima u okviru tužbe poput gore navedene.
Da je
ex post
konačno vrednovanje bilo provedeno, ono bi vrlo vjerojatno potvrdilo to da je vrednovanje društva Banco Popular bilo pogrešno i da je otpis obveznica koje su držali žalitelji bio nepotreban ili pretjeran, što bi barem dovelo do sanacijskog programa kojim se zahtijevaju posve drukčiji uvjeti prodaje.
Ako bi nakon tog
ex post
konačnog vrednovanja SRB odlučio da ne obešteti žalitelje povratom njihovih otpisanih obveznica, SRB‑ova odluka, i, eventualno, konačno vrednovanje na temelju članka 20. stavka 15. te uredbe, mogla bi se, u svakom slučaju, osporavati podnošenjem tužbe za poništenje, tužbe zbog propusta ili tužbe za utvrđivanje izvanugovorne odgovornosti na temelju članka 340. UFEU‑a.
Gubitak tih konkretnih mogućnosti ima izravne učinke na pravni položaj žaliteljâ, na koje se odluka čije poništenje zahtijevaju stoga izravno odnosi.
U svojoj replici žalitelji osporavaju, kao prvo, SRB‑ovo tumačenje funkcije zaštite od dodatnih gubitaka. Kao drugo, SRB‑ovo rasuđivanje, prema kojem
ex post
konačno izvješće o vrednovanju nije potrebno s obzirom na to da žalitelji raspolažu prodajnom cijenom dobivenom nakon zakonom provedenog postupka javne nabave, kružno je jer je vrijednost navedena u drugom izvješću o vrednovanju utjecala na prodajnu cijenu o kojoj je riječ.
U okviru drugog žalbenog razloga žalitelji tvrde da je Opći sud u svakom slučaju pogrešno zaključio da se odluka čije poništenje zahtijevaju ne odnosi na njih izravno.
Opći je sud u prilog tom zaključku iznio dva argumenta, koja oba proizlaze iz pogrešnog tumačenja odredbi Uredbe br. 806/2014, od kojih se prvi sastoji u tome da se smatra da se članak 20. stavak 12. te uredbe primjenjuje samo kada SRB upotrijebi
bail‑in
instrument, instrument prijelazne institucije odnosno instrument odvajanja imovine, od kojih nijedan nije bio upotrijebljen u ovom slučaju, a drugi se odnosi na činjenicu da se člankom 20. stavkom 2. navedene uredbe ne predviđa nadoknada za bivše dioničare i vjerovnike subjekta čiji su instrumenti kapitala bili u cijelosti konvertirani, otpisani i preneseni na treću osobu.
Kao prvo, članak 20. stavak 12. točka (a) Uredbe br. 806/2014 izričito upućuje na „vlasnik[e] relevantnih instrumenata kapitala koji su otpisani u okviru
bail‑in
instrumenta”. Relevantni instrumenti kapitala u toj su uredbi definirani kao obveznice poput onih koje drže žalitelji. Stoga se ne može osporiti činjenica da se ta odredba na njih primjenjuje. Opći sud nije ispitao tu točku i u pobijanom rješenju ni na koji način nije uzeo u obzir značenje riječi „relevantni instrumenti kapitala”.
Točno je da u ovom slučaju nije bio upotrijebljen
bail‑in
instrument. Međutim, pozivanje na taj instrument u članku 20. stavku 12. točki (a) Uredbe br. 806/2014 treba tumačiti zajedno s pozivanjem na otpis relevantnih instrumenata kapitala. Tu se odredbu ne može formalno tumačiti na način da se primjenjuje samo na otpise koji su posljedica primjene
bail‑in
instrumenta, nego bi njome trebali biti obuhvaćeni i slučajevi u kojima su relevantni instrumenti kapitala otpisani u cijelosti, kao što je to bilo učinjeno u ovom slučaju, neovisno o tome je li taj otpis izvršen na temelju članka 22. stavka 1. te uredbe ili u okviru
bail‑in
instrumenta.
Kao drugo, ništa ne potvrđuje tumačenje Općeg suda prema kojem žalitelji nemaju pravo na odštetu u skladu s člankom 20. stavkom 12. Uredbe br. 806/2014 zato što su instrumenti kapitala žaliteljâ bili u cijelosti konvertirani, otpisani i preneseni na treću osobu, odnosno društvo Banco Santander, za iznos od 1 eura.
U pobijanom rješenju je s tim u vezi navedeno da žalitelji više nisu vlasnici instrumenata kapitala društva Banco Popular koji mogu biti predmet nadoknade, iako ta odredba ne sadržava iznimku koja se odnosi na potraživanja vjerovnika ili vlasnika u slučaju kada je nakon otpisa uslijedila prodaja poslovanja.
Ne postoji opravdanje za to da vjerovnici i vlasnici relevantnih instrumenata kapitala koji su bili otpisani, a zatim preneseni u okviru instrumenta prodaje poslovanja ne mogu dobiti odštetu u slučaju kada je ta mjera bila donesena na temelju manjkavog privremenog vrednovanja neto imovine i obveza banke. Oni su pogođeni u istoj mjeri, ako ne i više, kao i oni koji zadrže vlasništvo nad relevantnim instrumentima. Iz toga slijedi da se predmetna odluka, na temelju samog teksta članka 20. stavka 12. točke (a) navedene uredbe, izravno odnosi na žalitelje.
Iako Opći sud u pobijanom rješenju nije ispitao pitanja u vezi s osobnim utjecajem i aktivnom procesnom legitimacijom, žalitelji smatraju da bi Sud radi ekonomičnosti postupka ipak morao ispitati argumente žaliteljâ u tom pogledu.
Oni smatraju da se odluka čije poništenje zahtijevaju na njih osobno odnosi jer čine dio malog broja ulagača koji su držali obveznice, a koje je moguće identificirati, koje je izdalo društvo Banco Popular i izvlastio SRB.
U ovom su predmetu prva dva izvješća o vrednovanju, iako iznimno nepouzdana, činila temelj za donošenje SRB‑ove odluke o otpisu ulaganja žaliteljâ u kapital društva Banco Popular. Stoga se SRB‑ova odluka o tome da neće provesti
ex post
konačno vrednovanje, koje dokazuje da je SRB postupio nezakonito kada je otpisao imovinu žalitelja, na njih osobno odnosila.
Suprotno onomu što je SRB tvrdio u prvostupanjskom postupku, u vezi s činjenicom da se tim vrstama obveznica uvelike trguje diljem svijeta, što predstavlja prepreku identifikaciji i utvrđivanju broja njihovih imatelja, obveznice koje je SRB izvlastio u odluci o sanaciji ondje su bile identificirane brojem izdanja i njihovom vrijednosti te je stoga njihov broj na dan sanacije 7. lipnja 2017. bio poznat.
Isto tako, žalitelji tvrde da imaju interes za poništenje koje zahtijevaju od kojeg bi, ako bi se proglasilo, bez ikakve sumnje imali koristi. Naime, u slučaju poništenja SRB bi bio dužan provesti
ex post
konačno vrednovanje kojim bi se utvrdilo da je društvo Banco Popular vrijedilo više od 2 milijarde eura. To bi stoga obvezalo SRB da razmotri povrat vrijednosti otpisanih obveznica žaliteljâ. Usto, žalitelji, kao veliki ulagači u banke koje podliježu jedinstvenom nadzornom mehanizmu, osim toga imaju i poseban interes za sprečavanje da SRB u budućnosti čini povrede u okviru Uredbe br. 806/2014.
SRB osporava dopuštenost prvog i drugog žalbenog razloga, na temelju istih argumenata poput onih koji su već izneseni u prilog nedopuštenosti žalbe u cijelosti, kao i osnovanost navedenih žalbenih razloga.
Ocjena Suda
Najprije valja odbiti SRB‑ove argumente koji se odnose na nedopuštenost svakog od žalbenih razloga, zbog razloga koji su već izneseni u točkama 43. do 46. ove presude kad je riječ o navedenoj žalbi u cijelosti, a koji se sastoje u tome da su pitanja, s jedne strane, navodne povrede prava na vlasništvo i, s druge strane, navodnog nepoštovanja načela jednakog postupanja samo posljedica tumačenja koje se prigovara Općem sudu i da stoga ne mijenjaju predmet spora iznesen pred tim sudom.
Kad je riječ o meritumu, najprije valja podsjetiti na to da je, u ovom slučaju, zbog brzog pogoršanja financijske situacije, a osobito zbog manjka likvidnosti društva Banco Popular, SRB odlučio da u ovom slučaju prikladan sanacijski instrument ne bi bio
bail‑in
instrument, koji bi se prema njegovu mišljenju pokazao nedovoljnim, nego instrument prodaje poslovanja, kako je predviđen člankom 24. Uredbe br. 806/2014. U okviru primjene tog sanacijskog instrumenta SRB je upotrijebio svoju ovlast otpisa i konverzije relevantnih instrumenata kapitala predviđenu člankom 21. Uredbe br. 806/2014.
Kao što je navedeno u točkama 7. i 8. ove presude, svrha prvog izvješća o vrednovanju, koje je izradio SRB, bila je pružiti elemente na temelju kojih se može utvrditi jesu li ispunjeni uvjeti za pokretanje sanacijskog postupka, dok je drugo izvješće o vrednovanju, koje je sastavio neovisni stručnjak kojeg je imenovao SRB, trebalo poslužiti za procjenu vrijednosti imovine i obveza društva Banco Popular, procjenu načina postupanja s dioničarima i vjerovnicima u situaciji da je nad tim društvom proveden redovni postupak u slučaju insolventnosti, i utvrđenje elemenata koji omogućuju donošenje odluke o dionicama i vlasničkim instrumentima koje treba prenijeti i na temelju kojih SRB može utvrditi što su komercijalni uvjeti za potrebe instrumenta prodaje poslovanja. Trećim izvješćem o vrednovanju, koje je također izradio neovisni stručnjak, željelo se utvrditi bi li se prema dioničarima i vjerovnicima na koje utječe sanacijski program za društvo Banco Popular bolje postupalo da je nad institucijom proveden redovni postupak u slučaju insolventnosti.
SRB je smatrao da, u ovom slučaju, nije bilo potrebno pripremiti ni
ex post
verziju prvog izvješća o vrednovanju ni da nakon drugog izvješća o vrednovanju treba uslijediti
ex post
konačno vrednovanje. On je tu analizu podijelio sa žaliteljima, koji su to od njega bili zatražili, pri čemu im je dostavio dopis od 2. kolovoza 2018. koji je bio uputio nezavisnom stručnjaku. Žalitelji su od SRB‑a bili zatražili pojašnjenja, koja su im bila dana u dopisu od 18. prosinca 2018. Protiv tog potonjeg dopisa podnesena je tužba u prvostupanjskom postupku.
Budući da se oba žalbena razloga temelje na tvrdnji da je SRB povrijedio članak 20. Uredbe br. 806/2014, valja protumačiti sadržaj te odredbe s obzirom na uvodnu izjavu 64. navedene uredbe.
Iz te uvodne izjave 64. proizlazi da valja razlikovati vrednovanje imovine i obveza subjekata koji propadaju koje SRB vrši u slučaju hitnosti, a koje je privremeno, od onog neovisnog, kojim se u pravilu okončava ta privremenost.
Kad je riječ o vrstama vrednovanja, člankom 20. stavcima 11. i 16. Uredbe br. 806/2014 izričito su predviđene dvije vrste, odnosno, s jedne strane, vrednovanje „proveden[o] na temelju stavaka od 1. do 15.” i, s druge strane, ono „iz stavaka 16., 17. i 18.”. U skladu s člankom 20. stavcima 11. i 16., ta se vrednovanja razlikuju i moraju ostati različita te ih provodi neovisna osoba, međutim mogu biti provedena bilo odvojeno bilo istodobno te ih može provesti ista neovisna osoba.
Iz toga proizlazi da u ovom slučaju i prvo i drugo izvješće o vrednovanju kao i eventualno
ex post
konačno vrednovanje pripadaju prvoj vrsti vrednovanja jer su obuhvaćena stavcima 1. do 15. članka 20. Uredbe br. 806/2014, dok treće izvješće o vrednovanju, koje je obuhvaćeno stavcima 16., 17. i 18. navedenog članka, pripada drugoj vrsti vrednovanja.
Točno je da postojanje konačnog vrednovanja, koje nije
ex post
konačno vrednovanje, kao što na to upućuje dodavanje u članku 20. stavku 11. Uredbe br. 806/2014,
in limine
, izraza „
ex post
” pojmu „konačno vrednovanje”, za razliku od konačnog vrednovanja provedenog „
ex ante
”, može utjecati na mogućnost da SRB odbije provesti
ex post
konačno vrednovanje, s obzirom na to da bi konačno vrednovanje već bilo poslužilo kao temelj za odluku o primjeni sanacijskog instrumenta ili izvršenje ovlasti otpisa odnosno konverzije instrumenata kapitala, te bi ga se stoga moglo i osporavati putem tih odluka, u skladu s člankom 20. stavkom 15. Uredbe br. 806/2014.
U prilog tom tumačenju također ide članak 20. stavak 2. te uredbe, prema kojem se „vrednovanje […] smatra konačnim”, podložno stavku 15. tog članka 20., odnosno mogućnosti neizravnog pobijanja vrednovanja putem odluka navedenih u točki 83. ove presude, ako je „udovoljeno zahtjevima utvrđenima u stavku 1. te stavcima od 4. do 9.”. Među tim zahtjevima nalazi se, u članku 20. stavku 1. navedene uredbe, onaj da vrednovanje mora provesti neovisna osoba, uključujući u odnosu na SRB i nacionalno sanacijsko tijelo, kao i u odnosu na subjekt o kojem je riječ.
Uzgredno valja istaknuti da to znači ne samo to da je prvo izvješće o vrednovanju, koje je sastavio SRB (vidjeti točku 7. ove presude), zapravo privremeno nego i to da, čak i da je SRB bio izradio
ex post
verziju tog prvog izvješća, što žalitelji smatraju neophodnim (vidjeti točke 19. i 23. ove presude), takva verzija ne bi činila konačno vrednovanje jer ga ne bi bila izradila neovisna osoba. Kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 70. svojeg mišljenja, s obzirom na to da je u ovom slučaju prvo izvješće o vrednovanju izradio SRB, njegova privremenost nije upitna. U ovom slučaju samo se drugo izvješće o vrednovanju, koje zadovoljava taj uvjet, stoga može smatrati „konačnim vrednovanjem” u smislu članka 20. Uredbe br. 806/2014.
Međutim, važno je istaknuti, a da pritom nije potrebno odlučiti o tom pitanju ni o razvoju SRB‑ova stajališta u tom pogledu, da je Opći sud pravilno presudio da u okolnostima ovog slučaja
ex post
vrednovanje u svakom slučaju ne bi utjecalo na pravni položaj žaliteljâ, tako da dopis od 18. prosinca 2018. u kojemu su im priopćeni razlozi zbog kojih SRB nije namjeravao provesti takvo vrednovanje također nije proizvodio pravne učinke koji bi mogli utjecati na njihov položaj.
Naime, valja istaknuti, kao što je to učinila nezavisna odvjetnica u točki 85. svojeg mišljenja, da, kada, kao u ovom predmetu, tužbu za poništenje podnosi neprivilegirani tužitelj protiv akta čiji nije adresat, zahtjev prema kojem obvezujući pravni učinci pobijane mjere moraju biti takvi da utječu na tužiteljeve interese tako da značajno mijenjaju njegov pravni položaj podudara se s uvjetima iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a (presuda od 13. listopada 2011., Deutsche Post i Njemačka/Komisija,
C‑463/10 P i C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
, t.
38.
).
Odgovor koji je SRB dao žaliteljima u vezi s razlozima zbog kojih u ovom slučaju ne namjerava provesti
ex post
konačno vrednovanje temelji se na svrhama takvog vrednovanja.
Iako je točno, kao što to tvrde žalitelji, da iz teksta članka 20. stavka 11. Uredbe br. 806/2014
in limine
proizlazi da se
ex post
konačno vrednovanje mora provesti kada SRB raspolaže samo privremenim vrednovanjem, osobito zato što je u izrazu „provodi se” upotrijebljen indikativ prezenta, koji obično upućuje na kogentnu prirodu (vidjeti u tom smislu presudu od 3. ožujka 2020., X (Europski uhidbeni nalog – Dvostruka kažnjivost),
C‑717/18
,
EU:C:2020:142
, t.
20.
), te zbog upotrebe izraza „čim je to moguće”, Opći je sud ipak pravilno istaknuo činjenicu da neizrada takvog izvješća nije imala utjecaj na pravni položaj žaliteljâ, osobito s obzirom na dvije svrhe
ex post
konačnog vrednovanja, kako su propisane člankom 20. stavkom 11. Uredbe br. 806/2014.
U tom pogledu smisao članka 20. stavka 11. Uredbe br. 806/2014, izražen u drugom podstavku te odredbe, proizlazi iz njegovih dviju posebnih svrha, koje su „osigurati da su svi gubitci nad imovinom subjekta iz članka 2. priznati u računovodstvenim knjigama tog subjekta” i „dati informacije za odluku o povratu otpisanih potraživanja vjerovnika ili povećanju vrijednosti plaćenih naknada, u skladu sa stavkom 12. [navedenog] članka [20.]”. Iako tekst koji se odnosi na tu drugu svrhu sadržava dosta širok opis uvjeta koji moraju dovesti do izrade
ex post
konačnog vrednovanja, valja utvrditi da se u njemu izričito upućuje, kao što je to pravilno istaknuo Opći sud u pobijanom rješenju, na članak 20. stavak 12. navedene uredbe, iz kojeg proizlazi da se ono primjenjuje samo u posebnim situacijama, odnosno onima u kojima je SRB primijenio
bail‑in
instrument, instrument prijelazne institucije ili instrument subjekta upravljanja imovinom.
S obzirom na posebnosti ovog predmeta, izrada drugog
ex post
izvješća o konačnom vrednovanju, čak i pod pretpostavkom da je ona obvezna, u svakom slučaju ne bi odgovarala nijednoj od tih dviju svrha. Kao što je to Opći sud istaknuo u točki 43. pobijanog rješenja, žalitelji nisu tvrdili da je u ovom slučaju primjenjiva svrha navedena u članku 20. stavku 11. drugom podstavku točki (a) Uredbe br. 806/2014. Nije primjenjiva ni svrha navedena u točki (b) te odredbe jer je, kao što je to Opći sud pravilno istaknuo u točkama 48. i 49. pobijanog rješenja, sanacijski instrument koji je bio primijenjen na društvo Banco Popular instrument prodaje poslovanja predviđen člankom 24. Uredbe br. 806/2014.
Primjena tog instrumenta prodaje poslovanja nije pak jedan od slučajeva iz članka 20. stavka 12. te uredbe u kojima je nakon
ex post
konačnog vrednovanja moguće dodijeliti nadoknadu.
Naposljetku, u slučaju poput ovog u kojem je slijedom drugog izvješća o vrednovanju primijenjen instrument prodaje poslovanja, rezultat naveden u tom izvješću u svakom je slučaju bilo potvrđen ili opovrgnut prodajnom cijenom dobivenom nakon zakonom provedenog postupka javne nabave. Pravična cijena stoga odgovara jednostavno stvarno utvrđenoj tržišnoj cijeni. Instrument prodaje poslovanja tako
de fact
o okončava svaku raspravu o potencijalnoj ekonomskoj vrijednosti imovine prenesene institucije. Stoga bi se, barem u okolnostima ovog slučaja, u
ex post
konačnom vrednovanju mogla samo ustanoviti ta tržišna vrijednost, tako da ono na žalitelje ne bi imalo nikakav učinak.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da žalbu treba odbiti a da pritom nije potrebno ispitati preostale argumente iznesene u okviru navedenih žalbenih razloga, koji su, uostalom, samo posljedica kritike tumačenja Općeg suda, kao što je to navedeno u točki 45. ove presude.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da je SRB postavio zahtjev da se žaliteljima naloži snošenje troškova i da oni nisu uspjeli u postupku, valja im naložiti da, osim vlastitih, snose i troškove SRB‑a.

Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Društvima Algebris (UK) Ltd i Anchorage Capital Group LLC nalaže se snošenje troškova.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski