CELEX: 62015CJ0389
Tužba za poništenje
Odluka Vijeća o odobravanju otvaranja pregovora o revidiranom Lisabonskom sporazumu o oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla
Članak 3. stavak 1. UFEU‑a
Isključiva nadležnost Unije
Zajednička trgovinska politika
Članak 207. stavak 1. UFEU‑a
Komercijalni aspekti intelektualnog vlasništva

Europska komisija svojom tužbom zahtijeva poništenje Odluke Vijeća 8512/15 od 7. svibnja 2015. o odobravanju otvaranja pregovora o revidiranom Lisabonskom sporazumu o oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla kad je riječ o pitanjima koja ulaze u nadležnost Europske unije (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
Pravni okvir
Međunarodno pravo
Pariška konvencija
Konvencija za zaštitu industrijskog vlasništva potpisana je u Parizu 20. ožujka 1883., a posljednji je put revidirana u Stockholmu 14. srpnja 1967. i izmijenjena 28. rujna 1979. (
Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda
, sv. 828., br. 11851, str. 305., u daljnjem tekstu: Pariška konvencija).
Prvotni tekst te konvencije sadržavao je preambulu koja nije preuzeta u kasnijim izmjenama, a u skladu s kojom su države stranke odlučile sklopiti tu konvenciju „potaknute željom da zajedničkim sporazumom osiguraju potpunu i djelotvornu zaštitu industrije i trgovine svojih državljana i pridonesu tomu da se zajamče prava izumitelja i pošteno poslovanje”.
Članak 1. Pariške konvencije osobito određuje da države na koje se ona primjenjuje čine uniju za zaštitu industrijskog vlasništva, uključujući patente, korisne žigove, industrijski dizajn, uslužne žigove, trgovačke nazive, oznake podrijetla ili oznake izvornosti i suzbijanje nepoštenog tržišnog natjecanja.
Članak 2. te konvencije osobito određuje da, kad je riječ o zaštiti industrijskog vlasništva, državljani svih država te unije u njezinim ostalim državama uživaju prednosti koje njihovi zakoni osiguravaju državljanima tih država te, slijedom toga, uživaju istu zaštitu kao i potonji.
U tom pogledu članci 10. do 10.b navedene konvencije obvezuju države navedene unije da svojim državljanima jamče djelotvornu zaštitu od nepoštenog tržišnog natjecanja te da im osiguraju prikladna pravna sredstva i predviđaju zapljenu uvoza predmetnih proizvoda u slučaju upotrebe lažne oznake podrijetla.
Na temelju članka 19. Pariške konvencije, podrazumijeva se da države koje su njezine stranke pridržavaju pravo međusobnog sklapanja odvojenih, posebnih sporazuma za zaštitu industrijskog vlasništva.
Lisabonski sporazum
Lisabonski sporazum o zaštiti oznaka izvornosti i njihovoj međunarodnoj registraciji potpisan je u Lisabonu 31. listopada 1958., revidiran u Stockholmu 14. srpnja 1967. i izmijenjen 28. rujna 1979. (
Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda
, sv. 828., br. 13172, str. 205., u daljnjem tekstu: Lisabonski sporazum). Riječ je o posebnom sporazumu u smislu članka 19. Pariške konvencije kojem može pristupiti bilo koja država stranka te konvencije.
Na dan podnošenja ove tužbe dvadeset osam je država stranaka tog sporazuma. Među njima je sedam država članica Unije, odnosno Republika Bugarska, Češka Republika, Francuska Republika, Talijanska Republika, Mađarska, Portugalska Republika i Slovačka Republika. Još tri države članice, odnosno Helenska Republika, Kraljevina Španjolska i Rumunjska, potpisale su taj sporazum, ali ga nisu ratificirale. Suprotno tomu, Unija nije stranka navedenog sporazuma jer njemu mogu pristupiti samo države.
Sukladno članku 1. Lisabonskog sporazuma, države stranke tog sporazuma čine posebnu uniju u okviru unije za zaštitu industrijskog vlasništva, ustanovljene Pariškom konvencijom, i obvezuju se na svojem području i sukladno uvjetima tog sporazuma štititi oznake izvornosti proizvoda iz drugih zemalja te posebne unije koje su na tom temelju priznate i zaštićene u zemljama podrijetla i registrirane pri Svjetskoj organizaciji za intelektualno vlasništvo (WIPO).
Na temelju članka 2. stavka 1. tog sporazuma, „oznaka izvornosti” znači zemljopisnu oznaku države, regije ili mjesta koja se koristi za označivanje proizvoda koji dolazi iz tog područja i čija su kakvoća ili značajke isključivo ili u bitnom posljedica zemljopisne sredine i njoj svojstvenih prirodnih i ljudskih čimbenika.
Članci 3. do 7. navedenog sporazuma uređuju sadržaj i uvjete za zaštitu oznaka izvornosti na koje se on odnosi te načine njihove registracije u svjetskoj organizaciji WIPO. Članak 4. tog sporazuma pobliže određuje da ta zaštita osobito ne isključuje zaštite koje te oznake izvornosti već uživaju u svakoj od država posebne unije, osobito na temelju Pariške konvencije.
