CELEX: 62019CJ0389
Apellatsioonkaebus
Määrus (EÜ) nr 1907/2006
Kemikaalide registreerimine, hindamine, autoriseerimine ja piiramine
Euroopa Komisjoni otsus nimetatud määruse XIV lisasse kantud ainete pliisulfokromaatkollase ja pliikromaatmolübdaatsulfaatpunase teatud kasutusalade autoriseerimise kohta
Väga ohtlikud ained
Autoriseeringu saamise tingimused
Sobivate alternatiivide puudumise hindamine

Euroopa Komisjon palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 7. märtsi 2019. aasta kohtuotsuse Rootsi vs. komisjon (
T‑837/16
,
EU:C:2019:144
; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“), millega Üldkohus tühistas komisjoni 7. septembri 2016. aasta rakendusotsuse C(2016) 5644 (final) pliisulfokromaatkollase ja pliikromaatmolübdaatsulfaatpunase teatud kasutusalade autoriseerimise kohta vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusele (EÜ) nr 1907/2006 (edaspidi „vaidlusalune otsus“).
Õiguslik raamistik
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1907/2006, mis käsitleb kemikaalide registreerimist, hindamist, autoriseerimist ja piiramist (REACH) ning millega asutatakse Euroopa Kemikaaliamet, muudetakse direktiivi 1999/45/EÜ ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EMÜ) nr 793/93 ja komisjoni määrus (EÜ) nr 1488/94 ning samuti nõukogu direktiiv 76/769/EMÜ ja komisjoni direktiivid 91/155/EMÜ, 93/67/EMÜ, 93/105/EÜ ja 2000/21/EÜ (
ELT 2006, L 396, lk 1
, ja parandus
ELT 2007, L 136, lk 3
; edaspidi „REACH-määrus“), põhjendustes 4, 12, 69, 70, 72 ja 73 on märgitud:
„(4)
Vastavalt Johannesburgi säästva arengu tippkohtumisel 4. septembril 2002 vastu võetud rakenduskavale seab Euroopa Liit eesmärgiks saavutada, et aastaks 2020 toodetakse ja kasutatakse kemikaale selliselt, et väheneks inimeste tervisele ja keskkonnale avalduv ebasoovitav mõju.
[…]
(12)
Käesoleva määrusega loodava uue süsteemi oluline eesmärk on soodustada ohtlike ainete asendamist lõpuks vähemohtlike ainete või tehnoloogiatega, ning kui leidub majanduslikult sobivaid ja tehniliselt rakendatavaid alternatiive, siis selline asendamine tagada. […]
[…]
(69)
Inimeste tervise (pöörates sealhulgas tähelepanu asjakohastele elanikkonnarühmadele ja vajaduse korral elanikkonna teatavatele haavatavatele alarühmadele) ning keskkonna kaitse piisavalt kõrge taseme tagamiseks tuleks väga ohtlikke aineid käsitleda vastavalt ettevaatusprintsiibile, pöörates neile erilist tähelepanu. Autoriseering tuleks anda, kui autoriseerimist taotlev füüsiline või juriidiline isik suudab autoriseeringut väljastavale asutusele tõendada, et aine kasutamisest tulenevad ohud inimeste tervisele ja keskkonnale on piisavalt ohjatud. Sellegipoolest võib kasutamist siiski lubada, kui on võimalik näidata, et aine kasutamisest tulenev sotsiaal-majanduslik kasu kaalub üles aine kasutamisega seotud ohud, ning puuduvad sobivad majanduslikult ja tehniliselt otstarbekad alternatiivsed ained või tehnoloogiad. Võttes arvesse siseturu tõrgeteta toimimist, on asjakohane, et lube väljastavaks asutuseks oleks komisjon.
(70)
Väga ohtlike ainete kahjustavat mõju inimeste tervisele ja keskkonnale tuleks vältida asjakohaste riskijuhtimismeetmete kohaldamise teel, et tagada aine kasutamisest tulenevate ohtude piisav ohjamine ning et järk-järgult asendada need ained sobiva ohutuma ainega. Riskijuhtimismeetmeid tuleks kohaldada tagamaks seda, et kui aineid toodetakse, turule viiakse ja kasutatakse, jääks kokkupuude nende ainete ning sealhulgas heidete, emissioonide ja kadudega kogu elutsükli jooksul allapoole lävitaset, mille ületamise korral võib tekkida kahjulikke mõjusid. Iga aine korral, millele on autoriseering antud, ning iga muu aine korral, millega kokkupuute ohutut taset pole võimalik kindlaks teha, tuleks alati võtta meetmeid kokkupuute ja emissiooni vähendamiseks tehniliselt ja praktiliselt võimaliku määrani, et vähendada kahjulike mõjude tõenäosust. Piisava ohjamise tagamiseks võetavad meetmed tuleks määratleda kõigis kemikaaliohutuse aruannetes. Neid meetmeid tuleks kohaldada ning vajaduse korral soovitada teistele turustusahelas allpool asuvatele osalistele.
[…]
(72)
Et toetada väga ohtlike ainete lõplikku asendamist sobivate alternatiivsete ainete või tehnoloogiatega, peaks kõik autoriseerimise taotlejad esitama alternatiivide analüüsi, võttes arvesse nende riske ning asendamise tehnilist ja majanduslikku teostatavust, kaasa arvatud teavet iga uurimis- või arendustegevuse kohta, mida taotleja ette võtab või plaanib ette võtta. Peale selle tuleks autoriseeringud teatud aja möödumisel läbi vaadata, kusjuures läbivaatamise tähtaeg määratakse kindlaks iga üksiku juhtumi puhul eraldi, ning autoriseeringutele kehtestatakse tavaliselt tingimused, sealhulgas seire.
