CELEX: 62021CJ0099
Appel
statsstøtte
artikel 107, stk. 1, TEUF
ordning for vandafledningsbidrag
klage
afgørelse, hvorved det fastslås, at der ikke foreligger statsstøtte
annullationssøgsmål
formaliteten
søgsmålskompetence
artikel 263, stk. 4, TEUF
regelfastsættende retsakt, der ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger
umiddelbart berørt

Danske Slagtermestre har ved deres appelskrift nedlagt påstand om ophævelse af kendelse afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 1. december 2020, Danske Slagtermestre mod Kommissionen (T-486/18, ikke trykt i Sml., herefter »den appellerede kendelse«,
EU:T:2020:576
), hvorved Retten afviste denne brancheforenings annullationssøgsmål til prøvelse af Kommissionens afgørelse C(2018) 2259 final af 19. april 2018 i statsstøttesag SA.37433 (2017/FC) – Danmark (herefter »den omtvistede afgørelse«), hvori det ved afslutningen af den indledende undersøgelsesfase konkluderes, at det bidrag, som er indført ved lov nr. 902/2013 om ændring af lov om betalingsregler for spildevandsforsyningsselskaber m.v. (Betalingsstruktur for vandafledningsbidrag, bemyndigelse til opgørelse af særbidrag for behandling af særlig forurenet spildevand m.v.), ikke giver nogen virksomheder en selektiv fordel, og at bidraget derfor ikke udgør statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF.
Tvistens baggrund
Appellanten, Danske Slagtermestre, er en brancheforening, som efter eget udsagn repræsenterer mindre danske slagterbutikker, slagterier, slagtehuse, grossister og forædlingsvirksomheder. Den 26. september 2013 indgav denne brancheforening en klage til Europa-Kommissionen med den begrundelse, at Kongeriget Danmark med vedtagelsen af lov nr. 902/2013 havde ydet statsstøtte til store slagterier i form af en nedsættelse af bidragene til spildevandsrensning.
Før denne lov trådte i kraft, var der i dansk lovgivning fastsat en enhedsafgift pr. m
vand for alle forbrugere af vand, som var forbundet med det samme rensningsanlæg, uanset deres virksomhedssektor og uafhængigt af deres forbrug. Imidlertid blev der ved lov nr. 902/2013 indført en degressiv trappemodel, der indebærer en kubikmetertakst for spildevand, som fastsættes ud fra den udledte spildevandsmængde (herefter »trappemodellen«).
Trappemodellen er fastsat på følgende måde:
–
Trin 1 svarer til et vandforbrug til og med 500 m
årligt pr. ejendom.
–
Trin 2 svarer til den del af vandforbruget, der overstiger 500 m
og op til og med 20000 m
årligt pr. ejendom.
–
Trin 3 svarer til den del af vandforbruget, som overstiger 20000 m
årligt pr. ejendom.
Operatørerne af rensningsanlæggene skal fastsætte kubikmetertaksterne for hvert trin på følgende måde:
–
For trin 2 fastsættes kubikmetertaksten 20% lavere end taksten for trin 1.
–
For trin 3 fastsættes kubikmetertaksten 60% lavere end taksten for trin 1.
Med trappemodellen betaler de forbrugere, der omfattes af taksten i trin 3, først taksten for trin 1, indtil deres vandforbrug overstiger 500 m
. Derefter betaler de taksten for trin 2, indtil deres vandforbrug overstiger 20000 m3, og derefter betaler de deres spildevandsbidrag efter taksten i trin 3.
Mellem den 10. oktober 2013 og den 12. september 2017 udvekslede Kommissionen oplysninger vedrørende klagen med appellanten og Kongeriget Danmark. Den 23. juli 2014 og den 25. februar 2016 sendte denne institution sine foreløbige vurderinger til appellanten, hvori den fandt, at den pågældende foranstaltning ikke indebar nogen selektiv fordel, og at den derfor ikke udgjorde statsstøtte.
Den 19. april 2018 vedtog Kommissionen den omtvistede afgørelse. Mens appellanten var af den opfattelse, at trappemodellen begunstigede de store slagterier i Danmark på markedet for slagtning af dyr ved at give dem en økonomisk fordel, som udgjorde statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF, fandt Kommissionen, at den nye takstberegning, som blev indført ved lov nr. 902/2013, ikke gav bestemte virksomheder nogen særlig fordel.
Retsforhandlingerne for Retten og den appellerede kendelse
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 15. august 2018 anlagde appellanten i henhold til artikel 263 TEUF søgsmål med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse.
Kongeriget Danmark fremsatte begæring om at måtte intervenere i denne sag til støtte for Kommissionens påstande. Denne intervention blev tilladt.
Ved den appellerede kendelse afviste Retten søgsmålet fra realitetsbehandling med den begrundelse, at appellanten ikke havde søgsmålskompetence.
Retten fastslog i den nævnte kendelses præmis 32, at selv om det første tilfælde i artikel 263, stk. 4, TEUF, dvs. enhver fysisk eller juridisk persons søgsmålskompetence i forhold til retsakter, der er rettet til vedkommende, under alle omstændigheder ikke var relevant i den konkrete sag, eftersom Kongeriget Danmark var den eneste adressat for den omtvistede afgørelse, skulle det til gengæld undersøges, om appellanten havde søgsmålskompetence i henhold til det andet eller det tredje tilfælde i denne bestemmelse, der angår henholdsvis enhver fysisk eller juridisk persons søgsmålskompetence i forhold til retsakter, der berører denne umiddelbart og individuelt, og en sådan persons søgsmålskompetence i forhold til regelfastsættende retsakter, der berører vedkommende umiddelbart, og som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger.
Efter at Retten i den nævnte kendelses præmis 24-26 havde konstateret, at den omtvistede afgørelse ikke berørte appellanten individuelt i dennes egenskab af forhandler, fastslog den i denne forbindelse i samme kendelses præmis 33-82, at betingelsen om, at appellanten skulle være individuelt berørt at denne afgørelse, heller ikke kunne udledes af andre omstændigheder, hvorfor det konkret anlagte søgsmål ikke faldt ind under det andet tilfælde i artikel 263, stk. 4, TEUF.
Retten fastslog herefter, at det tredje tilfælde i denne bestemmelse heller ikke kunne finde anvendelse.
I denne forbindelse fandt Retten for det første i den appellerede kendelses præmis 90-96, at den omtvistede afgørelse udgjorde en regelfastsættende retsakt, idet Retten især henviste til de kriterier, som Domstolen opstillede i dom af 6. november 2018, Scuola Elementare Maria Montessori mod Kommissionen, Kommissionen mod Scuola Elementare Maria Montessori og Kommissionen mod Ferracci (
C-622/16 P – C-624/16 P
, herefter Montessori-dommen,
EU:C:2018:873
).
For det andet vurderede Retten i nævnte kendelses præmis 97-104, at appellanten ikke var umiddelbart berørt af denne retsakt.
I denne anledning henviste Retten i den nævnte kendelses præmis 102 til Montessori-dommens præmis 47, hvori det er angivet, at »[f]or så vidt som betingelsen om at være umiddelbart berørt kræver, at den anfægtede retsakt umiddelbart skal have indvirkning på sagsøgerens retsstilling, er Unionens retsinstanser forpligtet til at efterprøve, om den pågældende på relevant vis har fremført årsagerne til, at Kommissionens afgørelse kan stille vedkommende i en ugunstig konkurrencesituation og dermed påvirke hans retsstilling«.
I samme kendelses præmis 103 anførte Retten, at »[i] det foreliggende tilfælde har sagsøgeren ikke godtgjort, at sammenslutningens medlemmer konkret er blevet påvirket af den omhandlede foranstaltning, og hvilke medlemmer der i så fald er tale om, ligesom den heller ikke har påvist, hvilke konsekvenser foranstaltningen har for medlemmernes konkurrencemæssige stilling (jf. [den appellerede kendelses] præmis 71-77 [...]). Sagsøgeren har således ikke på relevant vis godtgjort, at den [omtvistede] afgørelse kunne bringe sammenslutningens medlemmer i en ufordelagtig konkurrencemæssig stilling, og at denne afgørelse derfor havde umiddelbar indvirkning på deres retsstilling, navnlig deres ret til, at de på det pågældende marked ikke udsættes for en konkurrence, der fordrejes af den nævnte foranstaltning«.
Retten fastslog således i den appellerede kendelses præmis 104-106, at søgsmålet skulle afvises fra realitetsbehandling som følge af, at betingelsen om at være umiddelbart berørt ikke var opfyldt, uden at det var nødvendigt at undersøge betingelsen om, at den omtvistede afgørelse ikke måtte omfatte gennemførelsesforanstaltninger.
Parternes påstande
Appellanten har med sit appelskrift nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede kendelse.
Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at det pålægges appellanten at betale sagsomkostningerne.
Kongeriget Danmark har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at den appellerede kendelse stadfæstes.
Om appellen
Formaliteten
Kommissionen har gjort gældende, at appellantens påstand ikke er i overensstemmelse med artikel 170, stk. 1, i Domstolens procesreglement, eftersom denne påstand kun tager sigte på en annullation af den appellerede kendelse uden at tage højde for den situation, at appellen tages til følge.
Det skal hertil bemærkes, at det følger af denne artikel 170, stk. 1, at »[p]åstandene i appelskriftet skal gå ud på, at der, såfremt appellen tages til følge, helt eller delvist gives medhold i de i første instans nedlagte påstande«.
I den foreliggende sag har appellanten formelt nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede kendelse. Selv om dennes påstand ikke udtrykkeligt tilsigter, at de i første instans nedlagte påstande tages til følge, eller at den omtvistede afgørelse annulleres, kan den ikke anses for andet end i det væsentlige at tilsigte det samme resultat (jf. analogt dom af 16.7.2020, Inclusion Alliance for Europe mod Kommissionen,
C-378/16 P
,
EU:C:2020:575
, præmis
).
Kommissionens formalitetsindsigelse om en manglende overholdelse af procesreglementet skal derfor forkastes.
Realiteten
Appellanten har til støtte for sin appel fremsat fem anbringender. Med det første og det andet anbringende, som skal behandles samlet, gøres det gældende, at der er sket en ukorrekt anvendelse af betingelsen om, at appellanten skal være umiddelbart berørt af den pågældende retsakt som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, tillige med en sammenblanding af denne betingelse og betingelsen om, at appellanten skal være individuelt berørt af den pågældende retsakt. Det tredje anbringende er støttet på, at de kriterier, der blev opstillet i Montessori-dommen angående betingelsen om at være umiddelbart berørt, er opfyldt i det konkrete tilfælde, det fjerde anbringende er støttet på, at Retten med urette fandt, at appellanten ikke havde godtgjort, at dennes medlemmer blev udsat for en fordrejet konkurrence, og det femte anbringende er støttet på, at Rettens vurderinger vedrørende betingelsen om, at appellanten skal være individuelt berørt at den omtvistede afgørelse, er både faktuelt og retligt forkerte.
Det første og det andet anbringende
–
Parternes argumentation
Appellanten har kritiseret, at Retten med hensyn til betingelsen om at være umiddelbart berørt opstillede en række krav til denne brancheforening, som går videre end dem, der fremgår af den fortolkning af artikel 263, stk. 4, TEUF, som Domstolen anlagde i Montessori-dommen.
Samtidig med at Retten i den appellerede kendelses præmis 102 citerede Montessori-dommen, tilsidesatte den i denne kendelses præmis 103 den lære, der kan udledes heraf, idet den krævede, at appellanten påviste, hvilke af dens medlemmer, der var konkret berørt af den omtvistede afgørelse, og idet den til støtte for sin vurdering af, at appellanten ikke var umiddelbart berørt af denne afgørelse, henviste til den nævnte kendelses præmis 71-77, på trods af, at disse præmisser ikke angår betingelsen om at være umiddelbart berørt, men betingelsen om, at appellanten skal være individuelt berørt.
Ifølge Kommissionen er disse indvendinger ugrundede. Retten gengav i den appellerede kendelses præmis 102 loyalt det relevante kriterium i Montessori-dommen, inden den i denne kendelses præmis 103 fandt, at søgsmålet ikke opfyldte dette kriterium. Retten begik ikke nogen retlig fejl med denne fremgangsmåde.
Brugen i denne præmis 103 af verbet »godtgøre« afspejler korrekt udtrykket »på relevant vis har fremført« i Montessori-dommens præmis 47.
Situationen i den sag, der førte til Montessori-dommen, var i øvrigt forskellig fra situationen i den foreliggende sag. Kommissionen har bemærket, at denne førstnævnte sag angik en skattefritagelse til fordel for klart identificerede enheder i en specifik tjenesteydelsessektor. Dette forklarer, hvorfor Domstolen i den nævnte doms præmis 50 udtalte, at den omstændighed, at sagsøgerne havde gjort gældende – og havde fremlagt beviser for – at deres institutioner lå i umiddelbar nærhed af dem, der blev drevet på det samme tjenesteydelsesmarked af modtagerne af den angivelige støtte, var tilstrækkelig til at fastslå, at den i denne sag omhandlede afgørelse kunne stille sagsøgerne i en ugunstig konkurrencesituation. I den foreliggende sag vedrører den omtvistede afgørelse derimod en foranstaltning, der henhører under en generel afgiftsordning, som gælder for de aktiviteter, der udøves af alle de personer, som udleder spildevand. Appellanten har hverken redegjort for eller underbygget, hvordan denne ordning skulle stille denne brancheforenings medlemmer i en ugunstig konkurrencesituation i forhold til de øvrige virksomheder, der er underlagt denne foranstaltning. Appellanten har endog undladt at identificere det pågældende marked, idet dennes beskrivelse af de omhandlede produkter eller tjenesteydelser har været for vag.
Hvad angår henvisningen i den appellerede kendelses præmis 103 til dennes præmis 71-77 har Kommissionen bemærket, at Retten i disse præmisser undersøgte, om den omtvistede afgørelse kunne stille appellantens medlemmer i en ugunstig konkurrencesituation. Den omstændighed, at denne vurdering var relevant ved analysen af betingelsen om, at appellanten skal være individuelt berørt af den pågældende retsakt, er på ingen måde til hinder for, at de samme konstateringer ligeledes kan være relevante for vurderingen af betingelsen om, at appellanten skal være umiddelbart berørt af denne retsakt.
Det følger under alle omstændigheder af de nævnte præmisser 71-77, at appellanten ikke på relevant vis har redegjort for, hvordan den omtvistede afgørelse skulle kunne stille denne brancheforenings medlemmer i en ugunstig konkurrencesituation.
Subsidiært, såfremt Domstolen måtte finde, at Retten begik en retlig fejl ved sin vurdering af betingelsen om at være umiddelbart berørt, har Kommissionen anmodet Domstolen om at foretage en ændring af begrundelsen for den appellerede kendelse ved at fastslå, at den omtvistede afgørelse er en regelfastsættende retsakt, som omfatter gennemførelsesforanstaltninger, således at betingelsen i artikel 263, stk. 4, TEUF om, at der ikke må foreligge sådanne foranstaltninger, ikke er opfyldt.
Kommissionen har i denne forbindelse videre bemærket, at det fremgår af den appellerede kendelses præmis 105, at Retten ikke udtalte sig om denne betingelse. Den omtvistede afgørelse omfatter imidlertid gennemførelsesforanstaltninger. I modsætning til den sag, der gav anledning til Montessori-dommen, vedrører den foreliggende sag nemlig en foranstaltning, som pålægger såvel modtagerne af den angivelige støtte som deres konkurrenter en afgift. Konkurrenterne kan derfor, ligesom modtagerne af den angivelige støtte, anlægge sag til prøvelse af deres afgiftsmeddelelse ved de nationale retsinstanser, hvilket gør det muligt for disse retsinstanser at indgive en anmodning om præjudiciel afgørelse i medfør af artikel 267 TEUF.
Kommissionen har i øvrigt bemærket, at lov nr. 902/2013 af operatørerne af rensningsanlæggene kræver, at de hvert år fastsætter den takst, der finder anvendelse på de tre trin i trappemodellen. Det følger heraf, at anvendelsen af denne model nødvendiggør en efterfølgende gennemførelse i dansk ret. Det kræves i øvrigt efter dansk ret, at denne takstfastsættelse i hvert lokalområde skal godkendes af kommunalbestyrelsen. Der vedtages således en forvaltningsakt, der kan indbringes til prøvelse for de nationale retter under henvisning til, at fastsættelsen af taksterne er i strid med EU-retten. Følgelig kunne appellanten også i denne situation have foranlediget disse retter til at anmode Domstolen om en stillingtagen i medfør af artikel 267 TEUF. Endvidere kunne appellantens medlemmer anlægge et søgsmål ved de danske retter for at få fastslået, at lov nr. 902/2013 er uforenelig med EU-retten.
Kongeriget Danmark har i lighed med Kommissionen gjort gældende, at det var med rette, at Retten afviste søgsmålet fra realitetsbehandling.
Ifølge denne medlemsstat har appellanten anlagt en fortolkning af Montessori-dommen, der sænker den bevisstandard, som Domstolen fastlagde i denne dom. I Montessori-dommens præmis 50 fastslog Domstolen, at der forelå en umiddelbar berørthed på baggrund af det forhold, at sagsøgerne havde ført bevis for deres geografiske nærhed til modtagerne af den angivelige støtte og for, at de udøvede lignende virksomhed på det samme marked. I den foreliggende sag har appellanten imidlertid ikke fremlagt relevante oplysninger, der giver grundlag for at fastslå, at sammenslutningens medlemmers konkurrencemæssige stilling kunne blive berørt.
Kongeriget Danmark har tilføjet, at såfremt Domstolen måtte finde, at Retten begik en retlig fejl ved anvendelsen af betingelsen om at være umiddelbart berørt, skal appellen ikke desto mindre forkastes, eftersom den omtvistede afgørelse omfatter gennemførelsesforanstaltninger.
–
Domstolens bemærkninger
Antagelsen til realitetsbehandling af et søgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person til prøvelse af en retsakt, der ikke er rettet til vedkommende, afhænger i medfør af artikel 263, stk. 4, TEUF af, at denne person indrømmes søgsmålskompetence, hvilket forekommer i to situationer. Dels kan en sådan sag anlægges på betingelse af, at denne retsakt berører vedkommende umiddelbart og individuelt. Dels kan en sådan person anlægge sag til prøvelse af en regelfastsættende retsakt, som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger, hvis den berører vedkommende umiddelbart (dom af 20.1.2022, Deutsche Lufthansa mod Kommissionen,
C-594/19 P
,
EU:C:2022:40
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
De i denne bestemmelse fastsatte betingelser for at antage en sag til realitetsbehandling skal således fortolkes i lyset af den grundlæggende ret til en effektiv domstolsbeskyttelse som sikret i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, uden at fortolkningen herved fører til, at der ses bort fra de betingelser, som udtrykkeligt er fastsat i EUF-traktaten (dom af 3.12.2020, Changmao Biochemical Engineering mod Distillerie Bonollo m.fl.,
C-461/18 P
,
EU:C:2020:979
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Den foreliggende appel angår det sidste tilfælde i artikel 263, stk. 4, TEUF, der giver søgsmålskompetence, når den anfægtede retsakt er en regelfastsættende retsakt, som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger, og som umiddelbart berører sagsøgeren. I denne henseende fastslog Retten i den appellerede kendelses præmis 94-96, at den omtvistede afgørelse – hvorved Kommissionen afviste at kvalificere den af den danske lovgiver indførte degressive takstberegningsordning for bidragene til spildevandsrensning som statsstøtte – udgør en regelfastsættende retsakt. Retten fastslog dog ligeledes i denne kendelses præmis 97-104, at denne retsakt ikke umiddelbart berører appellanten. Retten udledte heraf i den nævnte kendelses præmis 105 og 106, at søgsmålet ikke kunne antages til realitetsbehandling, uden at det var nødvendigt at tage stilling til, om den nævnte retsakt omfattede gennemførelsesforanstaltninger.
Det skal derfor undersøges, om Retten, som hævdet af appellanten, begik en retlig fejl ved anvendelsen af betingelsen om at være umiddelbart berørt.
Denne betingelse kræver, at to kriterier er kumulativt opfyldt, nemlig for det første at den anfægtede foranstaltning umiddelbart skal have indvirkning på sagsøgerens retsstilling, og for det andet at foranstaltningen ikke må overlade et skøn til adressaterne, der skal gennemføre den, men at gennemførelsen skal ske helt automatisk og udelukkende i medfør af EU-reglerne uden anvendelse af andre mellemkommende regler (dom af 13.1.2022, Tyskland m.fl. mod Kommissionen,
C-177/19 P – C-179/19 P
,
EU:C:2022:10
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Hvad angår det andet af disse kriterier udtalte Retten i den appellerede kendelses præmis 98, uden at det er blevet bestridt under den foreliggende appelsag, at den omtvistede afgørelse, eftersom den fastslår, at den trappemodel, som Kongeriget Danmark har indført som led i sin ordning for bidragene til spildevandsrensning, ikke indeholder elementer af støtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, helt automatisk og udelukkende i henhold til EU-retten har gjort det muligt for denne medlemsstat at anvende denne model uden anvendelse af andre mellemkommende regler.
Hvad angår det første kriterium, der er nævnt i præmis 45 ovenfor, og som angår betingelsen om at være umiddelbart berørt, bemærkede Domstolen i Montessori-dommens præmis 43, at på statsstøtteområdet gør den omstændighed, at Kommissionens afgørelse fortsat lader en national foranstaltning, om hvilke en sagsøger i en klage til denne institution har gjort gældende, at den ikke var forenelig med det formål at sikre konkurrencen, og at den stillede den pågældende sagsøger i en ugunstig konkurrencestilling, virke i fuldt omfang, det muligt at konkludere, at denne afgørelse umiddelbart påvirker sagsøgerens retsstilling, navnlig dennes ret i henhold til de i EUF-traktaten indeholdte bestemmelser om statsstøtte til ikke at blive udsat for en konkurrence, der fordrejes af denne nationale foranstaltning.
I denne henseende præciserede Domstolen i Montessori-dommens præmis 46 og 47, at selv om det ikke kan udledes, at sagsøgerens retsstilling er umiddelbart berørt, blot fordi der kan bestå et konkurrenceforhold mellem sagsøgeren og modtagerne af den angivelige støtte, skal denne betingelse til gengæld anses for at være opfyldt, når sagsøgeren på relevant vis har fremført årsagerne til, at Kommissionens afgørelse om statsstøtte kan stille vedkommende i en ugunstig konkurrencesituation. Den efterprøvelse, som Retten i denne forbindelse skal foretage, skal dog ikke føre til, at denne ved undersøgelsen af, hvorvidt søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, tager endeligt stilling til konkurrenceforholdene mellem sagsøgeren og modtagerne af den angivelige støtte.
Domstolen har således opstillet en fortolkning af betingelsen om at være umiddelbart berørt, som giver den person, der har indbragt en klage om statsstøtte for Kommissionen, søgsmålsadgang ved Retten med henblik på, at denne kan kontrollere lovligheden af den afgørelse, som Kommissionen har truffet om den nationale foranstaltning, som denne klage er rettet imod, dog forudsat at denne person over for Retten på relevant vis har redegjort for, at vedkommende risikerer at blive påført en konkurrencemæssig ulempe på grund af denne afgørelse.
I den foreliggende sag anlagde appellanten sag ved Retten i sin egenskab af brancheforening for mindre danske slagterbutikker, slagterier, slagtehuse, grossister og forædlingsvirksomheder. Det tilkom derfor Retten at undersøge, om appellanten på relevant vis havde redegjort for grundene til, at den omtvistede afgørelse – hvorefter den trappemodel, som Kongeriget Danmark har indført som led i ordningen for bidragene til spildevandsrensning, er uden elementer af statsstøtte – kunne stille denne brancheforenings medlemmer, eller i det mindste en betydelig del af disse, i en ugunstig konkurrencesituation.
Det fremgår af den appellerede kendelses præmis 103, at Retten støttede sin bedømmelse af, at denne betingelse ikke var opfyldt, på den betragtning, at »sagsøgeren ikke [har] godtgjort, at sammenslutningens medlemmer konkret er blevet påvirket af den omhandlede foranstaltning, og hvilke medlemmer der i så fald er tale om, ligesom den heller ikke har påvist, hvilke konsekvenser foranstaltningen har for medlemmernes konkurrencemæssige stilling (jf. [den appellerede kendelses] præmis 71-77 [...])«.
Ved således at kræve, at appellanten skulle »godtgøre«, hvilke konkurrencebegrænsende virkninger der »konkret« var fremkaldt af den pågældende nationale foranstaltning, og følgelig af den omtvistede afgørelse, der tillader den omhandlede medlemsstat at anvende denne foranstaltning, underlagde Retten, som bemærket af generaladvokaten i punkt 27 i forslaget til afgørelse, betingelsen om at være umiddelbart berørt et krav, der går videre end det, der følger af Domstolens fortolkning af denne betingelse i Montessori-dommen. Ifølge den afvejning, som Domstolen foretager for at sikre en effektiv domstolsbeskyttelse, er det nemlig tilstrækkeligt, at den person, der har indgivet en klage, på relevant vis redegør for, at der foreligger en mulighed for en ugunstig konkurrencesituation.
Retten begik derfor en retlig fejl, idet den i forhold til betingelsen om at være umiddelbart berørt anvendte et krav, der ikke er i overensstemmelse med rækkevidden af denne betingelse således som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, sammenholdt med artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder.
Forekomsten af denne fejl understøttes af henvisningen i den appellerede kendelses præmis 103 til samme kendelses præmis 71-77, hvori Retten foreholdt appellanten, at denne brancheforening ikke til støtte for, at dens søgsmål kunne antages til realitetsbehandling, havde fremlagt konkrete data om især de andele, som brancheforeningens medlemmer og modtagerne af den angivelige støtte havde på det pågældende marked, brancheforeningens medlemmers omsætning og indtægter samt den indvirkning, som afgifterne for spildevandshåndtering har på de priser, som dens medlemmer faktisk kan fakturere deres kunder for. Appellanten har således ifølge den nævnte kendelses præmis 77 »ikke godtgjort, at den angivelige støtte har haft en konkret virkning på dens medlemmer og deres konkurrencemæssige stilling på det pågældende marked«.
Ved at fastslå, at sådanne oplysninger var nødvendige for at påvise, at appellanten var umiddelbart berørt, gik Retten ud over det krav, der fremgår af Montessori-dommen. Som det fremgår af den nævnte doms præmis 46 og 47, skal undersøgelsen af betingelsen om at være umiddelbart berørt nemlig ikke baseres på en grundig analyse af konkurrenceforholdene på det pågældende marked, som gør det muligt præcist at fastslå omfanget af skaden på konkurrencen, men på en umiddelbar vurdering af risikoen for, at Kommissionens afgørelse om, at den pågældende nationale foranstaltning ikke udgør statsstøtte, der er uforenelig med den indre marked, skal føre til en ugunstig konkurrencesituation for appellanten eller dennes medlemmer.
Det følger heraf, at det første og det andet anbringende er begrundede.
Hvad angår den retspraksis, som Kommissionen og Kongeriget Danmark har henvist til, hvorefter det gælder, at selv om præmisserne til en afgørelse truffet af Retten er udtryk for en fejlagtig anvendelse af EU-retten, kan tilsidesættelsen ikke medføre, at denne afgørelse ophæves, hvis det fremgår, at afgørelsens konklusion er støttet på andre retlige grunde, og der skal ske en erstatning af begrundelsen (jf. bl.a. dom af 6.10.2021, Banco Santander mod Kommissionen,
C-52/19 P
,
EU:C:2021:794
, præmis
og den deri nævnte retspraksis), må det konstateres, at denne retspraksis ikke kan anvendes i den konkrete sag.
I modsætning til, hvad Kommissionen og Kongeriget Danmark har gjort gældende, fremgår det nemlig ikke, at den appellerede kendelse, hvorved Retten afviste søgsmålet fra realitetsbehandling, er støttet på andre retlige grunde end dem, som Retten angav.
Hvad angår den af Kommissionen og Kongeriget Danmark anførte betingelse om, at der ikke må foreligge gennemførelsesforanstaltninger, præciserede Domstolen i denne henseende i Montessori-dommens præmis 63-66, at selv om nationale bestemmelser om indførelse af en støtteordning og de retsakter, der gennemfører disse bestemmelser, såsom en skatteopgørelse, i forhold til støttemodtagere udgør gennemførelsesforanstaltninger, som omfatter en afgørelse, hvorved den nævnte ordning erklæres uforenelig med det indre marked, eller denne ordning erklæres forenelig med dette marked, såfremt tilsagn, som den pågældende medlemsstat har påtaget sig, overholdes, kan denne fortolkning ikke overføres på situationen for konkurrenter til de af en national foranstaltning begunstigede, hvilken foranstaltning er blevet anset for ikke at udgøre statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. En sådan konkurrent opfylder nemlig ikke de ved denne foranstaltning fastsatte betingelser for at være berettiget til fordelen ved foranstaltningen. På denne baggrund ville det være kunstigt at forpligte denne konkurrent til at anmode de nationale myndigheder om at få tildelt denne fordel og til at indbringe afgørelsen om afslag på denne anmodning for en national ret for at foranledige denne til at anmode Domstolen om at tage stilling til gyldigheden af Kommissionens afgørelse om den nævnte foranstaltning.
I den foreliggende sag består den angivelige fordel, som Kommissionen ifølge appellanten burde have kvalificeret som statsstøtte, i indførelsen af en degressiv takstberegningsordning, som ifølge appellantens argumentation bevirker, at de store slagterier efter den trappemodel, der er beskrevet i nærværende doms præmis 4 og 5, er omfattet af et mere favorabelt taksttrin end det, der anvendes på de mindre slagterier. Som generaladvokaten i det væsentlige har bemærket i punkt 59 og 60 i forslaget til afgørelse, ville det under disse omstændigheder – analogt med, hvad Domstolen fastslog i Montessori-dommen – være kunstigt, og i øvrigt i strid med hensynet til en god retspleje, at forpligte appellanten eller de til denne knyttede slagterier til at anmode de nationale myndigheder, der anvender denne takstberegningsordning, om at give de mindre slagterier fordelen ved det gunstige taksttrin, der anvendes på de store slagterier, selv om de vidste, at de ikke havde ret hertil, alene med henblik på at anfægte afslaget på denne anmodning ved en national ret og foranledige denne ret til at forelægge Domstolen spørgsmålet om gyldigheden af den omtvistede afgørelse vedrørende den nævnte takstberegningsordning.
På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger skal det første og det andet anbringende tages til følge, og den appellerede kendelse skal ophæves.
Det tredje, det fjerde og det femte anbringende
Da den appellerede kendelse er blevet ophævet på grundlag af det første og det andet anbringende, er det ufornødent at behandle det tredje, det fjerde og det femte anbringende.
Søgsmålet for Retten
I overensstemmelse med artikel 61, stk. 1, andet punktum, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol kan Domstolen, når den ophæver den af Retten trufne afgørelse, selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse.
På dette stadium af sagen er Domstolen ikke i stand til at træffe afgørelse om realiteten i den sag, der blev anlagt ved Retten, da dette indebærer en undersøgelse af faktiske spørgsmål på grundlag af forhold, som ikke er blevet vurderet af Retten eller behandlet ved Domstolen.
Derimod råder Domstolen over de nødvendige oplysninger til at vurdere, om dette søgsmål kan antages til realitetsbehandling. Under disse omstændigheder skal der træffes endelig afgørelse om dette processuelle aspekt (jf. bl.a. analogt dom af 17.7.2008, Athinaïki Techniki mod Kommissionen,
C-521/06 P
,
EU:C:2008:422
, præmis
, af 27.2.2014, Stichting Woonpunt m.fl. mod Kommissionen,
C-132/12 P
,
EU:C:2014:100
, præmis
, og af 21.2.2018, LL mod Parlamentet,
C-326/16 P
,
EU:C:2018:83
, præmis
og
).
Det skal i denne forbindelse for det første bemærkes, at den omtvistede afgørelse udgør en regelfastsættende retsakt i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 263, stk. 4, TEUF. Kommissionens ikke-lovgivningsmæssige retsakter, som på statsstøtteområdet har til formål at godkende eller forbyde en national ordning, er således, som Domstolen præciserede i Montessori-dommens præmis 28, 31 og 32, omfattet af dette begreb.
Det skal for det andet fastslås, at den omtvistede afgørelse af de grunde, der er anført i præmis 59 og 60 ovenfor, ikke kan anses for at omfatte gennemførelsesforanstaltninger.
Hvad for det tredje angår betingelsen om at være umiddelbart berørt kræver denne som nævnt i præmis 45 ovenfor, at to kriterier er kumulativt opfyldt, nemlig at den anfægtede foranstaltning dels umiddelbart skal have indvirkning på sagsøgerens retsstilling, dels ikke må overlade et skøn til de adressater, der skal gennemføre den.
Den omtvistede afgørelse, hvorefter den trappemodel, som Kongeriget Danmark har indført som led i sin ordning for bidragene til spildevandsrensning, ikke indeholder elementer af statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, har helt automatisk retsvirkninger udelukkende i henhold til EU-retten og uden anvendelse af andre mellemkommende regler. Søgsmålet opfylder derfor det andet af de to kriterier, der er anført i den foregående præmis.
Hvad angår det første kriterium, der er nævnt i præmis 68 ovenfor, skal det fastslås, at appellanten for Retten gjorde gældende – og fremlagde dokumenter til støtte for – at flere medlemmer, som denne brancheforening repræsenterer, udøver den samme aktivitet som en dominerende virksomhed på markedet for slagtning af kvæg og svin i Danmark, og at denne dominerende virksomhed på grund af sin store spildevandsmængde bliver pålagt et bidrag, der er lavere end det, som de til appellanten knyttede virksomheder pålægges ifølge den trappetakstberegning, der er indført i medfør af lov nr. 902/2013. Appellanten har desuden på velunderbygget vis redegjort for, at udgiften pr. slagtet dyr er betydeligt højere for de til appellanten knyttede virksomheder end for den dominerende virksomhed, eftersom appellantens virksomheder ikke kan drage fordel af det samme trin i trappemodellen.
Herved har appellanten på relevant vis fremført grundene til, at den omtvistede afgørelse kan stille i det mindste en betydelig del af dennes medlemmer, nemlig de mindre slagterier, i en ugunstig konkurrencesituation.
Følgelig har den omtvistede afgørelse umiddelbart indvirkning på sagsøgerens retsstilling, således at søgsmålet også opfylder det første af de to kriterier, der er nævnt i præmis 68 ovenfor.
Det følger heraf, at søgsmålet i første instans kan antages til realitetsbehandling. Sagen skal derfor hjemvises til Retten med henblik på, at denne træffer afgørelse vedrørende realiteten.
Sagsomkostninger
Da sagen hjemvises til Retten, skal afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Fjerde Afdeling):

1)
Kendelsen afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 1. december 2020, Danske Slagtermestre mod Kommissionen (
T-486/18
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2020:576
), ophæves.

2)
Søgsmålet i første instans kan antages til realitetsbehandling.

3)
Sagen hjemvises til Den Europæiske Unions Ret med henblik på, at denne træffer afgørelse vedrørende realiteten.

4)
Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.

Lycourgos
Rodin
Bonichot
Rossi
Spineanu-Matei
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 30. juni 2022.
A. Calot Escobar
Justitssekretær
C. Lycourgos
Formand for Fjerde Afdeling
(
*1
) – Processprog: dansk.