CELEX: 62018CJ0052
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Patērētāju aizsardzība
Direktīva 1999/44/EK
Piegādātās preces neatbilstība
3. pants
Patērētāja tiesības uz preces atbilstības nodrošināšanu bez maksas, pieņemamā laikā un bez ievērojamām neērtībām
Vietas, kur patērētājam tālpārdošanā nopirktās preces ir jādara pieejamas pārdevējam, lai tas nodrošinātu atbilstību, noteikšana
Jēdziens preces atbilstības “bez atlīdzības” nodrošināšana
Patērētāja tiesības atcelt līgumu

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 1999/44/EK (1999. gada 25. maijs) par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām (
OV 1999, L 171, 12. lpp.
) 3. panta interpretāciju.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp
Christian Fülla
un
Toolport GmbH
, atbilstoši Vācijas tiesībām reģistrētu sabiedrību, par lūgumu atmaksāt telts pirkuma cenu, ko
Ch. Fülla
ir iesniedzis, īstenojot savas tiesības uz pārdošanas līguma atcelšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Atbilstoši Direktīvas 1999/44 1. un 10.–12. apsvērumam:
“(1)
Tā kā [EKL] 153. panta 1. un 3. punkts nosaka, ka Kopienai ar pasākumiem, ko tā paredz, ievērojot [EKL] 95. pantu, būtu jāveicina augsta patērētāju tiesību aizsardzības līmeņa panākšana;
[..]
(10)
tā kā gadījumos, kad preces neatbilst līgumam, patērētājiem būtu jābūt tiesīgiem panākt, lai viņi bez maksas saņemtu līgumam atbilstošas preces, izvēloties vai nu to labošanu vai aizstāšanu, vai arī, nesaņemot šādas preces, panākt cenas samazināšanu vai līguma anulēšanu;
(11)
tā kā patērētājs vispirms var prasīt, lai pārdevējs preces salabotu vai aizstātu tās ar citām, ja vien šādi tiesiskās aizsardzības līdzekļi nav neiespējami vai nesamērīgi; tā kā tas, vai tiesiskās aizsardzības līdzeklis ir nesamērīgs, būtu jānosaka objektīvi; tā kā tiesiskās aizsardzības līdzeklis būtu nesamērīgs, ja tas, salīdzinājumā ar citiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, uzliktu nepamatotas izmaksas; tā kā, lai noteiktu, vai izmaksas ir nepamatotas, viena tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmaksām būtu jābūt ievērojami augstākām par cita tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmaksām;
(12)
tā kā gadījumos, kad ir neatbilstība, pārdevējs norēķinoties vienmēr var piedāvāt patērētājam jebkuru pieejamu tiesiskās aizsardzības līdzekli; tā kā patērētājs izlemj, vai pieņemt vai noraidīt šo priekšlikumu.”
Šīs direktīvas 1. panta “Piemērošanas joma un definīcijas” 1. punktā ir paredzēts:
“Šīs direktīvas mērķis ir tuvināt dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām, lai nodrošinātu vienādu patērētāju tiesību aizsardzības minimālo līmeni iekšējā tirgū.”
Minētās direktīvas 2. panta “Atbilstība līgumam” 1. punktā ir noteikts:
“Pārdevējam ir jāpiegādā patērētājam tādas preces, kas atbilst pārdošanas līgumam.”
Šīs pašas direktīvas 3. pants “Patērētāju tiesības” ir formulēts šādi:
“1.   Pārdevējs ir atbildīgs patērētājam par jebkuru preču piegādes brīdī esošu neatbilstību.
2.   Neatbilstības gadījumā patērētājs ir tiesīgs prasīt, lai saskaņā ar 3. punktu preces bez maksas padarītu atbilstīgas, salabojot vai nomainot tās, vai arī saskaņā ar 5. un 6. punktu ir tiesīgs saņemt attiecīgu cenas samazinājumu vai atcelt līgumu.
3.   Pirmkārt patērētājs var prasīt, lai pārdevējs salabo preces, vai arī viņš var prasīt, lai pārdevējs tās nomaina, abos gadījumos bez maksas, ja vien tas nav neiespējami vai nesamērīgi.
Līdzekli uzskata par nesamērīgu, ja tas nosaka pārdevējam izmaksas, kas salīdzinājumā ar alternatīvo līdzekli ir nepamatotas, ņemot vērā:
–
vērtību, kāda precēm būtu, ja nebūtu neatbilstības,
–
neatbilstības nozīmīgumu
un
–
vai alternatīvo līdzekli varētu izmantot, nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam.
Jebkura preču labošana vai nomaiņa jāveic pieņemamā laikā un nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam, ņemot vērā preču raksturu un nolūku, kādam patērētājs ir preces pieprasījis.
4.   Termins “bez atlīdzības” 2. un 3. punktā attiecas uz nepieciešamajām izmaksām, kādas radušās, lai panāktu preču atbilstību, jo īpaši uz pasta izmaksām, darbaspēka izmaksām un materiālu izmaksām.
5.   Patērētājs var pieprasīt attiecīgu cenas samazinājumu vai atcelt līgumu:
–
ja patērētājs nav tiesīgs ne uz preču labošanu, ne nomaiņu,
vai
–
ja pārdevējs nav izmantojis zaudējumu atlīdzināšanas līdzekli pieņemamā laikā,
vai
–
ja pārdevējs nav izmantojis zaudējumu atlīdzināšanas līdzekli, nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam.
6.   Patērētājs nav tiesīgs atcelt līgumu, ja neatbilstība ir nenozīmīga.”
Direktīvas 1999/44 8. panta “Valsts tiesību akti un minimālā aizsardzība” 2. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis var pieņemt vai saglabāt visstingrākos Līgumam atbilstīgus noteikumus jomā, uz ko attiecas šī direktīva, lai nodrošinātu augstāku patērētāju tiesību aizsardzības līmeni.”
Vācijas tiesības
Direktīva 1999/44 Vācijas tiesībās tika transponēta, grozot
Bürgerliches Gesetzbuch
(Civilkodekss; turpmāk tekstā – “
BGB
”).
BGB
269. pantā “Izpildes vieta” ir noteikts:
“1.   Ja izpildes vieta nav ne noteikta, ne arī nosakāma atbilstoši apstākļiem un it īpaši saistības veidam, izpilde ir jāveic vietā, kur atradās parādnieka dzīvesvieta saistību attiecību rašanās brīdī.
2.   Ja saistība ir radusies sakarā ar parādnieka tirdzniecības vai ražošanas darbību un ja tā tirdzniecības vai ražošanas uzņēmums neatrodas tā dzīvesvietā, tad šo vietu aizstāj uzņēmuma atrašanās vieta.
3.   Tikai tas, ka parādnieks ir apņēmies segt piegādes izdevumus, neļauj uzskatīt, ka piegādes vietai ir jāatbilst izpildījuma vietai.”
BGB
439. pantā “Saistību vēlāka izpilde”, tā pamatlietā piemērojamajā redakcijā, bija paredzēts:
“1.   Kā saistību vēlāku izpildi pircējs pēc savas izvēles var pieprasīt novērst preču trūkumus vai arī piegādāt jaunas preces bez trūkumiem.
2.   Pārdevējam ir pienākums segt visus saistību vēlākas izpildes ietvaros nepieciešamos izdevumus, it īpaši transporta, ceļa, darba un materiālu izmaksas.
3.   Pārdevējs [..] var atteikt to saistību vēlākas izpildes veidu, ko izvēlējies pircējs, vienīgi tad, ja tas ir saistīts ar nesamērīgi lielām izmaksām. Turklāt it īpaši jāņem vērā preču vērtība, kāda tām būtu bijusi, ja trūkumu nebūtu, trūkumu nozīmīgums un jautājums, vai, nesagādājot ievērojamas neērtības pircējam, varētu izmantot alternatīvu saistību vēlākas izpildes līdzekli. Šādā gadījumā pircēja tiesības uz saistību vēlāku izpildi ir ierobežotas un viņš var izvēlēties tikai alternatīvo saistību vēlākas izpildes veidu; pārdevējam saglabājas tiesības atteikt arī šo saistību vēlākas izpildes veidu, ja izpildīti pirmajā teikumā minētie priekšnoteikumi.
4.   Ja pārdevējs saistību vēlākas izpildes ietvaros piegādā preces bez trūkumiem, tad atbilstoši 346.–348. pantam viņš var pieprasīt no pircēja atdot atpakaļ preces ar trūkumiem.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
2015. gada 8. jūlijā
Ch. Fülla
no
Toolport
pa tālruni iegādājās telti ar izmēru pieci reiz seši metri.
Pēc tam, kad šī telts tika piegādāta
Ch. Fülla
dzīvesvietā, pēdējais minētais konstatēja tās neatbilstību un lūdza
Toolport
, lai tas nodrošinātu tās atbilstību prasītāja dzīvesvietā. Viņš nedz nosūtīja šo telti
Toolport
, nedz arī piedāvāja to darīt. Savukārt
Toolport
noraidīja
Ch. Fülla
sūdzības par minētās telts neatbilstību, uzskatot tās par nepamatotām. Tanī pat laikā tā
Ch. Fülla
nenorādīja, ka bija nepieciešama telts nogādāšana līdz tā uzņēmējdarbības vietai, un arī nepiedāvāja iepriekš apmaksāt tam transporta izdevumus.
Puses šajā stadijā nebija apspriedušas telts atbilstības nodrošināšanas vietu. Turklāt pušu noslēgtajā līgumā par to nekas nebija minēts.
Šādos apstākļos
Ch. Fülla
lūdza atcelt līgumu un atmaksāt šīs telts pirkuma cenu, no savas puses veicot tās atpakaļnosūtīšanu [pārdevējai].
Tā kā
Toolport
šo lūgumu neapmierināja,
Ch. Fülla
cēla prasību
Amtsgericht Norderstedt
(Norderštetes pirmās instances tiesa, Vācija).
Tiesvedības šajā tiesā ietvaros
Toolport
pirmo reizi norādīja uz to, ka attiecīgās preces atbilstības nodrošināšanas vieta bija tās uzņēmējdarbības vieta.
Iesniedzējtiesas ieskatā attiecīgās preces atbilstības nodrošināšanas vieta ir būtiska, lai noskaidrotu, vai
Ch. Fülla
ir devis
Toolport
iespēju šo preci salabot vai nomainīt un pieņemamu laiku Direktīvas 1999/44 3. panta 5. punkta izpratnē, lai pārdevēja saskaņā ar šo tiesību normu varētu lemt par līguma atcelšanu.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka Vācijas tiesību sistēmā preces atbilstības nodrošināšanas vieta tiek noteikta, piemērojot
BGB
269. pantu, saskaņā ar kuru visupirms izšķirošais ir tas, kas ir ticis nolīgts starp [līguma] pusēm. Ja līgumā nav ietverta noruna par šo vietu, būtu jāņem vērā konkrētā gadījuma apstākļi, it īpaši attiecīgo saistību veids. Ja arī minētais neļauj izdarīt viennozīmīgus secinājumus, preces atbilstības nodrošināšanas vieta būtu jānosaka vietā, kur atradās parādnieka dzīvesvieta vai tirdzniecības vai ražošanas uzņēmums saistību attiecību rašanās brīdī.
Līdz ar to iesniedzējtiesa norāda, ka, ņemot vērā
Bundesgerichtshof
(Federālā augstākā tiesa, Vācija) judikatūru,
BGB
269. pants ir interpretējams tādējādi, ka izskatāmajā lietā patērētājam esot pienākums nodot attiecīgo preci pārdevējam, lai tas varētu nodrošināt tās atbilstību, šī pēdējā minētā uzņēmējdarbības vietā.
Tomēr iesniedzējtiesa pauž šaubas par šīs interpretācijas atbilstību Direktīvai 1999/44, norādot, ka, ņemot vērā attiecīgās preces īpašības, transportēšanas organizēšana varētu sagādāt patērētājam “ievērojamas neērtības” šīs direktīvas 3. panta 3. punkta izpratnē.
Šīs tiesas ieskatā preces atbilstības nodrošināšanas vieta, kura ir vispiemērotākā tik plašas, cik vien iespējams, patērētāja aizsardzības nodrošināšanai, ir vieta, kur prece atrodas. Šāda pieeja pārdevējam ļautu pašam visefektīvāk noorganizēt šīs preces pārbaudi. Tādējādi pārdevējs varētu minēto preci pārbaudīt tā atrašanās vietā vai likt lietu tam nosūtīt uz pārdevēja rēķina un pēc tā norādījumiem.
Turpretī atbilstības nodrošināšanas vietas noteikšana atkarībā no katra konkrētā gadījuma apstākļiem šīs tiesas ieskatā būtu izslēdzama, jo vismaz patērētājam tā radītu juridisko nenoteiktību.
Iesniedzējtiesa šaubās arī par to, vai preces atbilstības nodrošināšanas bez maksas princips, kas ir paredzēts Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkta pirmajā daļā, aptver patērētāja tiesības lūgt pārdevējam avansā izmaksāt šīs preces transportēšanas uz pārdevēja uzņēmējdarbības vietu izdevumus, lai ļautu pēdējam minētajam salabot vai nomainīt minēto preci.
Šādos apstākļos
Amtsgericht Norderstedt
(Norderštetes pirmās instances tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka vieta, kur patērētājam tālpārdošanā nopirkta patēriņa prece uzņēmējam ir jānodod nolūkā sniegt iespēju to salabot vai nomainīt, vienmēr ir patēriņa preces atrašanās vieta?
2)
Ja tas tā nav –
vai Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka vieta, kur patērētājam tālpārdošanā nopirkta patēriņa prece uzņēmējam ir jānodod nolūkā sniegt iespēju to salabot vai nomainīt, vienmēr ir uzņēmuma uzņēmējdarbības vieta?
3)
Ja tas tā nav –
kādi kritēriji attiecībā uz to, kā ir nosakāma vieta, kur patērētājam tālpārdošanā nopirkta patēriņa prece uzņēmējam ir jānodod nolūkā sniegt iespēju to salabot vai nomainīt, izriet no Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkta trešās daļas?
4)
Ja vieta, kur patērētājam tālpārdošanā nopirkta patēriņa prece uzņēmējam ir jānodod pārbaudīšanai un nolūkā sniegt iespēju veikt saistību vēlāku izpildi, vienmēr vai konkrētajā gadījumā ir uzņēmuma uzņēmējdarbības vieta –
vai ar Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkta pirmo daļu, lasot to kopā ar tās 3. panta 4. punktu, ir saderīga situācija, kad patērētājam ir avansā jāsedz izmaksas par piegādi un/vai nogādi atpakaļ, vai arī no “salabošanas bez atlīdzības” pienākuma izriet, ka pārdevējam ir pienākums veikt avansa maksājumu?
5)
Ja vieta, kur patērētājam tālpārdošanā nopirkta patēriņa prece uzņēmējam ir jānodod pārbaudīšanai un nolūkā sniegt iespēju veikt saistību vēlāku izpildi, vienmēr vai konkrētajā gadījumā ir uzņēmuma uzņēmējdarbības vieta un patērētāja pienākums veikt avansa maksājumu ir saderīgs ar Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkta pirmo daļu, lasot to kopā ar tās 3. panta 4. punktu –
vai Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkta trešā daļa, lasot to kopā ar tās 3. panta 5. punkta otro ievilkumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesību prasīt līguma atcelšanu nav patērētājam, kurš uzņēmējam ir tikai norādījis uz defektu, nepiedāvājot patēriņa preci nogādāt uz uzņēmuma atrašanās vietu?
6)
Ja vieta, kur patērētājam tālpārdošanā nopirkta patēriņa prece uzņēmējam ir jānodod pārbaudīšanai un nolūkā sniegt iespēju veikt saistību vēlāku izpildi, vienmēr vai konkrētajā gadījumā ir uzņēmuma uzņēmējdarbības vieta, taču patērētāja pienākums veikt avansa maksājumu nav saderīgs ar [Direktīvas] 3. panta 3. punkta pirmo daļu, lasot to kopā ar tās 3. panta 4. punktu –
vai [Direktīvas] 3. panta 3. punkta trešā daļa, lasot to kopā ar tās 3. panta 5. punkta otro ievilkumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesību prasīt līguma atcelšanu nav patērētājam, kurš uzņēmējam ir tikai norādījis uz defektu, nepiedāvājot patēriņa preci nogādāt uz uzņēmuma atrašanās vietu?”
Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
Vācijas valdības ieskatā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamība ir apšaubāma, jo gan faktu izklāsts, gan atbilstošo valsts tiesību normu izklāsts esot primitīvs un strīda atrisināšanai uzdoto jautājumu atbilstīgums nevarot tikt izsecināts vienīgi no faktiem.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jālemj. No tā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesībām attiecas atbilstības pieņēmums. Atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālo jautājumu Tiesa var tikai tad, ja ir acīmredzams, ka Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesību apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2018. gada 7. marts, flightright u.c.,
C‑274/16, C‑447/16 un C‑448/16
,
EU:C:2018:160
,
46.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Izskatāmajā lietā, pirmkārt, pamatlietas faktu izklāsts iesniedzējtiesas nolēmumā, kas pārņemts šī sprieduma 10.–15. punktā, un šī sprieduma 8. un 9. punktā atgādinātais atbilstošo valsts tiesību normu izklāsts ir pietiekami skaidri un pilnīgi, lai Tiesa varētu sniegt lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem.
Otrkārt, kā izriet no šī sprieduma 16.–22. punkta, iesniedzējtiesa ir izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ tā Tiesai ir uzdevusi jautājumus par patērētāju tiesību apjoma interpretāciju pamatlietas ietvaros atbilstoši Direktīvas 1999/44 3. pantam un, it īpaši, kuru dēļ šī strīda atrisināšanai ir nepieciešams noteikt vietu, kur patērētājam tālpārdošanā nopirktā prece ir jānodod pārdevēja rīcībā, lai tas varētu nodrošināt preces atbilstību.
No tā izriet, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmajiem trim jautājumiem
Ar saviem pirmajiem trim jautājumiem, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkts ir interpretējams tādējādi, ka vieta, kur patērētājam tālpārdošanā nopirktā prece ir jānodod pārdevēja rīcībā, lai tas varētu nodrošināt preces atbilstību, piemērojot šo tiesību normu, vienmēr ir vieta, kur prece atrodas, vai, ja tas tā nav, tā ir vieta, kur atrodas pārdevēja uzņēmējdarbības vieta, vai, ja tas tā nav, kādi kritēriji izriet no šīs tiesību normas, lai šo vietu noteiktu.
Visupirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 1999/44 3. panta 2. punktu preces neatbilstības tās piegādes brīdī gadījumā patērētājam ir tiesības vai nu uz to, ka tiek nodrošināta preces atbilstība vai nu salabojot to, vai nomainot, atbilstoši šīs direktīvas 3. panta 3. punktam, vai arī, ja preces atbilstīgumu nav iespējams panākt, atbilstoši minētā panta 5. un 6. punktam viņš var prasīt adekvātu cenas samazinājumu vai līguma atcelšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 17. aprīlis, Quelle,
C‑404/06
,
EU:C:2008:231
,
27.
punkts).
Šīs direktīvas 3. panta 3. punkta pirmajā un trešajā daļā ir precizēts, ka, pirmkārt, patērētājs var prasīt, lai pārdevējs salabo preces, vai arī viņš var prasīt, lai pārdevējs tās nomaina, abos gadījumos bez maksas, ja vien tas nav neiespējami vai nesamērīgi. Šajā ziņā jebkura preču labošana vai nomaiņa jāveic pieņemamā laikā un nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam, ņemot vērā preču raksturu un nolūku, kādam patērētājs ir preces pieprasījis.
Šajā ziņā jānorāda, ka, lai gan Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punktā nav noteikta vieta, kur neatbilstīgā prece ir jānodod pārdevēja rīcībā, lai tā tiktu salabota vai nomainīta, tomēr šajā tiesību normā ir paredzēti noteikti nosacījumi, kuru mērķis ir nospraust robežas šādas preces atbilstības nodrošināšanai. Tādējādi ikviena neatbilstošu preču labošana vai nomaiņa ir jāveic bez maksas, tā jāveic pieņemamā laikā un nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam. Šajā trīskāršajā prasībā izpaužas Savienības likumdevēja acīmredzamā griba nodrošināt patērētājiem efektīvu aizsardzību (spriedums, 2011. gada 16. jūnijs, Gebr. Weber un Putz,
C‑65/09 un C‑87/09
,
EU:C:2011:396
,
52.
punkts).
No tā izriet, ka vietai, kur neatbilstīgā prece ir jānodod pārdevēja rīcībā, lai tā tiktu salabota vai nomainīta, ir jāspēj garantēt tādu atbilstības nodrošināšanu, kas atbilst minētajai trīskāršajai prasībai.
Tādējādi, runājot, pirmkārt, par prasību nodrošināt preces atbilstību “bez maksas”, kas ir interpretējama tā, ka šīs prasības izpildes ietvaros ir izslēgtas jebkādas pārdevēja finansiāla rakstura pretenzijas neatkarīgi no tā, vai notiek neatbilstošās preces labošana vai nomaiņa, un ka tās mērķis ir aizsargāt patērētāju no finansiālu apgrūtinājumu riska, kurš šādas aizsardzības neesamības gadījumā varētu atturēt patērētājus izmantot savas tiesības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 17. aprīlis, Quelle,
C‑404/06
,
EU:C:2008:231
,
34.
punkts), ir jānorāda, ka tā nevar būt atkarīga no vietas, kur patērētājam tālpārdošanā nopirktā prece ir jānodod pārdevēja rīcībā, lai tas nodrošinātu preces atbilstību.
Protams, Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkta pirmajā un otrajā daļā ir precizēts, ka pārdevējs var atteikties veikt bez maksas preces labošanu vai nomaiņu, ja tas izrādās vai nu neiespējami, vai nesamērīgi, ciktāl viens no šiem tiesiskās aizsardzības līdzekļu veidiem nosaka pārdevējam nepamatotas izmaksas salīdzinājumā ar alternatīvo līdzekli. Tomēr šīs direktīvas 3. panta 3. punkta otrajā daļā uzskaitītie kritēriji, kuri ļauj novērtēt šo izmaksu nepamatotību, ir saistīti ar vērtību, kāda precēm būtu, ja nebūtu neatbilstības, ar neatbilstības nozīmīgumu un ar to, vai alternatīvo tiesiskās aizsardzības līdzekli varētu piemērot, nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam, un tie ir piemērojami neatkarīgi no tā, kur ir vieta, kur patērētājam tālpārdošanā nopirktā prece ir jānodod pārdevēja rīcībā, lai tas varētu nodrošināt preces atbilstību.
Otrkārt, runājot par prasību nodrošināt preces atbilstību “pieņemamā laikā”, ir jānorāda, ka šādas preces atbilstības nodrošināšanas ātrums var būt mainīgs atkarībā no vietas, kur patērētājam šajā nolūkā ir jānodod prece pārdevēja rīcībā.
Proti, kā to savu secinājumu 60. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, noteiktos apstākļos, it īpaši, ja prece atrodas citā, nevis pārdevēja uzņēmējdarbības vietas valstī, pēdējam minētajam var būt nepieciešams daudz laika, lai noorganizētu šīs preces pārbaudi tās salabošanas vai nomaiņas nolūkā šajā vietā. Šādā gadījumā nav izslēgts, ka visātrākais preces atbilstības nodrošināšanas veids būtu tās nodošana pārdevēja rīcībā pēdējā minētā uzņēmējdarbības vietā.
Turpretī, ja pārdevējam jau ir savs pēcpārdošanas vai transportēšanas tīkls, kas ir pieejams preču atrašanās vietā, tad preces atbilstības nodrošināšana var izrādīties ātrāka tad, ja pārdevējs pārbaudītu šo preci šajā vietā vai pats organizētu šīs preces transportēšanu uz viņa uzņēmējdarbības vietu.
Treškārt, Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkta trešajā daļā ir prasīts, lai preču atbilstības nodrošināšana tiktu garantēta “nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam, ņemot vērā preču raksturu un nolūku, kādam patērētājs ir preces pieprasījis”.
No tā izriet, no vienas puses, ka vieta, kur prece tās atbilstības nodrošināšanai ir jānodod pārdevēja rīcībā, nevar tikt izvēlēta tādējādi, ka tā neradītu nekādas neērtības patērētājam, jo šī nodošana rīcībā parasti prasa no patērētāja noteiktu laika ieguldījumu un centienus, kas saistīti ar preces iepakošanu un nosūtīšanu, tomēr, kā savu secinājumu 68. punktā norādījis ģenerāladvokāts, tā nedrīkst radīt ievērojamas neērtības, proti, tik lielu apgrūtinājumu, ka tas atturētu vidusmēra patērētāju izmantot savas tiesības.
Proti, šajā ziņā ir jāņem vērā, ka Direktīvas 1999/44 3. panta mērķis ir radīt taisnīgu līdzsvaru starp patērētāja un pārdevēja interesēm, pirmajam minētajam kā līguma vājajai pusei nodrošinot pilnīgu un efektīvu aizsardzību pret pārdevēja nepienācīgi veiktu līgumisko saistību izpildi, tomēr ļaujot ņemt vērā pārdevēja minētos ekonomiska rakstura apsvērumus (spriedums, 2011. gada 16. jūnijs, Gebr. Weber un Putz,
C‑65/09 un C‑87/09
,
EU:C:2011:396
,
75.
punkts).
No otras puses, lai novērtētu, vai preces atbilstības nodrošināšanas ietvaros situācija patērētājam var radīt ievērojamas neērtības, ir jāņem vērā preces raksturs un nolūks, kādam šis patērētājs preci ir pieprasījis.
Tādējādi noteiktos gadījumos preču nosūtīšana uz pārdevēja uzņēmējdarbības vietu gan to rakstura, tostarp lielā svara, lielā izmēra, īpaša trausluma vai sarežģītu konkrētu prasību saistībā ar to nosūtīšanu, dēļ, gan nolūka, kādam vidusmēra patērētājs ir preci pieprasījis, tostarp saistībā ar to iepriekšēju uzstādīšanu, dēļ – pretēji Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkta trešajā daļā minētajām prasībām –varētu radīt šim patērētājam ievērojamas neērtības.
Turpretī citos gadījumos var pieņemt, ka tāda kompaktu preču nosūtīšana uz pārdevēja uzņēmējdarbības vietu, kas neprasa nedz īpaši pārvietošanu, nedz konkrētu transportēšanas veidu, minētajam patērētājam nevar radīt ievērojamas neērtības.
Līdz ar to vieta, kur patērētājam tālpārdošanā nopirktā prece ir jānodod pārdevēja rīcībā, lai tiktu nodrošināta tās atbilstība, kas ir vispiemērotākā šādas atbilstības nodrošināšanas garantēšanai bez maksas, pieņemamā laikā un nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam, ir atkarīga no katram konkrētam gadījumam raksturīgajiem apstākļiem.
Šajā ziņā no tiesiskās drošības apsvērumu viedokļa ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 1999/44 1. panta 1. punktu un tās 8. panta 2. punktu šīs direktīvas mērķis ir nodrošināt vienādu patērētāju tiesību aizsardzības minimālo līmeni tās reglamentētajā nozarē. Tādējādi no šīm tiesību normām izriet, pirmkārt, ka dalībvalstis savā valsts tiesiskajā regulējumā ir tiesīgas paredzēt vietu vai vietas, kur patērētājam ir jānodod tālpārdošanā nopirktā prece pārdevēja rīcībā, lai tiktu nodrošināta tās atbilstība, ar nosacījumu, ka šīs tiesību normas atbilst minētās direktīvas 3. panta 3. punkta prasībām. Otrkārt, dalībvalstis var pieņemt vai atstāt spēkā stingrākas tiesību normas, lai nodrošinātu augstāku patērētāju tiesību aizsardzības līmeni, piemēram, īpašus noteikumus attiecībā uz noteiktām preču kategorijām.
Piemērojot šādi pieņemtas valsts tiesības, valsts tiesām, kurām minētās tiesības ir jāinterpretē, ir jāņem vērā tiesību normu kopums un jāpiemēro interpretācijas metodes, kas tiek atzītas šajās normās, lai valsts tiesības interpretētu, cik vien iespējams, ņemot vērā Direktīvas 1999/44 tekstu un mērķi, lai sasniegtu direktīvai vajadzīgo rezultātu un tātad ievērotu LESD 288. panta trešo daļu. Šī prasība pēc atbilstīgas interpretācijas sevī ietver valsts tiesu pienākumu vajadzības gadījumā mainīt iedibināto judikatūru, ja tā ir balstīta uz valsts tiesību interpretāciju, kas nav saderīga ar šīs direktīvas mērķiem (spriedums, 2016. gada 19. aprīlis, DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
,
31.
un
33.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmajiem trim jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkts ir interpretējams tādējādi, ka dalībvalstu kompetencē joprojām ir noteikt vietu, kur patērētājam tālpārdošanā nopirktā prece ir jānodod pārdevēja rīcībā, lai tas, piemērojot šo tiesību normu, varētu nodrošināt tās atbilstību. Šai vietai ir jābūt piemērotai preces atbilstības nodrošināšanas garantēšanai bez maksas, pieņemamā laikā un nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam, ņemot vērā preču raksturu un nolūku, kādam patērētājs preci ir pieprasījis. Šajā ziņā valsts tiesai ir jāveic interpretācija, kas atbilst Direktīvai 1999/44, tostarp vajadzības gadījumā jāmaina iedibinātā judikatūra, ja tā ir balstīta uz valsts tiesību interpretāciju, kas nav saderīga ar šīs direktīvas mērķiem.
Par ceturto jautājumu
Ar savu ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 1999/44 3. panta 2.–4. punkts ir interpretējami tādējādi, ka patērētāja tiesības uz to, ka “bez maksas” tiek nodrošināta tālpārdošanā nopirktas preces atbilstība, aptver pārdevēja pienākumu avansā izmaksāt šīs preces transportēšanas uz pārdevēja uzņēmējdarbības vietu izdevumus, lai nodrošinātu šo atbilstību.
Saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 4. punktu jēdziens “bez atlīdzības” aptver nepieciešamās izmaksas, kādas radušās, lai panāktu preču atbilstību, it īpaši pasta izmaksas, darbaspēka izmaksas un materiālu izmaksas.
Kā izriet no šī sprieduma 34. punktā citētās judikatūras, šī pārdevēja pienākuma bez maksas nodrošināt preces atbilstīgumu, kuru Savienības likumdevējs ir vēlējies padarīt par galveno aizsardzības, kas patērētājam ir garantēta Direktīvā 1999/44, elementu, mērķis ir aizsargāt patērētāju no finansiālu apgrūtinājumu riska, kurš šīs aizsardzības neesamības gadījumā varētu atturēt patērētāju izmantot savas tiesības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 17. aprīlis, Quelle,
C‑404/06
,
EU:C:2008:231
,
33.
un
34.
punkts).
Tajā pašā laikā, kā jau minēts šī sprieduma 41. punktā, šīs direktīvas mērķis ir ne tikai aizsargāt patērētāja intereses, nodrošinot tam pilnīgu un efektīvu aizsardzību pret pārdevēja nepienācīgi veiktu līgumisko saistību izpildi, bet arī censties līdzsvarot šādas intereses ar pārdevēja minētiem ekonomiska rakstura apsvērumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 16. jūnijs, Gebr. Weber un Putz,
C‑65/09 un C‑87/09
,
EU:C:2011:396
,
75.
punkts).
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jānorāda, ka pārdevēja pienākums sistemātiski avansā izmaksāt neatbilstošas tālpārdošanā nopirktas preces transportēšanas uz tā uzņēmējdarbības vietu izmaksas, pirmkārt, var paildzināt laiku, kas nepieciešams šādas preces atbilstības nodrošināšanai, un apgrūtināt tās īstenošanu pieņemamā laikā. Tas tā būtu tostarp gadījumā, ja pārdevējs neizmanto apmaksātas atpakaļ sūtīšanas uzlīmes un veic vienīgi šādus avansa maksājumus. Otrkārt, šāds pienākums varētu pārdevējam radīt pārāk lielu apgrūtinājumu, tostarp gadījumā, ja pēc pārbaudes izrādītos, ka šādai precei trūkumu nav.
Šādos apstākļos patērētāja un pārdevēja interešu līdzsvarošana, kas ir Direktīvas 1999/44 mērķis, neprasa, lai pienākums bez maksas nodrošināt preces atbilstību pārdevēja pienākumam atlīdzināt patērētājam šīs preces transportēšanas izmaksas uz pārdevēja uzņēmējdarbības vietu papildus ietvertu arī pienākumu sistemātiski izmaksāt patērētājam šīs izmaksas avansā.
Tādējādi šī līdzsvarošana patērētāju aizsardzības nolūkos, kā tas izriet no šā sprieduma 34. un 40. punkta, prasa, lai patērētāja samaksātās transportēšanas izmaksas neradītu tādu apgrūtinājumu, kas vidusmēra patērētāju atturētu no savu tiesību izmantošanas. Šajā ziņā, pārbaudot, vai apgrūtinājums varētu šādu patērētāju atturēt no savu tiesību izmantošanas, kā savu secinājumu 86. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, valsts tiesai ir jāņem vērā katra atsevišķa gadījuma apstākļi, tostarp tādi faktori kā transportēšanas izmaksu apjoms, neatbilstošo preču vērtība vai tiesiska vai faktiska iespēja patērētājam izmantot savas tiesības, ja pārdevējs neatlīdzina patērētāja avansā samaksātās transportēšanas izmaksas.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 1999/44 3. panta 2.–4. punkts ir interpretējami tādējādi, ka patērētāja tiesības uz to, ka “bez maksas” tiek nodrošināta tālpārdošanā nopirktas preces atbilstība, neaptver pārdevēja pienākumu avansā izmaksāt šīs preces transportēšanas uz šī pārdevēja uzņēmējdarbības vietu izdevumus, lai nodrošinātu šo atbilstību, ja vien tas, ka šis patērētājs ir samaksājis šīs izmaksas nerada tādu apgrūtinājumu, kas viņu atturētu no savu tiesību izmantošanas; tas ir jāizvērtē valsts tiesai.
Par piekto un sesto jautājumu
Ar piekto un sesto jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkts, lasot to kopsakarā ar 3. panta 5. punkta otro ievilkumu, ir interpretējams tādējādi, ka tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā patērētājs, kurš ir informējis pārdevēju par tālpārdošanā nopirktās preces neatbilstību, bet nav nodevis šo preci pārdevēja rīcībā tā uzņēmējdarbības vietā, lai tiktu nodrošināta šīs preces atbilstība, ir tiesīgs prasīt līguma atcelšanu, jo nav veikta zaudējumu atlīdzināšana pieņemamā laikā.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka šīs direktīvas 3. panta 3. un 5. punktā ir ieviesta skaidra zaudējumu atlīdzināšanas līdzekļu, kādus patērētājs ir tiesīgs izmantot preces neatbilstības gadījumā, īstenošanas secība.
Tādējādi atbilstoši minētās direktīvas 3. panta 3. punkta pirmajai daļai, pirmkārt, patērētājs var prasīt, lai pārdevējs salabo preci vai nomaina to, ja vien tas nav neiespējami vai nesamērīgi.
Vienīgi tad, ja patērētājam nav tiesību nedz uz neatbilstošas preces salabošanu, nedz nomaiņu vai arī ja pārdevējs nav piemērojis vienu no šiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem pieņemamā laikā vai bez ievērojamām neērtībām patērētājam, patērētājs saskaņā ar šīs pašas direktīvas 3. panta 5. punktu var prasīt līguma atcelšanu, izņemot, ja saskaņā ar Direktīvas 1999/44 3. panta 6. punktu preču neatbilstība ir nenozīmīga.
Šajā ziņā, ciktāl no Direktīvas 1999/44 3. panta 3. un 5. punkta, lasot tos kopsakarā ar tās 10. apsvērumu, izriet, ka šajā direktīvā abu līgumslēdzēju pušu interesēs priekšroka minētā līguma izpildei tiek dota diviem sākumā minētajiem tiesiskās aizsardzības līdzekļu veidiem un tikai tad ir paredzēta līguma atcelšana (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 16. jūnijs, Gebr. Weber un Putz,
C‑65/09 un C‑87/09
,
EU:C:2011:396
,
72.
punkts), minētajā direktīvā šajā ziņā preces neatbilstības gadījumā ir paredzēti noteikti pozitīvi pienākumi gan patērētājam, gan pārdevējam.
Tādējādi atbilstoši Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkta pirmajai daļai patērētājam, kurš vēlas, lai tiktu nodrošināta preces atbilstība, ir jādod pārdevējam pietiekama iespēja nodrošināt šo preces stāvokli. Šajā nolūkā viņam ir jāinformē pārdevējs par šo neatbilstību un par tiesiskās aizsardzības līdzekļa veidu, kuru tas ir izvēlējies, proti, preces salabošanu vai tās nomaiņu. Turklāt patērētājam ir jādara šādas neatbilstīgās preces pieejamas pārdevējam.
Savukārt pārdevējam iespējamā labošana vai nomaiņa ir jāveic bez maksas, pieņemamā laikā un neradot patērētājam ievērojamas neērtības un viņš var atteikties to darīt vienīgi tad, ja tas ir neiespējami vai nesamērīgi. Kā izriet no šī sprieduma 60. punkta, patērētājs līguma atcelšanu var prasīt vienīgi tad, ja pārdevējs nav izpildījis tam šajā ziņā Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punktā paredzētos pienākumus.
Izskatāmajā lietā iesniedzējtiesa precizē, ka pamatlietas puses nebija nedz nolīgušas, nedz apspriedušas vietu, kur strīdus preces bija jānodod pārdevēja rīcībā, lai tiktu nodrošināta tās atbilstība. Turpretī no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka patērētājs
Ch. Fülla
informēja pārdevēju
Toolport
par šīs preces trūkumiem un lūdza šo sabiedrību nodrošināt minētās preces atbilstību patērētāja dzīvesvietā, tomēr
Toolport
uz šo lūgumu nekādi nereaģēja. Pārdevējs pats tikai tiesvedības laikā iesniedzējtiesā pirmo reizi ir paziņojis, ka šī pati prece bija jādara pieejama tā uzņēmējdarbības vietā. Iesniedzējtiesas skatījumā, ņemot vērā strīdus preces īpašības, transporta organizēšana uz pārdevēja uzņēmējdarbības vietu varētu radīt patērētājam “ievērojamas neērtības” šīs direktīvas 3. panta 3. punkta izpratnē.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka patērētājs, kurš skaidri informējis pārdevēju par to, ka pastāv tādas tālpārdošanā nopirktas preces neatbilstība, kuras transportēšana uz pārdevēja uzņēmējdarbības vietu patērētājam varētu radīt ievērojamas neērtības, un kurš šo preci pārdevēja rīcībā, lai panāktu tās atbilstību, ir nodevis savā dzīvesvietā, pretī nesaņemot no šī pārdevēja informāciju par vietu, kur šī prece ir jānodod tā rīcībā, lai tiktu panākta tās atbilstība, vai citu atbilstošu pozitīvu rīcību šajā ziņā, un kurš tādējādi nav darījis šo preci pieejamu minētajam pārdevējam attiecīgajā vietā, ir ievērojis savu rūpības pienākumu, kas šim patērētājam ir noteikts Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkta pirmajā daļā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 4. jūnijs, Faber,
C‑497/13
,
EU:C:2015:357
,
61.
–
63.
punkts).
Turpretī pārdevēja pienākums pieņemamā laikā piemērot tiesiskās aizsardzības līdzekļu veidu, kura neizpildes gadījumā patērētājam, piemērojot Direktīvas 1999/44 3. panta 5. punkta otro ievilkumu, tiek dotas tiesības prasīt līguma atcelšanu, nav izpildīts, ja pārdevējs neveic nekādu atbilstošu pasākumu, lai vismaz pārbaudītu neatbilstošo preci, tostarp pieņemamā laikā neinformē patērētāju par vietu, kur neatbilstošā prece ir jānodod pārdevēja rīcībā, lai tiktu panākta tās atbilstība.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz piekto un sesto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkts un 3. panta 5. punkta otrais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā patērētājam, kurš informējis pārdevēju par tādas tālpārdošanā nopirktas preces neatbilstību, kuras transportēšana uz pārdevēja uzņēmējdarbības vietu varētu radīt viņam ievērojamas neērtības, un kurš šo preci pārdevēja rīcībā, lai panāktu tās atbilstību, ir nodevis savā dzīvesvietā, ir tiesības uz līguma atcelšanu tiesiskās aizsardzības līdzekļu pieņemamā laikā nepiemērošanas dēļ, ja pārdevējs nav veicis nevienu atbilstošu pasākumu, lai nodrošinātu minētās preces atbilstību, tostarp informējot patērētāju par vietu, kur šī pati prece būtu jānodod pārdevēja rīcībā, lai tiktu nodrošināta šī atbilstība. Šajā ziņā iesniedzējtiesai, veicot Direktīvai 1999/44 atbilstošu interpretāciju, ir jānodrošina šī patērētāja tiesību uz līguma atcelšanu izpilde.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 1999/44/EK (1999. gada 25. maijs) par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām 3. panta 3. punkts ir interpretējams tādējādi, dalībvalstu kompetencē joprojām ir noteikt vietu, kur patērētājam tālpārdošanā nopirktā prece ir jānodod pārdevēja rīcībā, lai tas, piemērojot šo tiesību normu, varētu nodrošināt tās atbilstību. Šai vietai ir jābūt piemērotai preces atbilstības nodrošināšanas garantēšanai bez maksas, pieņemamā laikā un nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam, ņemot vērā preču raksturu un nolūku, kādam patērētājs preci ir pieprasījis. Šajā ziņā valsts tiesai ir jāveic interpretācija, kas atbilst Direktīvai 1999/44, tostarp vajadzības gadījumā jāmaina iedibinātā judikatūra, ja tā ir balstīta uz valsts tiesību interpretāciju, kas nav saderīga ar šīs direktīvas mērķiem.

2)
Direktīvas 1999/44 3. panta 2.–4. punkts ir interpretējami tādējādi, ka patērētāja tiesības uz to, ka “bez maksas” tiek nodrošināta tālpārdošanā nopirktas preces atbilstība, neaptver pārdevēja pienākumu avansā izmaksāt šīs preces transportēšanas uz šī pārdevēja uzņēmējdarbības vietu izdevumus, lai nodrošinātu šo atbilstību, ja vien tas, ka šis patērētājs ir samaksājis šīs izmaksas, nerada tādu apgrūtinājumu, kas viņu atturētu no savu tiesību izmantošanas; tas ir jāizvērtē valsts tiesai.

3)
Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkts, lasot to kopsakarā ar 3. panta 5. punkta otro ievilkumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā patērētājam, kurš informējis pārdevēju par tādas tālpārdošanā nopirktas preces neatbilstību, kuras transportēšana uz pārdevēja uzņēmējdarbības vietu varētu radīt viņam ievērojamas neērtības, un kurš šo preci pārdevēja rīcībā, lai panāktu tās atbilstību, ir nodevis savā dzīvesvietā, ir tiesības uz līguma atcelšanu tiesiskās aizsardzības līdzekļu pieņemamā laikā nepiemērošanas dēļ, ja pārdevējs nav veicis nevienu atbilstošu pasākumu, lai nodrošinātu minētās preces atbilstību, tostarp informējot patērētāju par vietu, kur šī pati prece būtu jānodod pārdevēja rīcībā, lai tiktu nodrošināta šī atbilstība. Šajā ziņā iesniedzējtiesai, veicot Direktīvai 1999/44 atbilstošu interpretāciju, ir jānodrošina šī patērētāja tiesību uz līguma atcelšanu izpilde.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.