(73)
Ainete ning valmististe ja toodete koostises esinevate ainete asendamist tuleks nõuda siis, kui antud aine tootmine, kasutamine või turuleviimine põhjustab lubamatut ohtu inimeste tervisele või keskkonnale, võttes arvesse sobivate ohutumate alternatiivsete ainete ja tehnoloogiate kättesaadavust ning lubamatut ohtu põhjustava aine kasutusaladest tulenevaid sotsiaal-majanduslikke eeliseid.“
REACH-määruse artiklis 55 „Autoriseeringu eesmärk ja asendamise kaalutlused“ on nähtud ette:
„Käesoleva jaotise eesmärk on tagada siseturu hea toimimine, tagades seejuures väga ohtlikest ainetest tulenevate riskide asjakohase ohjamise ja nende ainete järkjärgulise asendamise sobivate alternatiivsete ainete või tehnoloogiatega, kui need on majanduslikult sobivad ja tehniliselt rakendatavad. Selleks peavad kõik autoriseeringut taotlevad tootjad, importijad ja allkasutajad analüüsima alternatiivide kättesaadavust ja kaaluma nendega kaasnevaid riske ning asendamise tehnilist ja majanduslikku teostatavust.“
Määruse põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni artikli 56 lõikes 1 on sätestatud:
„1. Tootja, importija või allkasutaja ei vii ainet kasutamiseks turule ega kasuta seda ise, kui see aine on kantud XIV lisasse, välja arvatud järgmistel juhtudel:
a)
aine või segu või toote koostises esineva aine selline kasutusala, milleks ainet turule viiakse või milleks ta ise ainet kasutab, on autoriseeritud vastavalt artiklitele 60–64, või
b)
aine või segu või toote koostises esineva aine selline kasutusala, milleks ainet turule viiakse või milleks ta ise ainet kasutab, on vabastatud XIV lisas esitatud autoriseerimisnõudest vastavalt artikli 58 lõikele 2, või
c)
artikli 58 lõike 1 punkti c alapunktis i osutatud kuupäev ei ole saabunud või
d)
artikli 58 lõike 1 punkti c alapunktis i osutatud kuupäev on saabunud ja kuigi taotlus esitati 18 kuud enne seda kuupäeva, pole otsust autoriseerimise kohta veel vastu võetud, või
e)
aine on turule viidud ja vastav autoriseering on antud vahetult järgmisele allkasutajale.“
Määruse artikli 58 lõikes 1 on nähtud ette:
„1. Kui võetakse vastu otsus kanda XIV lisasse artiklis 57 nimetatud ained, tehakse nimetatud otsus artikli 133 lõikes 4 sätestatud korras. Otsus sisaldab iga aine kohta järgmist:
[…]
c)
üleminekukord:
i)
kuupäev(ad), alates millest on aine turuleviimine ja kasutamine keelatud, välja arvatud juhul, kui selleks on antud autoriseering (edaspidi „sulgemiskuupäev“), mille puhul tuleks arvestada vastava kasutusala jaoks kindlaks määratud tootmistsüklit, kui see on asjakohane;
ii)
kuupäev või kuupäevad vähemalt 18 kuud enne sulgemiskuupäeva(sid), mis ajaks peavad taotlused olema laekunud, kui taotleja soovib jätkata aine kasutamist või viia aine turule teatavateks kasutusaladeks pärast sulgemiskuupäeva(sid); selline kasutamise jätkumine on lubatud pärast sulgemiskuupäeva, kuni võetakse vastu otsus autoriseeringu andmise kohta;
[…]“.
Sama määruse artiklis 60 on nähtud ette:
„1.   Komisjon vastutab autoriseerimist käsitlevate otsuste tegemise eest kooskõlas käesoleva jaotisega.
2.   Ilma et see piiraks lõike 3 kohaldamist, antakse autoriseering siis, kui aine kasutamisel selle XIV lisas kirjeldatud olemuslikest omadustest tulenev risk inimeste tervisele või keskkonnale on piisavalt ohjatud vastavalt I lisa punktile 6.4 ja dokumenteeritud taotleja kemikaaliohutuse aruandes, võttes arvesse artikli 64 lõike 4 punktis a viidatud riskianalüüsi komitee arvamust. Autoriseeringu andmisel ja kõikidel selles sätestatud tingimustel arvestab komisjon kõigi otsuse tegemise ajal teada olevate heidete, emissioonide ja kadudega, sealhulgas difuussetest või dispergeerivatest kasutustest tulenevate riskidega.
[…]
4.   Kui autoriseeringut ei saa anda lõike 2 alusel või lõikes 3 nimetatud ainetele, võib autoriseeringu anda ainult juhul, kui tõendatakse, et sotsiaal-majanduslik kasu kaalub üles aine kasutamisest inimeste tervisele või keskkonnale tulenevad riskid, ning puuduvad sobivad alternatiivsed ained või tehnoloogiad. Vastav otsus võetakse vastu artikli 64 lõike 4 punktides a ja b viidatud riskianalüüsi komitee ja sotsiaal-majandusliku analüüsi komitee arvamusi arvestades ning pärast kõikide järgmiste asjaolude arvesse võtmist:
a)
aine kasutamisest tulenev risk, sealhulgas kavandatavate riskijuhtimismeetmete asjakohasus ja tõhusus;
b)
taotleja või muu huvitatud isiku poolt tõendatud sotsiaal-majanduslik kasu, mis tuleneb aine kasutamisest, ja autoriseeringu andmisest keeldumise sotsiaal-majanduslikud mõjud;
c)
taotleja poolt artikli 62 lõike 4 punkti e alusel esitatud alternatiivsete ainete või taotleja poolt artikli 62 lõike 4 punkti f alusel esitatud mis tahes asendamisplaani analüüs ning artikli 64 lõike 2 alusel esitatud mis tahes kolmanda isiku panused;
d)
olemasolev teave mis tahes alternatiivsete ainete või tehnoloogiate põhjustatud riskidest inimeste tervisele või keskkonnale.
5.   Sobivate alternatiivsete ainete või tehnoloogiate kättesaadavust hinnates võtab komisjon arvesse kõiki asjakohaseid aspekte, sealhulgas järgmisi:
a)
kas, võttes arvesse riskijuhtimismeetmete asjakohasust ja tõhusust, vähenevad alternatiivsetele ainetele ülemineku tulemusena üldised riskid inimeste tervisele ja keskkonnale;
b)
alternatiivide tehnilist ja majanduslikku teostatavust taotleja jaoks.
[…]“.
REACH-määruse artiklis 64 on nähtud ette, et Euroopa Kemikaaliamet (ECHA) konsulteerib avalikkusega ning oma riskihindamise komiteega ja sotsiaal-majandusliku analüüsi komiteega.
Selle määruse artikli 133 kohaselt abistab komisjoni komitee (edaspidi „REACH-komitee“).
Kohtuvaidluse taust
Vaidluse taust on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–30 ja selle võib käesoleva menetluse vajadustest lähtudes kokku võtta järgmiselt.
Pliisulfokromaatkollane ja pliikromaatmolübdaatsulfaatpunane on pigmendid, mida nende vastupidavuse, heleda värvi ja sära tõttu kasutatakse laialdaselt lakkides ja värvides, eelkõige rauast sildade või ehitiste puhul, hoiatusmärkidel või kollaste teemärgistuste jaoks.
Komisjoni 14. veebruari 2012. aasta määrusega (EL) nr 125/2012, millega muudetakse määruse nr 1907/2006 XIV lisa (
ELT 2012, L 41, lk 1
), kanti need pigmendid nende kantserogeensete ja inimesele reproduktiivtoksiliste omaduste tõttu selle lisas olevasse väga ohtlike ainete nimekirja. Seetõttu oli nende turuleviimiseks ja kasutamiseks vaja autoriseeringut alates 21. maist 2015.
DCC Maastricht BV esitas 19. novembril 2013 kahe kõnealuse pigmendi turuleviimiseks autoriseeringutaotluse kuuele kasutusalale, mis nende kahe aine puhul on identsed. Nimetatud autoriseeringutaotluses on mainitud järgmisi mitteammendavaid näiteid toodetest, mis kuuluvad seal viidatud kasutusaladesse ja mis taotleja sõnul nõuavad nende pigmentidega saavutatavaid tehnoloogilisi toimenäitajaid: autode kapotikaaned, hoiatusmärgid, ravimijäätmete konteinerid, naftakeemiatööstuse torud, kraanad, põllumajandusmasinad, maanteeseadmed, terassillad, tugevdatud seifid ja teraskonteinerid.
REACH-määruse artikli 64 lõike 2 kohaselt korraldas Euroopa Kemikaaliamet (ECHA) avaliku konsultatsiooni, et kolmandad huvitatud isikud saaksid anda teavet alternatiivsete ainete või tehnoloogiate kohta. Selle konsultatsiooni käigus esitasid arvamusi liidu tootjad, käesolevas asjas käsitletavate pigmentide allkasutajad, valdkondlikud organisatsioonid, liikmesriigid ja ka mõned valitsusvälised organisatsioonid. Seejärel esitasid riskihindamise komitee ja sotsiaal-majandusliku analüüsi komitee selle määruse artikli 64 lõike 3 ja järgnevate sätete alusel oma arvamuse iga asjaomase kasutusala kohta.
Lõpuks vaatas autoriseeringutaotluse läbi REACH-komitee. REACH-komitees autoriseeringutaotluse arutamisel märkisid kaks liikmesriiki ja Norra Kuningriik, et neid pliikromaate ei kasutata nende riigi territooriumil kollase teemärgistuse värvipigmentidena. Ühes neist liikmesriikidest oli teemärgistuse puhul pliikromaatide kasutamine keelatud juba 20 aastat tagasi. Komisjon esitas oma otsuse eelnõu REACH-komitee liikmetele hääletamiseks. Kakskümmend kolm liikmesriiki hääletasid eelnõu poolt, samas kui kolm liikmesriiki – nende hulgas Rootsi Kuningriik – hääletasid vastu. Kaks liikmesriiki jäid erapooletuks.
Komisjon võttis 7. septembril 2016 vastu vaidlusaluse otsuse.
Taotletud autoriseeringut ei antud REACH-määruse artikli 60 lõike 2 alusel, kuna komisjon leidis, et risk ei olnud piisavalt ohjatud. Seevastu andis viimane vaidlusaluses otsuses autoriseeringu taotluses nimetatud kasutusaladele selle määruse artikli 60 lõike 4 alusel, sidudes antud autoriseeringu piirangute ja ettekirjutustega.
Vaidlustatud otsuse artikli 1 lõigetes 1 ja 2 on komisjon andnud autoriseeringu kõnealuste pliikromaatide kasutusaladele – nagu autoriseeringutaotluses märgitud – tingimusel, et asjaomaseid aineid sisaldavate eelsegude, värvide ja värvi eelühendite või neid sisaldavate valmistoodete toimenäitajad on funktsionaalsuse, värvi intensiivsuse, läbipaistmatuse (katvus), segunevuse, ilmastikukindluse, kuumusstabiilsuse või mitteleostuvuse või nende kombinatsiooni seisukohast tehniliselt saavutatavad üksnes nimetatud ainete kasutamisel ning need näitajad on ette nähtud kasutuseks vajalikud.
Selle otsuse artikli 1 lõike 3 punktis c piiratakse kogust, mida autoriseeringu omanik võib autoriseeritud kasutusalade jaoks turule viia, pliisulfokromaatkollase puhul 2100 tonnini ja pliikromaatmolübdaatsulfaatpunase puhul 900 tonnini aastas.
Vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõike 3 punkti d alusel on kõikide kasutusalade autoriseering antud tingimusel, et autoriseeringu valdaja allkasutajad annavad ECHA-le hiljemalt 30. juunil 2017 teavet asjaomaste kasutusalade seisukohast alternatiivide sobivuse ja olemasolu kohta, põhjendades üksikasjalikult vajadust kõnealuseid aineid kasutada.
Vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõike 3 punktist e ilmneb veel, et autoriseering on antud tingimusel, et autoriseeringu valdaja esitab komisjonile hiljemalt 31. detsembril 2017 aruande, mis sisaldab selle otsuse artikli 1 lõike 3 punktis d nimetatud elemente. Autoriseeringu valdaja on kohustatud autoriseeritud kasutusalade kirjeldusi oma aruandes täpsustama alternatiive puudutava teabe alusel, mille on esitanud allkasutajad.
Vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõige 4 näeb sisuliselt ette, et mis puudutab kasutamist teemärgistuseks, siis ei ole autoriseering kehtiv liikmesriikides, mille õigusnormid keelavad pliikromaatide kasutamise teemärgistuseks.
Lõpuks tuleb märkida, et selle otsuse artikli 2 lõike 2 kohaselt lõpeb REACH-määruse artikli 60 lõike 9 punktis e ette nähtud läbivaatamistähtaeg asjaomaste ainete kahe kasutusala puhul, milleks on värvide professionaalne kasutamine metallpindadel ning tahkete või vedelate pigmenti sisaldavate värvi eelsegude ning ‑ühendite professionaalne kasutamine teemärgistuse paigaldamiseks kuumsulatusmeetodil, 21. mail 2019 ja ülejäänud nelja selle otsusega autoriseeritud kasutusala puhul 21. mail 2022.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Üldkohtu kantseleisse 28. novembril 2016 saabunud hagiavalduses taotles Rootsi Kuningriik vaidlusaluse otsuse tühistamist.
Vaidlustatud kohtuotsusega tühistas Üldkohus selle otsuse põhjendusel, et komisjon oli alternatiivide puudumise analüüsimisel rikkunud õigusnormi.
Poolte nõuded Euroopa Kohtus
Komisjon palub Euroopa Kohtul esimese võimalusena tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse ning teise võimalusena, juhul kui apellatsioonkaebus jäetakse rahuldamata, jätta tühistatud otsuse tagajärjed kehtima. ECHA astus menetlusse komisjoni nõuete toetuseks.
Rootsi Kuningriik palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus tervikuna ning nõue tühistatud otsuse tagajärgede kehtima jätmise kohta rahuldamata. Taani Kuningriik, Soome Vabariik ja Euroopa Parlament astusid menetlusse Rootsi Kuningriigi nõuete toetuseks.
Apellatsioonkaebus
Esimese võimalusena esitatud nõue vaidlustatud otsuse tühistamiseks
Komisjon esitab oma nõude põhjendamiseks kolm väidet.
Esimene väide
–
Poolte argumendid
Kuigi komisjon ei vaidle vastu vaidlustatud kohtuotsuses Üldkohtu võetud seisukohale, mille kohaselt peab taotleja tõendama, et viidatud kasutusalade jaoks ei ole majanduslikult sobivaid ja tehniliselt rakendatavaid alternatiive, kritiseerib ta seevastu selle kohtu nõutavat tõendamistaset. Üldkohus kehtestas tõendamistaseme, mida on võimatu saavutada, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79 otsustas, et „kui alternatiivide puudumisega seonduva tingimuse suhtes esineb endiselt ebakindlus, siis tuleb järeldada, et taotleja ei ole täitnud tõendamiskoormist“. Nimelt on igasugune tehniline ja teaduslik hinnang oma olemuselt ebakindel ainuüksi seetõttu, et selle võib ümber lükata teave, mis ei olnud selle läbiviimise ajal kättesaadav. Sama õigusnormi rikkumist korrati vaidlustatud kohtuotsuse punktides 81, 85, 86, 90 ja 101.
Komisjon tunnistab, et viidatud kasutusalade alternatiivid on turul olemas, kuid ta märgib, et neil ei ole kõnealuse ainega samad toimenäitajad. Olles aga kohaldanud nullmäära alternatiivide toimenäitajate halvemusele ja kavandatud alternatiividele, mis ei ulatu soovitud tehniliste toimenäitajate tasemeni, leidis komisjon õigesti, et tehniliselt rakendatavat alternatiivi ei ole olemas.
Rootsi Kuningriik, Taani Kuningriik ja Euroopa Parlament paluvad selle väite vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata. Sarnaselt Soome Vabariigiga leiavad nad lisaks, et see ei ole põhjendatud.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Esimeses väites väidab komisjon, et Üldkohus nõudis taotlejalt tõendamistaset, mida on võimatu saavutada, paludes tal näidata viisil, mis ei jäta mingit ebakindlust, et viidatud kasutusalade tehniliselt rakendatavad ja majanduslikult sobivad alternatiivid puuduvad. Niisuguse nõudega, mida korrati vaidlustatud kohtuotsuse punktides 79, 81, 85, 86, 90 ja 101, on rikutud õigusnormi.
Siiski ei saa nende vaidlustatud kohtuotsuse punktide konteksti arvestades tõlgendada neid nii, et need panevad autoriseeringu taotlejale või komisjonile kohustuse absoluutse kindlusega tõendada konkreetse aine tehniliselt rakendatavate ja majanduslikult sobivate alternatiivide puudumist konkreetse kasutusala jaoks.
Nimelt tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punkt 79 tuleneb Üldkohtu poolt selle kohtuotsuse kahes eelmises punktis tehtud järeldustest, mida ei ole vaidlustatud. Selle kohtuotsuse punktis 77 järeldas Üldkohus REACH-määruse artikli 60 lõike 4 ja põhjenduse 69 ühtlustamisest õigesti, et autoriseeringu taotleja ülesanne on tõendada, et ühtegi sobivat alternatiivi ei ole olemas. Nimetatud kohtuotsuse järgmises punktis otsustas Üldkohus õigesti, et REACH-määruse artikli 60 lõiked 4 ja 5 panevad komisjonile kohustuse kontrollida, kas artikli 60 lõikes 4 sätestatud tingimused on tõepoolest täidetud. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79 tegi Üldkohus sisuliselt selle kohtuotsuse kahest eelmisest punktist järelduse, et kui komisjon leiab uurimise tulemusel ning kõiki taotleja ja teiste isikute esitatud või tema enda kogutud tõendeid arvestades, et taotleja ei ole oma tõendamiskoormist täitnud, siis peab see institutsioon keelduma taotletud autoriseeringu andmisest. Seega, vastupidi sellele, mida väidab apellant, ei sisalda nimetatud kohtuotsuse punkt 79 hinnangut taotlejalt nõutava või komisjoni poolt aktsepteeritava „tõendamistaseme“ kohta.
Lisaks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 81 ja 85, mida tuleb lugeda koos, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale ei saa komisjon võtta otsust autoriseeringu kohta vastu vaid lihtsate oletuste põhjal, mida tema käsutuses olev teave ei kinnita ega lükka ümber (vt analoogia alusel 17. septembri 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. MTU Friedrichshafen,
C‑520/07 P
,
EU:C:2009:557
, punktid
ja
). Vaidlustatud kohtuotsuse neid kahte punkti ei saa seega tõlgendada nii, et need kohustavad komisjoni nõudma autoriseeringu taotlejalt ebamõistlikku tõendamistaset.
Lisaks möönis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 86, et komisjon võib taotletud autoriseeringu anda, kui selles osas veel esinevat ebakindlust võib pidada väheoluliseks, tingimusel et institutsioon teeb otsuse pärast põhjalikku uurimist ning piisavas koguses olulise ja usaldusväärse teabe kontrollimist, mille kohta Üldkohus leidis, et käesolevas asjas see nii ei olnud. Seega ei järeldanud Üldkohus, et komisjonil ei tohtinud jääda alternatiivide puudumise suhtes mingit ebakindlust.
Lõpuks, vaidlustatud kohtuotsuse punkt 90, milles on ära toodud mõned komisjonile avaliku konsultatsiooni käigus esitatud asjaolud, ja selle kohtuotsuse punkt 101, milles Üldkohus märkis, et komisjon ei selgitanud põhjuseid, miks Rootsi Kuningriigi esitatud alternatiive ei saa kasutada, ei puuduta komisjoni nõutavat tõendamistaset. Täpsemalt väljendab nimetatud punkt 101 pigem seda, et vaidlusalune otsus ei ole põhjendatud osas, mis puudutab pliikromaatide asendamiseks kasutatavate alternatiivide puudumist.
Eeltoodust tuleneb, et ilma et oleks vaja analüüsida esimese väite vastuvõetavust, tuleb see väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas väide
–
Poolte argumendid
Kolmandas väites, mida tuleb analüüsida enne teist väidet, väidab komisjon selle väite esimeses osas, et kogu oma arutluskäigu jooksul ja eriti vaidlustatud kohtuotsuse punktides 86, 97 ja 98 eiras Üldkohus asjaolu, et vaidlusalune otsus kujutas endast nende pliikromaatide teatavate kasutusalade, mille puhul oli tuvastatud, et puuduvad toimivad alternatiivid, osalist autoriseeringut ja mitte kõigi taotluses nimetatud kasutusalade autoriseeringut. Vaidlusaluses otsuses antakse autoriseering üksnes kasutusaladele, mille puhul ei olnud ühtegi alternatiivi olemas.
Kolmanda väite teises osas väidab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et vaidlusaluses otsuses esitatud tingimustest nähtub, et alternatiivide puudumine ei olnud nõuetekohaselt tuvastatud. Tema arvates peaks olema võimalik piirata autoriseeringu ulatust objektiivsete kriteeriumide abil ja määratleda autoriseeritavad kasutusalad viitega soovitavatele funktsioonidele, nagu on tehtud vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõike 3 punktides d ja e. Ta väidab, et ei delegeerinud pädevatele asutustele kaalutlusõigust hinnata alternatiive ning et ühtegi selle otsuse lõiku ei saa selliselt mõista. Kui ajada autoriseeringu kohaldamisala piiramine segi alternatiivide hindamise läbi viimata jätmisega või mitte nõustuda sellega, et liikmesriikidel lubatakse täita autoriseerimise kontekstis nõuetele vastavuse järelevalve ja kontrollimisega seotud ülesandeid, tähendab see REACH-määruses ette nähtud pädevuse jaotuse eiramist ja sellel võivad olla kahjulikud tagajärjed inimeste tervisele ja keskkonnale.
Rootsi Kuningriik, Taani Kuningriik, Soome Vabariik ja Euroopa Parlament paluvad jätta apellatsioonkaebuse kolmas väide rahuldamata, lisaks väidab Taani Kuningriik, et see on vastuvõetamatu.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Kolmanda väitega heidab komisjon ette, et Üldkohus tõlgendas vaidlusalust otsust valesti, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 86, 97 ja 98 esiteks, et komisjon andis autoriseeringu kõigile taotluses nimetatud kasutusaladele, kuigi ta andis vaid osalise autoriseeringu, ja teiseks, et komisjon ei olnud lõpetanud oma hinnangut alternatiivide puudumise kohta vastavalt REACH-määruse artikli 60 lõikele 4.
Esiteks tuleb märkida, et vastupidi komisjoni väidetele ei järeldanud Üldkohus üheski viidatud punktis, et vaidlusaluses otsuses antakse autoriseering kõigile taotluses nimetatud kasutusaladele. Tõlgendades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 97 vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõikeid 1 ja 2, tegi Üldkohus hoopis järelduse, et „kui märkida, et käesolevas asjas käsitletavate pliikromaatide kasutamine on piiratud üksnes juhtudega, kus neid kromaate sisaldavate ainesegude toime on tõepoolest vajalik, on samaväärne sellega, kui kinnitada, et iga kord, kui allkasutaja tuvastab alternatiivi, peab ta hoiduma käesolevas asjas käsitletavate pliikromaatide kasutamisest“. Järelikult ei ole apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitatud kolmanda väite esimene osa faktiliselt õige.
Teiseks on tõsi, et Üldkohus leidis, et komisjon ei olnud alternatiive piisavalt uurinud. Sellele järeldusele jõudmiseks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 81, et REACH-määruse artikli 60 lõike 4 kohaselt ei saa komisjon võtta otsust autoriseeringu kohta vastu vaid lihtsate oletuste põhjal – asjaolu, mida komisjon käesolevas apellatsioonimenetluses ei ole vaidlustanud. Seejärel tõi Üldkohus eelkõige komisjoni viidatud punktides 97 ja 98 välja kaalutlused, mille põhjal ta järeldas, et komisjon ei ole suutnud ületada ebakindlust, mis tal alternatiivide kättesaadavuse osas oli.
Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 97 tõlgendas Üldkohus nii asjaolu, et komisjon piiras vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõigetes 1 ja 2 asjaomaste pliikromaatide kasutusalade autoriseeringu ametlikult üksnes juhtudega, mil selline kasutamine on vajalik. Kuigi see institutsioon kritiseerib seda tõlgendust ja väidab, et ta andis autoriseeringu üksnes teatud kasutusaladele, tuleb siiski märkida, et selle otsuse artikli 1 lõigetes 1 ja 2 sisalduv piirang ei ole tegelikult piirang, kuna see piirdub viitega REACH-määruse artikli 60 lõikes 4 ette nähtud väga ohtliku aine autoriseerimise ühele üldtingimusele ning järelikult ei ole võimalik selle piirangu ulatust kindlaks määrata.
Teiseks otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 98, et vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõike 3 punktis d väljendas komisjon sama ebakindlust, kuna see paneb autoriseeringu valdaja allkasutajatele kohustuse esitada ECHA-le hiljemalt 30. juuniks 2017 alternatiivide sobivuse ja kättesaadavuse kohta teavet, mis üksikasjalikult õigustab vajadust kasutada asjaomaseid aineid. Nimelt tähendab see ettekirjutus, et allkasutajad peavad pärast komisjonilt kasutusaladele autoriseeringu saamist esitama täiendavat teavet, et oleks võimalik hinnata, kas asjaomaste kasutusalade alternatiivide puudumise tingimus on täidetud. REACH-määruse artikli 60 lõige 4 ei võimalda aga komisjonil anda autoriseeringut väga ohtliku aine kasutamisele, kui selle võib asendada muu sobiva ainega. Järelikult ei saa komisjon sellist autoriseeringut anda enne, kui ta on alternatiivi puudumise nõuetekohaselt tuvastanud.
Eeltoodust tuleneb, et Üldkohus otsustas õigesti, et komisjon rikkus oma kohustust kontrollida, kas pliikromaatide erinevate kasutusalade puhul alternatiivid puudusid. Apellatsioonkaebuse kolmanda väite teine haru tuleb seega tagasi lükata.
Sellest järeldub, ilma et oleks vaja analüüsida selle vastuvõetavust, et kolmas väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide
–
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et Üldkohus eiras eriti vaidlustatud kohtuotsuse punktides 86, 90 ja 96 selle kontrolli ulatust, mida ta peab teostama alternatiivide tehnilise ja majandusliku teostatavuse hindamise üle. Üldkohus asus sotsiaalsete, majanduslike ja tehniliste kaalutluste tasakaalustamisel komisjoni asemele, jättes tähelepanuta komisjoni kaalutlusõiguse.
Üldkohus leidis punktides 86 ja 90, et komisjoni jaoks valitses jätkuvalt ebakindlus alternatiivide puudumise suhtes ja et komisjon rikkus seetõttu oma hoolsuskohustust. Sellist ebakindlust ei ilmne aga vaidlusalusest otsusest, milles on vastupidi selgelt märgitud, et komisjon otsustas kaalutlusõiguse alusel kohaldada künnist, mis eeldas, et asendusainete tehnilised toimenäitajad ei ole madalamad, ning seejärel leiti, et ükski alternatiiv ei ulatunud selle künniseni. Üldkohus uskus, et ta suutis tuvastada ebakindluse ja järelikult pani komisjonile süüks hooletuse, kuna ta ei eristanud neid kahte etappi. Alternatiivide tehnilist teostatavust on aga võimatu hinnata ilma enne kaalutlusõiguse alusel otsustamata, kui suur on toimenäitajate halvemus, mida võib pidada vastuvõetavaks.
Seetõttu kuulub alternatiivide hindamine ilmse hindamisvea kontrolli alla, nagu Üldkohus oma 4. aprilli 2019. aasta kohtuotsuse ClientEarth (
T‑108/17
,
EU:T:2019:215
) punktides 246 ja 248 on pealegi õigesti otsustanud. Vaidlustatud kohtuotsuses ei tuvastanud Üldkohus aga sugugi, et komisjon tegi sellise ilmse vea tehniliste toimenäitajate halvemuse lubatud taseme kindlaksmääramisel või selle läve alusel olemasolevate alternatiivide hindamisel.
Rootsi Kuningriik, Taani Kuningriik ja Euroopa Parlament paluvad apellatsioonkaebuse teine väide vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata. Igal juhul leiavad nad nagu Soome Vabariik, et see väide ei ole põhjendatud.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Komisjon väidab oma teises väites, et Üldkohus eiras eelkõige punktides 86, 90 ja 96 kaalutlusõigust, mis komisjonil on REACH-määruse artikli 60 lõike 4 alusel tehniliste toimenäitajate halvemuse künnise kindlaksmääramisel, ja sellest tulenevalt kohtuliku kontrolli intensiivsust, mida ta peab teostama komisjoni otsuste üle, mis on tehtud selle sätte alusel.
Esiteks tuleb tõdeda, et vaidlustatud kohtuotsuse punkt 86 ei sisalda ühtegi üldist kinnitust kaalutlusõiguse kohta, mis komisjonil on tehniliste toimenäitajate halvemuse künnise kindlaksmääramisel. Seevastu kritiseeris Üldkohus komisjoni hinnangut alternatiivide puudumisega seotud tingimusele. Komisjon andis autoriseeringu enneaegu, enne kui ta oli selle tingimuse uurimise nõuetekohaselt lõpetanud. Nimetatud punkt 86 sisaldab seega üksnes faktiliste asjaolude hindamist, mida Euroopa Kohus apellatsioonimenetluses põhimõtteliselt ei kontrolli.
Sellist kinnitust ei nähtu ka vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 90 ja 96. Nimelt piirdus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 90 märkusega, et ühe avalikul konsultatsioonil osaleja arvates võis teatavatel tingimustel järeldada, et alternatiivid olid liidu turul olemas kõikide autoriseeringutaotluses viidatud kasutusalade jaoks. Samuti otsustas Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 96 üksnes seda, et vaidlusaluse otsuse põhjendustest 8, 9 ja 12 tuleneb, et selle otsuse tegemise kuupäeval oli komisjonil endal veel kahtlusi seoses kõikide taotlusega hõlmatud kasutusalade jaoks tehniliselt teostatavate alternatiivide puudumisega. Järelikult ei ole vaidlustatud kohtuotsuse kummaski punktis viidatud õigusnormi rikkumist toime pandud.
Isegi kui oletada, et komisjon soovis viidata sellele, et Üldkohus moonutas faktilisi asjaolusid, nähtub Euroopa Kohtule esitatud toimikust selgelt, et selline etteheide ei ole põhjendatud. Nimelt räägivad sellele etteheitele vastu toimiku materjalid ja eeskätt vaidlusalune otsus ise. Sellega seoses, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktides 44 ja 45, on ilmne, et sellest otsusest nähtub komisjoni püsiv ebakindlus alternatiivide puudumise osas.
Lõpuks, kui möönda, et vaidlusalust otsust võib vaadelda nii, et see põhineb asjaolul, et komisjon kohaldas tehniliste toimenäitajate halvemuse korral nullmäära, muudab see nimetatud otsuse õigusvastaseks, kuna see lähtub REACH-määruse artikli 60 tõlgendusest, mis on täielikult vastuolus REACH-määruse eesmärgiga. Nagu nimelt nähtub eelkõige määruse põhjendustest 4, 12, 70 ja 73 ning artiklist 55, on selle määruse eesmärk soodustada väga ohtlike ainete asendamist muude sobivate ainetega. Põhimõtteliselt otsustamine, et asendamine peab toimuma ilma toimenäitajate igasuguse halvenemiseta, tähendaks aga mitte üksnes sellise tingimuse lisamist, mida ei ole määruses ette nähtud, vaid takistaks seda asendamist ja võtaks seega määruselt suures osas selle kasuliku mõju.
Teiseks tuleb märkida, et Üldkohus leidis, et komisjon ei viinud alternatiivide puudumise analüüsi lõpuni ning seetõttu ei saanud autoriseeringut õiguspäraselt anda. Üldkohtule ei saa aga ette heita, et ta asus alternatiivide hindamisel komisjoni asemele, kuna kohus tugines just komisjoni hinnangule nende alternatiivide kohta, mis nähtub vaidlusalusest otsusest, ja sellest otsusest enesest tulenevale pidevale ebakindlusele alternatiivide puudumise osas.
Seetõttu tuleb apellatsioonkaebuse teine väide tagasi lükata, ilma et oleks vaja analüüsida selle vastuvõetavust.
Eeltoodust tuleneb, et apellatsioonkaebuse nõuded vaidlustatud kohtuotsuse tühistamiseks tuleb rahuldamata jätta.
Teise võimalusena esitatud nõue jätta vaidlusaluse otsuse tagajärjed ajutiselt kehtima
–
Poolte argumendid
Komisjon möönab, et ta kaitses Üldkohtus väära seisukohta vaidlusaluse otsuse tühistamise õiguslike tagajärgede osas, väites, et selle otsuse tühistamise tagajärjel keelatakse asjaomaste toimeainete turuleviimine. Seda arutluskäiku kordasid Üldkohus ja teised vaidluse pooled.
REACH-määruse artikli 56 lõikes 1 on aga ette nähtud üleminekukord, mille raames taotleja võib viia turule ainet, mille autoriseeringut ta on taotlenud, kuni komisjon teeb tema autoriseeringutaotluse kohta otsuse. Nii oleks selle otsuse tühistamise tagajärg see, et taastatakse õiguslik olukord, mis eksisteeris enne otsuse vastuvõtmist, see tähendab üleminekukord, milles aine turuleviimine on lubatud. Nimetatud otsuse viivitamatult jõustuv tühistamine toob seega kaasa tagajärgi, mis on vastuolus eesmärgiga, millest lähtudes keeldus Üldkohus jätmast ajutiselt kehtima tühistatud otsuse mõju, nimelt inimeste tervise kaitse.
Veel palub komisjon Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punkt 2 ja määrata, et vaidlusaluse otsuse tagajärjed jäävad õiguskindluse ja inimeste tervise kaitse huvides kehtima.
ECHA kinnitab, et toetab neid komisjoni nõudeid.
Rootsi Kuningriik, Taani Kuningriik ja Soome Vabariik paluvad Euroopa Kohtul need nõuded rahuldamata jätta.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Ainus väide, millega apellatsioonkaebuses teise võimalusena esitatud nõudeid põhjendatakse, puudutab õigusnormi rikkumist, mille Üldkohus pani väidetavalt toime vaidlustatud kohtuotsuse punktis 112 seoses tühistamise mõjuga.
Üldkohus leidis selles punktis, et autoriseerimisotsuse viivitamatult jõustuv tühistamine takistaks taotlejal, DCC Maastrichtil jätkata kõnealuste pigmentide turustamist, ja kui selline tühistamine võib sellele äriühingule kaasa tuua tõsiseid negatiivseid tagajärgi, on see põhjendatud sooviga kaitsta inimeste tervist nende ohtlike ainete mõju eest.
Käesoleva juhtumi asjaoludel tõi vaidlusaluse otsuse lihtne tühistamine hoopis kaasa selle, et DCC Maastrichtil lubati jätkata kõnealuste pigmentide turustamist, kuni komisjon on vastu võtnud uue otsuse, nagu märkis Euroopa Kohtu asepresident oma 21. novembri 2019. aasta ajutiste meetmete kohaldamise määruses komisjon vs. Rootsi (
C‑389/19 P‑R
, ei avaldata,
EU:C:2019:1007
, punkt
). Nimelt olid kõnealused autoriseeringud antud varasema määrusega, see tähendab määrusega nr 125/2012, kuni 21. maini 2015.
REACH-määruse artikli 56 lõike 1 punktist d koostoimes artikli 58 lõike 1 punktiga c tuleneb aga, et juba autoriseeritud kasutamist võib jätkata pärast autoriseeringu kehtivusaja lõppu kuni uue autoriseeringutaotluse kohta otsuse tegemiseni, tingimusel et taotlus on esitatud vähemalt 18 kuud enne autoriseeringu kehtivusaja lõppu. DCC Maastrichtile, kes taotles ette nähtud tähtaja jooksul uut autoriseeringut, kohaldati seda üleminekukorda kuni vaidlusaluse otsuse vastuvõtmiseni ning ta sai sellest seega kasu pärast otsuse viivitamatult jõustunud tühistamist.
Siit järeldub, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 112 õigusnormi, kuna ta eiras REACH-määruse artikli 56 lõike 1 punktis d ja artikli 58 lõike 1 punktis c sätestatud üleminekukorda. Kuna komisjoni teise võimalusena esitatud nõuded on põhjendatud, tuleb vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punkt 2 tühistada.
Vaidlus põhikohtuasjas
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu kohaselt võib Euroopa Kohus teha Üldkohtu otsuse tühistamise korral asja suhtes ise lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab.
Nii on see käesolevas kohtuasjas. Seega tuleb uurida komisjoni poolt Üldkohtule esitatud ja Euroopa Kohtus uuendatud taotlust jätta tühistatud otsuse tagajärjed kehtima.
ELTL artikli 264 teise lõigu kohaselt võib Euroopa Kohus, kui ta seda vajalikuks peab, märkida, millised tühistatud õigusakti tagajärjed loetakse lõplikeks. Selle artikliga antud pädevuse teostamisel võtab Euroopa Kohus arvesse õiguskindluse põhimõtte ja muude avalike või erahuvide järgimist (vt selle kohta 6. septembri 2012. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu,
C‑490/10
,
EU:C:2012:525
, punkt
; 22. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu,
C‑137/12
,
EU:C:2013:675
, punkt
; 24. juuni 2014. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu,
C‑658/11
,
EU:C:2014:2025
, punktid
ja
, ning 7. septembri 2016. aasta kohtuotsus Saksamaa vs. parlament ja nõukogu,
C‑113/14
,
EU:C:2016:635
, punkt
).
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 67, pikendab vaidlusaluse otsuse tühistamine kõnealuste pigmentide autoriseeringu kehtivusaega 21. maini 2015. Vaidlusaluses otsuses piirati aga teatavates aspektides nende väga ohtlike ainete kasutusalasid. Nii piirati selle otsuse artikli 1 lõike 3 punktis c kogust, mida autoriseeringu omanik võib lubatud kasutusalade jaoks turule viia, pliisulfokromaatkollase puhul 2100 tonnini ja pliikromaatmolübdaatsulfaatpunase puhul 900 tonnini aastas. Samuti oleks selle otsuse artikli 2 lõike 2 kohaselt REACH-määruse artikli 60 lõike 9 punktis e ette nähtud läbivaatamistähtaeg kahe pliikromaadi pigmendi kahe konkreetse kasutusala puhul, nimelt värvide professionaalne kasutamine metallpindadel või tahkete või vedelate pigmenti sisaldavate värvi eelsegude ning ‑ühendite professionaalne kasutamine teemärgistuse paigaldamiseks kuumsulatusmeetodil, lõppenud 21. mail 2019, kui vaidlusalust otsust ei oleks tühistatud või kui selle mõju oleks jäetud kehtima. Autoriseeringu omanik ei esitanud nimelt ette nähtud tähtaja jooksul nende konkreetsete kasutusalade läbivaatamise taotlusi.
Eelnevast tuleneb, et vaidlusaluse otsuse tagajärgede kehtima jätmise taotluse rahuldamata jätmine suurendaks ohtu, et tekib tõsine ja korvamatu kahju inimeste tervisele ja keskkonnale. Järelikult tuleb selle otsuse tagajärjed lugeda kehtivaks seni, kuni komisjon on DCC Maastrichti autoriseeringutaotluse kohta teinud uue otsuse.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt, mida sama kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuigi komisjon on käesolevas kohtuastmes põhiosas kaotaja, ei taotlenud Rootsi Kuningriik ega ükski tema nõuete toetuseks menetlusse astuja kohtukulude väljamõistmist komisjonilt ega ka ECHA-lt, kes astus menetlusse viimati nimetatu nõuete toetuseks. Järelikult tuleb otsustada, et kõik pooled ja menetlusse astujad kannavad oma apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulud ise.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 7. märtsi 2019. aasta kohtuotsuse Rootsi vs. komisjon (
T‑837/16
,
EU:T:2019:144
) resolutsiooni punkt 2.

2.
Jätta apellatsioonkaebus ülejäänud osas rahuldamata.

3.
Jätta komisjoni 7. septembri 2016. aasta rakendusotsuse C(2016) 5644 (final) pliisulfokromaatkollase ja pliikromaatmolübdaatsulfaatpunase teatud kasutusalade autoriseerimise kohta vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusele (EÜ) nr 1907/2006 tagajärjed kehtima, kuni Euroopa Komisjon on teinud DCC Maastricht BV esitatud autoriseeringutaotluse kohta uue otsuse.

4.
Jätta Euroopa Komisjoni, Rootsi Kuningriigi, Taani Kuningriigi, Soome Vabariigi, Euroopa Parlamendi ja Euroopa Kemikaaliameti (ECHA) kohtukulud apellatsioonimenetluses nende endi kanda.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: rootsi.