Članak 8. Lisabonskog sporazuma određuje da svaka država posebne unije može poduzeti pravne radnje za osiguranje zaštite oznaka izvornosti na temelju odredbi svojeg nacionalnog zakonodavstva.
Članci 9. do 18. tog sporazuma sadržavaju odredbe o institucijskom ustrojstvu i upravnom djelovanju te posebne unije te opće odredbe koje se odnose na navedeni sporazum.
Pravo Unije
Od 1970. Unija je postupno donosila različite akte koji su, među ostalim, uređivali definiciju, opisivanje, prezentiranje i označivanje određenih vrsta proizvoda koji imaju oznake izvornosti ili oznake zemljopisnog podrijetla kao i pretpostavke za njihovu dodjelu, zaštitu i kontrolu. Vrste proizvoda na koje se one danas odnose su vina, jaka alkoholna pića, aromatizirana vina i drugi poljoprivredni proizvodi i hrana.
Zakonodavstvo Unije s tim u vezi danas čine Uredba (EZ) br. 110/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. siječnja 2008. o definiciji, opisivanju, prezentiranju, označavanju i zaštiti zemljopisnih oznaka jakih alkoholnih pića i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1576/89 (
SL 2008., L 39, str. 16
. i ispravak
SL 2009., L 228, str. 47
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 62., str. 171.), Uredba (EU) br. 1151/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. studenoga 2012. o sustavima kvalitete za poljoprivredne i prehrambene proizvode (
SL 2012., L 343, str. 1
. i ispravak
SL 2013., L 55, str. 27
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 25., str. 31.), Uredba (EU) br. 1308/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o uspostavljanju zajedničke organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda i stavljanju izvan snage uredbi Vijeća (EEZ) br. 922/72, (EEZ) br. 234/79, (EZ) br. 1037/2001 i (EZ) br. 1234/2007 (
SL 2013., L 347, str. 671
. i ispravci
SL 2014., L 189, str. 261
. i
SL 2016., L 130, str. 32
.) kao i Uredba (EU) br. 251/2014 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o definiciji, opisivanju, prezentiranju, označivanju i zaštiti oznaka zemljopisnog podrijetla aromatiziranih proizvoda od vina i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1601/91 (
SL 2014., L 84, str. 14
. i ispravci
SL 2014., L 105, str. 12
. i L 283, str. 77. kao i
SL 2016., L 227, str. 5
.).
Okolnosti spora i pobijana odluka
Revizija Lisabonskog sporazuma
Skupština posebne unije ustanovljene Lisabonskim sporazumom u rujnu 2008. osnovala je radnu skupinu čija je zadaća bila priprema revizije tog sporazuma namijenjene njegovu poboljšanju i povećanju njegove privlačnosti uz istodobno očuvanje njegovih ciljeva i načela.
U listopadu 2014. ta radna skupina u tu se svrhu sporazumjela o nacrtu sporazuma (u daljnjem tekstu: nacrt revidiranog sporazuma), u kojem su preuzete institucijske, postupovne i materijalne odredbe iz Lisabonskog sporazuma, ali je djelomično izmijenjen njihov raspored te je umetnut određen broj dodataka ili pojašnjenja. Potonji su se osobito odnosili na područje primjene zaštite predviđene tim sporazumom, u vezi s kojom je predloženo proširenje na oznake zemljopisnog podrijetla (članci 2. i 9.), na materijalno područje primjene te zaštite i postupovna sredstva za njezinu provedbu (članci 4. do 8. i 11. do 20.) kao i na mogućnost danu međuvladinim organizacijama da pristupe navedenom sporazumu (članak 28.).
U Ženevi je od 11. do 21. svibnja 2015. sazvana diplomatska konferencija radi razmatranja i usvajanja nacrta revidiranog sporazuma. U skladu s nacrtom poslovnika koji je odobrio pripremni odbor te konferencije, na sudjelovanje su pozvane ne samo delegacije dvadeset osam država stranaka Lisabonskog sporazuma nego i dvije takozvane „posebne” delegacije, među kojima i ona Unijina, kao i određen broj takozvanih delegacija „promatrača”.
Ta je diplomatska konferencija 20. svibnja 2015. donijela Ženevski akt Lisabonskog sporazuma o oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla, koji je bio otvoren za potpisivanje sljedećeg dana.
Preporuka Komisije i pobijana odluka
U okviru pripreme za navedenu diplomatsku konferenciju Komisija je 30. ožujka 2015. donijela Preporuku za odluku Vijeća o odobravanju otvaranja pregovora o revidiranom Lisabonskom sporazumu o oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla.
U toj preporuci Komisija je, kao prvo, pozvala Vijeće da svoju odluku utemelji na članku 207. i članku 218. stavcima 3. i 4. UFEU‑a, uzimajući u obzir isključivu nadležnost koju u području zajedničke trgovinske politike Uniji daje članak 3. stavak 1. UFEU‑a, s jedne strane, i cilj i sadržaj Lisabonskog sporazuma, s druge strane.
Kao drugo, Komisija je predložila Vijeću da joj povjeri vođenje pregovora u ime Unije, da donese pregovaračke smjernice u tu svrhu i da u okviru toga imenuje poseban odbor s kojim će se ona savjetovati.
Vijeće je 7. svibnja 2015. donijelo pobijanu odluku. Suprotno preporukama Komisije, ona se temelji na članku 114. i članku 218. stavcima 3. i 4. UFEU‑a.
U uvodnim izjavama 2. i 3. navedene odluke taj izbor obrazložen je na sljedeći način:
„(2)
Međunarodni sustav Lisabonskog sporazuma u postupku je revizije čiji je cilj poboljšanje radi privlačenja više članova uz istodobno očuvanje njegovih ciljeva i načela. […]
(3)
[Nacrt] revidiranog sporazuma uspostavlja sustav zaštite oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla za ugovorne stranke jedinstvenom registracijom. To pitanje je predmet usklađivanja u okviru internog zakonodavstva [Unije] kad je riječ poljoprivrednim oznakama i stoga ulazi u podijeljenu nadležnost Unije (što se tiče poljoprivrednih oznaka) i njezinih država članica (što se tiče nepoljoprivrednih oznaka i poreza).”
Članak 1. pobijane odluke glasi kako slijedi:
„Komisija je ovlaštena zajedno sa sedam država članica koje su stranke Lisabonskog sporazuma sudjelovati na diplomatskoj konferenciji za donošenje [nacrta revidiranog sporazuma] o oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla, kad je riječ o pitanjima koja ulaze u nadležnost Unije.”
Članak 2. te odluke određuje:
„U interesu Unije sedam država članica koje su stranke Lisabonskog sporazuma koristi se svojim pravom glasa na temelju zajedničkog stajališta kad je riječ o pitanjima koja ulaze u nadležnost Unije.”
U skladu s člankom 3. navedene odluke:
„Pregovori se odvijaju u skladu s pregovaračkim smjernicama sadržanima u prilogu.”
Članak 4. te odluke predviđa:
„Kad je riječ o pitanjima koja ulaze u nadležnost Unije, tijekom diplomatske konferencije potrebno je provesti prikladno usklađivanje. Nakon konferencije pregovarači će bez odgode izvijestiti skupinu Vijeća za Intelektualno vlasništvo.”
Nakon donošenja pobijane odluke Komisija je dala izjavu u kojoj je izrazila svoje neslaganje s pravnom osnovom na kojoj se Vijeće temeljilo i s njegovim određivanjem država članica kao pregovarača u ime Unije.
Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom
Komisija od Suda zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku;
–
održi na snazi njezine učinke do stupanja na snagu nove odluke Vijeća u razumnom roku, računajući od dana donošenja presude Suda, i
–
naloži Vijeću snošenje troškova.
Vijeće od Suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu i
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Predsjednik Suda je odlukom od 27. studenoga 2015. Češkoj Republici, Saveznoj Republici Njemačkoj, Helenskoj Republici, Kraljevini Španjolskoj, Francuskoj Republici, Talijanskoj Republici, Mađarskoj, Kraljevini Nizozemskoj, Republici Austriji, Portugalskoj Republici i Slovačkoj Republici odobrio intervenciju u spor u potporu zahtjevu Vijeća.
Odlukom donesenom istoga dana predsjednik Suda Europskom parlamentu odobrio je intervenciju u spor u potporu Komisijinu zahtjevu.
Predsjednik Suda odlukom od 12. siječnja 2016. Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske odobrio je intervenciju u spor u potporu zahtjevu Vijeća, ako bude održana rasprava.
O tužbi
U potporu svojem zahtjevu Komisija, koju podupire Parlament, navodi dva tužbena razloga. Prvi od njih temelji se na tome da je Vijeće pri donošenju pobijane odluke povrijedilo članak 3. UFEU‑a, s obzirom na to da se pregovori predviđeni tom odlukom odnose na nacrt sporazuma koji ulazi u isključivu nadležnost Unije. Drugi tužbeni razlog temelji se na tome da je Vijeće povrijedilo članak 207. stavak 3. i članak 218. stavke 3., 4. i 8. UFEU‑a, time što je imenovalo države članice pregovaračima u području koje ulazi u nadležnost Unije i nije donijelo pobijanu odluku u skladu s primjenjivim pravilom o glasovanju kvalificiranom većinom.
Prvi tužbeni razlog sastoji se od dvaju dijelova. Prvi dio, istaknut kao glavni, temelji se na tome da pobijana odluka povređuje isključivu nadležnost koju članak 3. stavak 1. UFEU‑a daje Uniji u području zajedničke trgovinske politike. Drugi dio, istaknut podredno, temelji se na povredi članka 3. stavka 2. UFEU‑a. Najprije valja ispitati prvi dio tog tužbenog razloga.
Argumentacija stranaka
Komisija i Parlament uvodno ističu da isključiva nadležnost koju u području zajedničke trgovinske politike Uniji daje članak 3. stavak 1. UFEU‑a, u skladu s njegovim člankom 207. stavkom 1., uključuje komercijalne aspekte intelektualnog vlasništva. Zato je Unija jedina nadležna za pregovaranje o međunarodnim sporazumima o intelektualnom vlasništvu i njihovo sklapanje ako se, s obzirom na njihov cilj i sadržaj, utvrdi da su oni posebno povezani s međunarodnom trgovinom jer je, primjerice, potiču ujednačavanjem zakonodavstava. Slijedom toga, ta isključiva nadležnost nije ograničena na sporazume o usklađivanju zaštite prava intelektualnog vlasništva o kojima se pregovara u institucijskom i postupovnom okviru Svjetske trgovinske organizacije (WTO), nego obuhvaća osobito i sporazume čije pojedinačno ispitivanje pokazuje da im je glavna namjena da na temelju uzajamnosti potiču trgovinu robom i uslugama s trećim zemljama tako da osiguravaju da ta roba ili usluge imaju istu razinu zaštite koju već imaju na unutarnjem tržištu.
Nadalje, Komisija i Parlament ističu da je u predmetnom slučaju nacrt revidiranog sporazuma, kao i Lisabonski sporazum, posebno povezan s međunarodnom trgovinom. Točno je da u njemu nije sadržana preambula u kojoj je jasno naznačen njegov cilj. Međutim, iz analize njegovih odredbi i konteksta u koji ulazi jasno je da je njegov cilj i učinak taj da se na oznake izvornosti i oznake zemljopisnog podrijetla pojedinačne države stranke primjenjuje sustav međunarodne registracije, koji na području svih ostalih država stranaka osigurava njihovu pravnu zaštitu od rizika upotrebe koja bi mogla ugroziti njihovu cjelovitost ili ugled i stoga naštetiti njihovu stavljanju na tržište u inozemstvu. Na taj način navedeni nacrt poboljšava zaštitu izvoza tih proizvoda Unije u treće zemlje, koji bi inače ovisio o registraciji u svakoj državi pojedinačno i stoga o različitim pravnim jamstvima. Posljedično, takav nacrt u cijelosti ulazi u isključivu nadležnost Unije u području zajedničke trgovinske politike, unatoč tomu što sustav zaštite koji se njime uspostavlja trebaju provoditi tijela država članica, u skladu s člankom 291. stavkom 1. UFEU‑a. Usto, Unija je na temelju članka 270. UFEU‑a već sama sklopila određen broj međunarodnih sporazuma o zaštiti oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla, a Vijeće, koje ne osporava postojanje takve prakse, nije obrazložilo zašto je u predmetnom slučaju od nje odstupilo.
Naposljetku, u tim okolnostima Komisija i Parlament smatraju da je Vijeće počinilo pogrešku koja se tiče prava time što je smatralo da nacrt revidiranog sporazuma ulazi u područje usklađivanja zakonodavstava u domeni unutarnjeg tržišta u smislu članka 114. UFEU‑a i stoga u podijeljenu nadležnost između Unije i njezinih država članica. S te točke gledišta Vijeće je pogrešno povuklo paralelu između vanjske i unutarnje nadležnosti Unije. Naime, Unijina nadležnost za pregovaranje nacrta revidiranog sporazuma može se temeljiti na zajedničkoj trgovinskoj politici, bez obzira na to što se, s jedne strane, zajednička Unijina pravila u području zaštite oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla temelje na zajedničkoj poljoprivrednoj politici i na usklađivanju zakonodavstava država članica i na to što je, s druge strane, Unija svoje nadležnosti u tom području u tom stadiju izvršavala samo u pogledu oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla koje se odnose na poljoprivredne proizvode, za razliku od onih koje se odnose na nepoljoprivredne proizvode.
Vijeće i sve države članice intervenijenti smatraju da nacrt revidiranog sporazuma ne ulazi u područje zajedničke trgovinske politike i da stoga Unija na toj osnovi nema isključivu nadležnost za pregovaranje o njemu.
S tim u vezi, oni ističu da je, kako bi se međunarodni sporazum o kojem treba pregovarati u okviru izvan WTO‑a – a odnosi se na pitanja intelektualnog vlasništva različita od onih iz sporazuma o trgovinskim aspektima prava intelektualnog vlasništva, koji čini Prilog 1.C Sporazumu o osnivanju WTO‑a, potpisanom u Marakešu 15. travnja 1994. i potvrđenom Odlukom Vijeća 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986. – 1994.) (
SL 1994., L 336, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 3.) – mogao smatrati sporazumom koji se odnosi na komercijalne aspekte intelektualnog vlasništva u smislu članka 207. stavka 1. UFEU‑a, u biti potrebno da je takav međunarodni sporazum posebno povezan s međunarodnom trgovinom.
Međutim, u predmetnom slučaju nacrt revidiranog sporazuma ne ulazi u okvir na temelju kojeg je moguće smatrati da postoji takva posebna veza. Naime, najprije, provodi ga WIPO, a iz konvencije kojom je ustanovljena ta organizacija proizlazi da je njezin primarni cilj poticanje donošenja mjera namijenjenih poboljšanju zaštite intelektualnog vlasništva i usklađivanje nacionalnih zakonodavstava u tom području. Zatim, cilj samog nacrta revidiranog sporazuma nije olakšati trgovinsku razmjenu proširenjem zakonodavstva Unije na treće zemlje, nego je njegov cilj – kao u slučaju zajedničkih pravila koja je Unija donijela na temelju članka 114. UFEU‑a – uspostaviti sustav očuvanja tradicionalnih proizvoda i pružanja informacija potrošačima koji se primjenjuje na sve države stranke, uključujući i na Uniju ako pristupi tom sporazumu. Naposljetku, ispitivanje sadržaja tog nacrta potvrđuje da on ulazi u područje nadležnosti iz članka 114. UFEU‑a, s obzirom na to da je njegov cilj uspostava jedinstvenog postupovnog okvira zaštite oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla i da uspostava tog postupovnog okvira može tek sekundarno i neizravno utjecati na trgovinu robom koja nosi te oznake.
U svakom slučaju, Vijeće tvrdi da, ako Sud ocijeni da je primjerena pravna osnova pobijane oduke članak 207. UFEU‑a, a ne njegov članak 114., pogrešno pozivanje na potonji treba smatrati formalnim nedostatkom koji ne može opravdati poništenje te odluke. Naime, i u jednom i u drugom slučaju Vijeće je, s jedne strane, pravilno odredilo članak 218. UFEU‑a kao postupovnu pravnu osnovu navedene odluke te je, s druge strane, poštovalo postupovne zahtjeve time što ju je donijelo kvalificiranom većinom.
Ocjena Suda
Zbog neslaganja između Komisije, koju podupire Parlament, i Vijeća, koje podupiru države članice intervenijenti, potrebno je utvrditi ulazi li nacrt revidiranog sporazuma u područje zajedničke trgovinske politike ili ne.
U tom području članak 3. stavak 1. UFEU‑a daje Uniji isključivu nadležnost.
U skladu s člankom 207. stavkom 1. UFEU‑a, zajednička trgovinska politika temelji se na jedinstvenim načelima, osobito u odnosu na komercijalne aspekte intelektualnog vlasništva, i vodi se u kontekstu načela i ciljeva vanjskog djelovanja Unije
Iz te odredbe, prema kojoj zajednička trgovinska politika ulazi u vanjsko djelovanje Unije, osobito proizlazi da se ona odnosi na trgovinsku razmjenu s trećim državama, a ne na trgovinu na unutarnjem tržištu (presuda od 18. srpnja 2013., Daiichi Sankyo i Sanofi‑Aventis Deutschland,
C‑414/11
,
EU:C:2013:520
, t.
50.
i mišljenje
2/15
(Sporazum o slobodnoj trgovini sa Singapurom) od 16. svibnja 2017.,
EU:C:2017:376
, t.
35.
).
U tom pogledu dobro je ustaljena sudska praksa da međunarodne obveze koje je Unija ugovorila u području intelektualnog vlasništva ulaze u zajedničku trgovinsku politiku ako predstavljaju osobitu vezu s međunarodnom trgovinom i u svojoj su osnovi namijenjene promicanju, olakšavanju ili uređivanju trgovine te na nju imaju izravan i neposredan učinak (mišljenje
2/15
(Sporazum o slobodnoj trgovini sa Singapurom) od 16. svibnja 2017.,
EU:C:2017:376
, t.
112.
i navedena sudska praksa).
Tom politikom mogu osobito biti obuhvaćeni međunarodni sporazumi čiji je cilj osigurati i ustrojiti zaštitu prava intelektualnog vlasništva na području stranaka ako ispunjavaju dva uvjeta navedena u prethodnoj točki ove presude (vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2013., Daiichi Sankyo i Sanofi‑Aventis Deutschland,
C‑414/11
,
EU:C:2013:520
, t.
58.
do
61.
i mišljenje
2/15
(Sporazum o slobodnoj trgovini sa Singapurom) od 16. svibnja 2017.,
EU:C:2017:376
, t.
116.
,
121.
,
122.
,
125.
i
127.
).
U predmetnom slučaju, budući da je, kao što to proizlazi iz naslova pobijane odluke, njezin cilj odobravanje otvaranja pregovora o nacrtu revidiranog sporazuma, potrebno je odrediti je li taj nacrt u svojoj osnovi namijenjen promicanju, olakšavanju ili uređivanju trgovinske razmjene između Unije i trećih država te potom, ako jest, ima li na nju izravne i neposredne učinke.
Kao prvo, kad je riječ o cilju nacrta revidiranog sporazuma, najprije valja utvrditi da on nije izričito naveden ni u preambuli ni u bilo kojoj odredbi njegova teksta.
Budući da nema takvog izričitog navođenja, taj cilj valja ispitati s obzirom na konvencijski okvir u koji ulazi navedeni nacrt.
S tim u vezi, s jedne strane valja istaknuti da, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 2. pobijane odluke, nacrt revidiranog sporazuma predviđa izmjenu Lisabonskog sporazuma. S druge strane, Lisabonski sporazum sam je po sebi sporazum koji se temelji na članku 19. Pariške konvencije te je, kao što to proizlazi iz njegovih članka 1. i 4., sklopljen kao njezina dopuna.
U tim okolnostima ispitivanje cilja nacrta revidiranog sporazuma treba provesti uzimajući u obzir najprije Parišku konvenciju, koja je izvorište i temelj konvencijske cjeline koje je taj nacrt najnoviji dio.
Kao što to proizlazi iz članaka 1. i 2. te konvencije, njezin je cilj uspostava unije za zaštitu industrijskog vlasništva i osiguranje zaštite različitih oblika industrijskog vlasništva čiji su nositelji državljani država te unije, uključujući oznake podrijetla i oznake izvornosti, time što im jamči uzajamni nacionalni tretman.
Usto, Pariška konvencija u svojoj je osnovi namijenjena promicanju i olakšavanju međunarodne trgovine. Naime, iz njezine preambule proizlazi da je ona donesena radi zaštite industrije i trgovine i pridonošenja poštenoj trgovini među državama koje su njezine stranke. Stoga je u konačnici cilj ujednačene i jednakovrijedne zaštite prava industrijskog vlasništva koju ta konvencija osigurava državljanima država stranaka da potonjima omogući ravnopravno sudjelovanje u međunarodnoj trgovini.
Uzimajući u obzir konvencijski okvir spomenut u točki 54. ove presude, nadalje valja voditi računa o Lisabonskom sporazumu, koji uspostavlja posebnu uniju zamišljenu kao dopunu Pariškoj konvenciji u posebnom području oznaka izvornosti.
Konkretnije, cilj je tog nacrta da, uz opću zaštitu osiguranu Pariškom konvencijom, uspostavi poseban sustav koji oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla zaštićenima u jednoj od država posebne unije koju on uspostavlja omogućava međunarodnu registraciju koja im jamči zaštitu od zloporabe ili oponašanja u svim ostalim državama te posebne unije.
Kad je riječ o njegovu cilju, kao što je to iznio nezavisni odvjetnik u točki 79. svojeg mišljenja, valja istaknuti da posebna zaštita oznaka izvornosti predviđena Lisabonskim sporazumom nije sama sebi cilj, već sredstvo u službi cilja razvoja poštene trgovinske razmjene među državama strankama. Naime, cilj ujednačenih standarda zaštite koje taj sporazum uspostavlja na području svih država stranaka jest poticanje ravnopravnog sudjelovanja predmetnih gospodarskih subjekata u trgovinskoj razmjeni među navedenim državama.
Naposljetku, kao što je to navedeno u točkama 17. i 18. ove presude, cilj je nacrta revidiranog sporazuma očuvanje ciljeva i načela Lisabonskog sporazuma time što mu se dodaje određen broj dopuna namijenjenih njegovu poboljšanju i povećanju njegove privlačnosti. U tu svrhu taj nacrt osobito predviđa proširenje svojeg materijalnog područja primjene na oznake zemljopisnog podrijetla, pojašnjenje materijalnih i postupovnih aspekata zaštite koju osigurava tim oznakama i oznakama izvornosti kao i omogućavanje Uniji da mu pristupi.
Budući da je tako glavni cilj nacrta revidiranog sporazuma jačanje sustava uspostavljenog Lisabonskim sporazumom i proširenje njime ustanovljene posebne zaštite na oznake zemljopisnog podrijetla u okviru posebne unije ustanovljene tim sporazumom, dopunjujući onu koju Pariška konvencija osigurava različitim vrstama industrijskog vlasništva, valja smatrati da on ulazi u okvir cilja koji se želi postići konvencijskom cjelinom koje je dio, kao što je to navedeno u točkama 57. i 60. ove presude, i konkretnije da je s Unijine točke gledišta namijenjen olakšanju i uređenju njezine trgovinske razmjene s trećim državama koje su stranke tog sporazuma.
Argument Vijeća u skladu s kojim će nacrt revidiranog sporazuma od njegova stupanja na snagu provoditi WIPO, kao što je to već tako u slučaju Lisabonskog sporazuma, ne može dovesti u pitanje taj zaključak.
Točno je da taj nacrt upravljanje jednim od sastavnih dijelova međunarodnog sporazuma koji preoblikuje, odnosno međunarodnom registracijom oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla koju uspostavlja, povjerava svjetskoj organizaciji WIPO. Također je točno da je spomenuta organizacija pozvana, općenito gledano, provoditi taj međunarodni sporazum. Međutim, načine koji međunarodni sporazum predviđa za osiguranje svoje provedbe i budućeg upravljanja valja razumjeti s obzirom na ciljeve zbog kojih su ga stranke sklopile, a ne obratno.
Kao drugo, kad je riječ o učincima nacrta revidiranog sporazuma, ustaljena je sudska praksa da nije dovoljno da akt Unije, poput međunarodnog sporazuma koji je ona sklopila – kako bi ga se uvrstilo u kategoriju akata koji ulaze u zajedničku trgovinsku politiku – može imati određene posljedice na međunarodnu trgovinsku razmjenu. Osim uvjeta ispitanog u točkama 52. do 64. ove presude, u skladu s kojim takav akt treba u osnovi biti namijenjen promicanju, olakšavanju ili uređenju te trgovine, on također mora imati izravne i neposredne učinke na nju (presude od 18. srpnja 2013., Daiichi Sankyo i Sanofi‑Aventis Deutschland,
C‑414/11
,
EU:C:2013:520
, t.
51.
i od 22. listopada 2013., Komisija/Vijeće,
C‑137/12
,
EU:C:2013:675
, t.
57.
i mišljenje
3/15
(Ugovor iz Marakeša o pristupu objavljenim djelima) od 14. veljače 2017.,
EU:C:2017:114
, t.
61.
).
S tim u vezi valja utvrditi da sustav uzajamne zaštite oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla koji predviđa nacrt revidiranog sporazuma u biti počiva na trima nizovima odredbi.
Najprije, svaka ugovorna strana mora uspostaviti skup materijalnih pravnih pravila koja sprečavaju da se oznake izvornosti i oznake zemljopisnog podrijetla koje su već zaštićene na području jedne od ostalih država stranaka mogu bilo upotrebljavati na način koji može štetiti interesima njihovih nositelja bilo naštetiti ugledu proizvoda koji ih nose (članak 11.), bilo postati generičke (članak 12.).
Nadalje, svaka ugovorna strana obvezna je u svojem pravnom poretku predvidjeti postupovna pravna pravila koja svakoj zainteresiranoj fizičkoj ili pravnoj osobi omogućavaju da nadležna upravna i sudska tijela osiguraju zaštitu koju nacrt revidiranog sporazuma osigurava tim oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla te je obvezna progoniti osobe koje postupaju suprotno tomu (članak 14.).
Naposljetku, nacrt revidiranog sporazuma omogućava nositeljima navedenih oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla da se pozivaju na zaštitu osiguranu različitim odredbama navedenima u dvjema prethodnim točkama ove presude zahvaljujući mehanizmu jedinstvene registracije koji vrijedi u svim državama posebne unije ustanovljene Lisabonskim sporazumom (članci 5. do 8.).
Uzimajući u obzir taj mehanizam jedinstvene registracije, valja smatrati da će međunarodni sporazum koji je preoblikovan nacrtom revidiranog sporazuma imati izravan i neposredan učinak izmjene uvjeta ustroja trgovinske razmjene između Unije i ostalih stranaka tog međunarodnog sporazuma time što proizvođače koji sudjeluju u toj trgovini oslobađa obveze koju trenutačno imaju radi suočavanja s pravnim i ekonomskim rizicima takve trgovine, a to je podnošenje prijave za registraciju oznaka izvornosti i oznaka zemljopisnog podrijetla koje upotrebljavaju nadležnim tijelima svake pojedine države stranke.
Usto, odredbe opisane u točkama 67. i 68. ove presude imat će izravne i neposredne učinke na trgovinsku razmjenu između Unije i predmetnih trećih država dajući svim tim proizvođačima kao i svakoj drugoj zainteresiranoj fizičkoj ili pravnoj osobi alate potrebne za to da se u ujednačenim materijalnim i postupovnim uvjetima djelotvorno ishodi zaštita koju nacrt revidiranog sporazuma osigurava njihovim pravima industrijskog vlasništva u slučaju štetne ili nepoštene upotrebe oznaka izvornosti ili oznaka zemljopisnog podrijetla u inozemstvu.
Tu ocjenu učinaka nacrta revidiranog sporazuma potvrđuje analiza koja je Sud dovela do zaključka da je – vodeći računa o bitnom položaju koji zaštita prava industrijskog vlasništva ima u trgovini robom i uslugama općenito kao i u borbi protiv nezakonite trgovine posebno – nacrt međunarodnog sporazuma koji predviđa uspostavu mehanizma registracije i sustav uzajamne zaštite oznaka zemljopisnog podrijetla država stranaka protiv nepoštenih praksi u tržišnom natjecanju, analognih onima o kojima je riječ u predmetnom slučaju, mogao imati izravne i neposredne učinke na međunarodnu trgovinsku razmjenu (mišljenje
2/15
(Sporazum o slobodnoj trgovini sa Singapurom) od 16. svibnja 2017.,
EU:C:2017:376
, t.
127.
).
U tim okolnostima učinci nacrta revidiranog sporazuma na trgovinu između Unije i trećih država koje će mu pristupiti ispunjavaju zahtjeve koje nameće sudska praksa navedena u točki 65. ove presude.
Tako iz ispitivanja tog nacrta proizlazi, s jedne strane, da je on u osnovi namijenjen olakšavanju i uređivanju trgovinske razmjene između Unije i trećih država i, s druge strane, da može imati izravne i neposredne učinke na tu trgovinu, tako da pregovori o njemu ulaze u isključivu nadležnost koju članak 3. stavak 1. UFEU‑a daje Uniji u području zajedničke trgovinske politike iz članka 207. stavka 1. UFEU‑a.
Stoga Vijeće pogrešno smatra da pobijana odluka ulazi u područje usklađivanja zakonodavstava u domeni unutarnjeg tržišta i stoga u podijeljenu nadležnost između Unije i njezinih država članica te je tu odluku pogrešno temeljilo na članku 114. i članku 218. stavcima 3. i 4. UFEU‑a.
Suprotno onomu što tvrdi Vijeće, ta pogreška ne može se smatrati pukim formalnim nedostatkom. Naime, zbog te je pogreške navedena institucija osobito povrijedila posebne postupovne odredbe iz članka 207. stavka 3. UFEU‑a za pregovore o međunarodnim sporazumnima koji ulaze u područje zajedničke trgovinske politike i ponajprije one o Komisijinu vođenju pregovora, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 86. i 89. svojeg mišljenja.
Iz toga slijedi da valja prihvatiti tužbu i poništiti pobijanu odluku a da pritom nije potrebno ispitati drugi dio prvog tužbenog razloga i drugi tužbeni razlog koje je Komisija istaknula u potporu svojoj tužbi.
Zahtjev za održavanje na snazi učinaka pobijane odluke
U skladu s člankom 264. prvim stavkom UFEU‑a, ako je tužba osnovana, Sud proglašava pobijani akt ništavim.
Na temelju članka 266. prvog stavka UFEU‑a, institucija čiji je akt proglašen ništavim dužna je, dakle, poduzeti potrebne mjere kako bi postupila sukladno presudi Suda.
S obzirom na to, u skladu s člankom 264. drugim stavkom UFEU‑a, ako to smatra potrebnim, Sud može navesti koji se učinci akta koji je proglasio ništavim smatraju konačnima.
Tu ovlast valja primijeniti zbog pravne sigurnosti, osobito ako poništenje odluke Vijeća u okviru postupka pregovaranja i sklapanja međunarodnih sporazuma iz članka 218. UFEU‑a može dovesti u pitanje Unijino sudjelovanje u predmetnom međunarodnom sporazumu ili njegovu provedbu, čak i ako Unijina nadležnost u tom pogledu ne pobuđuje sumnje (kad je riječ o odlukama koje se odnose na potpisivanje međunarodnih sporazuma, vidjeti presude od 22. listopada 2013., Komisija/Vijeće,
C‑137/12
,
EU:C:2013:675
, t.
80.
i
81.
; od 24. lipnja 2014., Parlament/Vijeće,
C‑658/11
,
EU:C:2014:2025
, t.
90.
i od 28. travnja 2015., Komisija/Vijeće,
C‑28/12
,
EU:C:2015:282
, t.
61.
i
62.
).
U predmetnom slučaju Komisija od Suda zahtijeva da u slučaju poništenja pobijane odluke održi na snazi njezine učinke kako se ne bi doveli u pitanje rezultati pregovora povodom kojih je donesena, i to do stupanja na snagu odluke Vijeća koja će se temeljiti na člancima 207. i 218. UFEU‑a u razumnom roku od dana donošenja presude Suda.
Budući da su nakon stupanja na snagu navedene odluke pregovori okončani donošenjem Ženevskog akta Lisabonskog sporazuma o oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla i da Unijina nadležnost za sudjelovanje u takvom donošenju ne pobuđuje sumnje, valja prihvatiti Komisijin zahtjev.
Stoga valja održati na snazi učinke pobijane odluke do stupanja na snagu odluke Vijeća donesene na temelju članaka 207. i 218. UFEU‑a u razumnom roku koji ne može biti dulji od šest mjeseci od donošenja ove presude.
Troškovi
Članak 138. stavak 1. Poslovnika Suda određuje da je stranka koja ne uspije u postupku dužna, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. U predmetnom slučaju, budući da je Komisija postavila zahtjev da se Vijeću naloži snošenje troškova i da ono nije uspjelo u postupku, nalaže mu se snošenje Komisijinih troškova.
Osim toga, članak 140. stavak 1. navedenog Poslovnika određuje da države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. U predmetnom slučaju Češka Republika, Savezna Republika Njemačka, Helenska Republika, Kraljevina Španjolska, Francuska Republika, Talijanska Republika, Mađarska, Kraljevina Nizozemska, Republika Austrija, Portugalska Republika, Slovačka Republika, Ujedinjena Kraljevina i Parlament snosit će vlastite troškove.

Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Poništava se Odluka Vijeća 8512/15 od 7. svibnja 2015. o odobravanju otvaranja pregovora o revidiranom Lisabonskom sporazumu o oznakama izvornosti i oznakama zemljopisnog podrijetla kad je riječ o pitanjima koja ulaze u nadležnost Europske unije.

2.
Učinci Odluke 8512/15 održavaju se na snazi do stupanja na snagu odluke Vijeća donesene na temelju članaka 207. i 218. UFEU‑a u razumnom roku koji ne može biti dulji od šest mjeseci od donošenja ove presude.

3.
Vijeću Europske unije nalaže se snošenje troškova.

4.
Češka Republika, Savezna Republika Njemačka, Helenska Republika, Kraljevina Španjolska, Francuska Republika, Talijanska Republika, Mađarska, Kraljevina Nizozemska, Republika Austrija, Portugalska Republika, Slovačka Republika, Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske i Europski parlament snosit će vlastite troškove.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski