CELEX: 62017CJ0266
Begäran om förhandsavgörande
Transport
Kollektivtrafik på järnväg och väg
Förordning (EG) nr 1370/2007
Artikel 5.1 och 5.2
Direkttilldelning
Avtal om kollektivtrafik med buss och spårvagn
Villkor
Direktiv 2004/17/EG
Direktiv 2004/18/EG

Respektive begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 5.1 och 5.2 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1370/2007 av den 23 oktober 2007 om kollektivtrafik på järnväg och väg och om upphävande av rådets förordning (EEG) nr 1191/69 och (EEG) nr 1107/70 (
EUT L 315, 2007, s. 1
).
Den ena begäran har framställts i ett mål mellan Rhein-Sieg-Kreis (distriktet Rhein-Sieg, Tyskland) å ena sidan, och Verkehrsbetrieb Hüttebräucker GmbH och Busverkehr Rheinland GmbH å den andra sidan, den andra begäran har framställts i ett mål mellan Rhenus Veniro GmbH & Co. KG (nedan kallat Rhenus Veniro) och Kreis Heinsberg (distriktet Heinsberg, Tyskland), angående direkttilldelning av offentliga avtal om kollektivtrafik med buss.
Tillämpliga bestämmelser
Förordning nr 1370/2007
I artikel 1 i förordning nr 1370/2007, med rubriken ”Syfte och tillämpningsområde”, föreskrivs följande:
”1.   Syftet med denna förordning är att fastställa hur de behöriga myndigheterna, i enlighet med gemenskapslagstiftningen, kan ingripa på området för kollektivtrafik för att se till att det tillhandahålls tjänster av allmänt intresse som bland annat är tätare, säkrare, av bättre kvalitet eller billigare än vad den fria marknaden skulle kunna erbjuda.
I denna förordning fastställs därför på vilka villkor de behöriga myndigheterna, när de ålägger eller ingår avtal om allmän trafikplikt, ger kollektivtrafikföretagen ersättning för ådragna kostnader och/eller beviljar ensamrätt som motprestation för fullgörande av allmän trafikplikt.
2.   Denna förordning är tillämplig på nationell och internationell kollektivtrafik på järnväg och andra spårburna transportsätt, och på väg, utom trafik som i första hand bedrivs på grund av sitt historiska intresse eller sitt turistvärde. …
…”
Artikel 2 i förordningen, med rubriken ”Definitioner”, har följande lydelse:
”I denna förordning gäller följande definitioner:
a)
kollektivtrafik
: persontransporttjänster av allmänt ekonomiskt intresse som erbjuds allmänheten fortlöpande och utan diskriminering.
b)
behörig myndighet
: en eller flera medlemsstaters offentliga organ, eller grupp av offentliga organ, med befogenhet att ingripa på kollektivtrafikmarknaden inom ett givet geografiskt område, eller ett organ som tillerkänts sådan behörighet.
c)
behörig lokal myndighet
: en behörig myndighet vars geografiska behörighetsområde inte är nationellt.
…
h)
direkttilldelning
: tilldelning av avtal om allmän trafik till ett kollektivtrafikföretag utan konkurrensutsatt anbudsförfarande.
i)
avtal om allmän trafik
: ett eller flera dokument som är rättsligt bindande och som bekräftar att en behörig myndighet och ett kollektivtrafikföretag har enats om att låta detta kollektivtrafikföretag sköta och tillhandahålla kollektivtrafik som omfattas av allmän trafikplikt. Beroende på medlemsstatens lagstiftning kan avtalet också bestå i ett beslut som har fattats av den behöriga myndigheten och
–
som utgörs av en lag eller någon annan författning, eller
–
som innehåller de villkor på vilka den behöriga myndigheten själv tillhandahåller tjänsterna eller låter något internt företag tillhandahålla tjänsterna.
j)
internt företag
: en i rättsligt hänseende fristående enhet som den behöriga lokala myndigheten – eller om det gäller en grupp av myndigheter åtminstone en behörig lokal myndighet – kontrollerar på samma sätt som sina egna avdelningar.
…”
I artikel 5 i förordningen, med rubriken ”Tilldelning av avtal om allmän trafik”, föreskrivs följande:
”1.   Avtal om allmän trafik ska tilldelas i enlighet med de bestämmelser som fastställs i denna förordning. Tjänsteavtal eller avtal om allmän trafik enligt definitionen i [Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/17/EG av den 31 mars 2004 om samordning av förfarandena vid upphandling på områdena vatten, energi, transporter och posttjänster (
EGT L 134, 2004, s. 1
)] eller [Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/18/EG av den 31 mars 2004 2004/18/EG om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av byggentreprenader, varor och tjänster (
EGT L 134, 2004, s. 114
)] avseende kollektivtrafik med buss eller spårvagn ska emellertid tilldelas i enlighet med de förfaranden som fastställs i dessa direktiv när dessa avtal inte tilldelas i form av koncessionsavtal om tjänster enligt definitionen i dessa direktiv. När avtal ska tilldelas i enlighet med direktiv 2004/17/EG eller 2004/18/EG ska bestämmelserna i punkterna 2–6 i denna artikel inte tillämpas.
2.   Om det inte är förbjudet enligt nationell lagstiftning får behöriga lokala myndigheter, oavsett om det är en enskild myndighet eller en grupp av myndigheter som tillhandahåller integrerad kollektivtrafik, besluta att själva tillhandahålla kollektivtrafik eller att genom direkttilldelning av avtal om allmän trafik uppdra åt en i rättsligt hänseende fristående enhet som den behöriga lokala myndigheten – eller om det gäller en grupp av myndigheter åtminstone en behörig lokal myndighet – kontrollerar på samma sätt som sina egna avdelningar. När en behörig lokal myndighet fattar ett sådant beslut ska följande gälla:
a)
För att avgöra om den behöriga lokala myndigheten utövar sådan kontroll ska bland annat följande faktorer bedömas: representationsnivå i förvaltnings-, lednings- och kontrollorgan, stadgans bestämmelser om detta, ägandeförhållanden, faktiskt inflytande och faktisk påverkan på strategiska beslut och enskilda verksamhetsbeslut. I enlighet med gemenskapslagstiftningen är 100 % ägande av den behöriga offentliga myndigheten, i synnerhet när det gäller offentlig-privata partnerskap, inte ett obligatoriskt krav för att etablera kontroll i den mening som avses i denna punkt, förutsatt att kontroll kan etableras på grundval av andra kriterier.
b)
Villkoret för att denna punkt ska tillämpas är att det interna företaget och eventuella enheter över vilka detta företag utövar ett mycket litet inflytande bedriver sin kollektivtrafik inom den behöriga lokala myndighetens territorium, utan hinder av eventuella utgående linjer eller andra underordnade delar av denna verksamhet som sträcker sig in på angränsande behöriga lokala myndigheters territorium, och inte deltar i konkurrensutsatta anbudsförfaranden som avser tillhandahållande av kollektivtrafik som organiseras utanför den behöriga lokala myndighetens territorium.
c)
Utan hinder av vad som sägs i punkt b får ett internt företag delta i rättvisa konkurrensutsatta anbudsförfaranden två år innan dess direkttilldelade avtal om allmän trafik löper ut, under förutsättning att ett definitivt beslut har fattats om att den kollektivtrafik som omfattas av det interna företagets avtal ska underkastas ett rättvist konkurrensutsatt anbudsförfarande och att det interna företaget inte har ingått något annat direkttilldelat avtal om allmän trafik.
d)
I avsaknad av en behörig lokal myndighet ska leden a, b och c tillämpas på en nationell myndighet avseende ett geografiskt område som inte är nationellt, förutsatt att det interna företaget inte deltar i konkurrensutsatta anbudsförfaranden som avser tillhandahållande av kollektivtrafik som organiseras utanför det område för vilket avtalet om allmän trafik har tilldelats.
e)
Då det är fråga om utläggande på entreprenad i enlighet med artikel 4.7 är det interna företaget skyldigt att självt tillhandahålla större delen av kollektivtrafiken.
3.   När behöriga myndigheter anlitar en annan tredje part än ett internt företag, ska avtal om allmän trafik tilldelas på grundval av ett konkurrensutsatt anbudsförfarande, utom i de fall som anges i punkterna 4, 5 och 6. Det konkurrensutsatta anbudsförfarandet ska vara öppet för alla företag, det ska vara rättvist och följa principerna om insyn och icke-diskriminering. Efter anbudsinlämningen och ett eventuellt förurval kan förhandlingar föras i enlighet med nämnda principer för att avgöra hur specifika eller komplicerade krav kan uppfyllas på bästa sätt.
…”
I artikel 7 i nämnda förordning, med rubriken ”Offentliggörande”, föreskrivs följande i punkt 2:
”Varje behörig myndighet ska se till att åtminstone följande uppgifter offentliggörs i
Europeiska unionens officiella tidning
senast ett år innan det fria anbudsförfarandet inleds respektive innan ett avtal direkttilldelas:
a)
Den behöriga myndighetens namn och adress.
b)
Planerad tilldelningsmetod.
c)
Tjänster och geografiska områden som kan omfattas av avtalet.
De behöriga myndigheterna får besluta att inte offentliggöra denna information om ett avtal om allmän trafik rör tillhandahållande av högst 50000 km kollektivtrafik per år.
…”
Direktiv 2004/17
I artikel 1 i direktiv 2004/17, med rubriken ”Definitioner”, anges följande:
”1.   I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som anges i denna artikel.
2.
a)
varu-, byggentreprenad- och tjänstekontrakt: skriftliga avtal med ekonomiska villkor som sluts mellan en eller flera av de upphandlande enheter som avses i artikel 2.2 och en eller flera entreprenörer, varuleverantörer, eller tjänsteleverantörer.
…
d)
tjänstekontrakt: andra kontrakt än byggentreprenad- eller varukontrakt som avser tillhandahållande av sådana tjänster som anges i bilaga XVII.
…
3.   …
b)
tjänstekoncession: ett kontrakt av samma typ som ett tjänstekontrakt men med den skillnaden att ersättningen för tjänsternas utförande utgörs antingen av endast rätten att utnyttja tjänsten eller av dels en sådan rätt, dels betalning.
…”
I artikel 5 i nämnda direktiv, med rubriken ”Transporttjänster”, föreskrivs följande i punkt 1:
”Detta direktiv omfattar verksamhet som avser tillhandahållande eller drift av nät i syfte att tillhandahålla tjänster för allmänheten på områdena järnvägstransporter, automatiserade system, spårvagnar, trådbussar, bussar eller linbana.”
Ett nät för transporttjänster skall anses föreligga om tjänsten tillhandahålls enligt villkor som fastställs av en behörig myndighet i en medlemsstat, t.ex. i fråga om linjedragning, tillgänglig transportkapacitet eller turtäthet.”
I artikel 18 i direktivet, med rubriken ”Koncessioner för byggentreprenader och tjänster”, anges följande:
”Detta direktiv skall inte tillämpas på sådana byggkoncessioner eller tjänstekoncessioner som beviljas av upphandlande enheter som utför en eller flera av de verksamheter som avses i artiklarna 3–7, om dessa koncessioner tilldelas för utövande av dessa verksamheter.”
I artikel 31 i direktivet, med rubriken ”Tjänstekontrakt förtecknade i bilaga XVII A”, föreskrivs följande:
”Kontrakt avseende tjänster förtecknade i bilaga XVII A skall tilldelas i enlighet med artiklarna 34–59.”
I artikel 32 i direktiv 2004/17, med rubriken ”Tjänstekontrakt förtecknade i bilaga XVII B”, föreskrivs följande:
”Kontrakt avseende tjänster förtecknade i bilaga XVII B omfattas endast av artiklarna 34 och 43.”
I artikel 34 i nämnda direktiv, med rubriken ”Tekniska specifikationer”, definieras särskilt hur de tekniska specifikationerna ska utformas i kontraktshandlingarna.
I artikel 43 i direktivet, med rubriken ”Meddelanden om kontraktstilldelning”, anges följande:
”1.   En upphandlande enhet som har tilldelat ett kontrakt eller ingått ett ramavtal skall senast två månader efter kontraktstilldelningen eller ingåendet av ramavtalet översända ett sådant meddelande om kontraktstilldelningen som avses i bilaga XVI på de villkor som kommissionen fastställer i enlighet med förfarandet i artikel 68.2.
…
4.   När det gäller tilldelande av kontrakt avseende tjänster som finns förtecknade i bilaga XVII B, skall den upphandlande enheten i meddelandet ange om den samtycker till offentliggörande.
…”
Bilagorna XVII A och XVII B till direktiv 2004/17, med rubriken ”Tjänster som omfattas av artikel 31”, respektive ”Tjänster som omfattas av artikel 32”, innehåller tabeller som för de tjänstekategorier som definieras däri hänvisar till referensnummer i Förenta nationernas centrala produktindelning (nedan kallat CPC‑referensnummer). Kategori 2 i bilaga XVII A, som avser ”landtransport”, omfattar CPC‑referensnumren 712 (utom 71235), 7512 och 87304. Kategori 18 i bilaga XVII B, som avser ”Järnvägstransporter”, omfattar CPC‑referensnummer 711. Referensnummer 712 avser bland annat reguljär och icke-reguljär stads- och förortskollektivtrafik, samt reguljär interurban kollektivtrafik, med undantag av tjänster avseende interurban, stads- eller förortskollektivtrafik med järnväg, vilka omfattas av CPC‑referensnummer 711.
Direktiv 2004/18
I artikel 1 i direktiv 2004/18, med rubriken ”Definitioner”, anges följande:
”1.   I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som anges i punkterna 2–15:
2.   …
d)
offentliga tjänstekontrakt
: andra offentliga kontrakt än offentliga byggentreprenad- eller varukontrakt som avser utförande av sådana tjänster som anges i bilaga II.
…
4.
tjänstekoncession
: ett kontrakt av samma typ som ett offentligt tjänstekontrakt med den skillnaden att ersättningen för tjänsternas utförande utgörs antingen av endast rätten att utnyttja tjänsten eller av dels en sådan rätt, dels betalning.
…”
I artikel 3 i direktivet, med rubriken ”Beviljande av särskilda eller exklusiva rättigheter: bestämmelse om icke-diskriminering”, anges följande:
”Om en upphandlande myndighet beviljar någon annan enhet än en sådan upphandlande myndighet särskilda eller exklusiva rättigheter att utöva en offentlig tjänsteverksamhet, skall den handling varigenom denna rätt beviljas innehålla en bestämmelse om att den aktuella enheten i fråga om varukontrakt som den tilldelar tredje man skall iaktta principen om icke-diskriminering på grund av nationalitet.”
I artikel 12 i nämnda direktiv, med rubriken ”Kontrakt som tilldelas inom vatten-, energi-, transport- och postsektorerna”, föreskrivs följande i första stycket:
”Detta direktiv skall inte tillämpas på offentliga kontrakt inom ramen för direktiv [2004/17] som tilldelas av upphandlande myndigheter vilka utövar en eller flera av de verksamheter som anges i artiklarna 3–7 i det direktivet i syfte att utöva denna verksamhet, eller på offentliga kontrakt som enligt artikel 5.2 och artiklarna 19, 26 och 30 i det direktivet undantas från dess tillämpningsområde.”
Artikel 17 i direktiv 2004/18, med rubriken ”Tjänstekoncessioner”, har följande lydelse:
”Utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i artikel 3 skall detta direktiv inte tillämpas på tjänstekoncessioner enligt artikel 1.4.”
I artikel 20 i direktivet, med rubriken ”Tjänstekontrakt förtecknade i bilaga II A”, anges följande:
”Kontrakt avseende tjänster förtecknade i bilaga II A skall tilldelas enligt artiklarna 23–55.”
I artikel 21 i nämnda direktiv, med rubriken ”Tjänstekontrakt förtecknade i bilaga II B”, föreskrivs följande:
”Kontrakt avseende tjänster förtecknade i bilaga II B omfattas endast av bestämmelserna i artikel 23 och artikel 35.4.”
Bilagorna II A och II B till direktivet innehåller tabeller som liknar de tabeller som återfinns i bilaga XVII A, respektive bilaga XVII B, till direktiv 2004/17.
Direktiv 2014/24/EU
Från och med den 18 april 2016 upphävdes och ersattes direktiv 2004/18 av Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/24/EU av den 26 februari 2014 om offentlig upphandling och om upphävande av direktiv 2004/18 (
EUT L 94, 2014, s. 65
), i enlighet med artikel 91 i sistnämnda direktiv.
I artikel 12 i direktiv 2014/24, med rubriken ”Offentliga kontrakt mellan enheter i den offentliga sektorn”, föreskrivs följande:
”1.   Ett offentligt kontrakt som en upphandlande myndighet tilldelar en privaträttslig eller offentligrättslig juridisk person ska inte omfattas av tillämpningsområdet för detta direktiv om samtliga följande villkor är uppfyllda:
a)
Den upphandlande myndigheten utövar kontroll över den berörda juridiska personen motsvarande den som den utövar över sin egen förvaltning.
b)
Den kontrollerade juridiska personen utför mer än 80 % av sin verksamhet för den upphandlande myndighetens räkning eller för andra juridiska personer som den upphandlande myndigheten utövar kontroll över.
c)
Det finns inget direkt privat ägarintresse i den kontrollerade juridiska personens kapital med undantag för icke-kontrollerande och icke-blockerande former av privat ägarintresse i det kapital som krävs enligt bestämmelser i nationell lagstiftning, i överensstämmelse med fördragen, och som inte utövar ett avgörande inflytande över den kontrollerade juridiska personen.
En upphandlande myndighet ska anses utöva kontroll över en juridisk person motsvarande den kontroll som den utövar över sin egen förvaltning i den mening som avses i första stycket a om myndigheten har ett avgörande inflytande över både den kontrollerade juridiska personens strategiska mål och viktiga beslut. Sådan kontroll kan också utövas av en annan juridisk person, som själv kontrolleras på samma sätt av den upphandlande myndigheten.
2.   Punkt 1 gäller också när den kontrollerade personen är en upphandlande myndighet, och myndigheten tilldelar ett kontrakt till den kontrollerande upphandlande myndigheten eller till en annan juridisk person som kontrolleras av samma upphandlande myndighet, förutsatt att det inte finns något direkt privat ägarintresse i kapitalet i den juridiska person som tilldelas det offentliga kontraktet med undantag för icke-kontrollerande och icke-blockerande former av privat ägarintresse i kapital som krävs enligt nationell lagstiftning, i överensstämmelse med fördragen, och som inte utövar ett avgörande inflytande över den kontrollerade juridiska personen.
3.   En upphandlande myndighet som inte utövar kontroll över en privaträttslig eller offentligrättslig juridisk person i den mening som avses i punkt 1 kan emellertid tilldela ett offentligt kontrakt till denna juridiska person utan att tillämpa detta direktiv om samtliga följande villkor är uppfyllda:
a)
Den upphandlande myndigheten utövar tillsammans med andra upphandlande myndigheter kontroll över den berörda juridiska personen motsvarande den som de utövar över sina egna förvaltningar.
b)
Den juridiska personen utför mer än 80 % av sin verksamhet för de kontrollerande upphandlande myndigheternas räkning eller för andra juridiska personer som samma upphandlande myndigheter utövar kontroll över.
c)
Det finns inget direkt privat ägarintresse i den kontrollerade juridiska personens kapital med undantag för icke-kontrollerande och icke-blockerande former av privat ägarintresse i det kapital som krävs enligt bestämmelser i nationell lagstiftning, i överensstämmelse med fördragen, och som inte utövar ett avgörande inflytande över den kontrollerade juridiska personen.
För tillämpningen av första stycket a ska de upphandlande myndigheterna anses utöva gemensam kontroll över en juridisk person om samtliga följande villkor är uppfyllda:
i)
Den kontrollerade juridiska personens beslutsorgan består av representanter från samtliga deltagande upphandlande myndigheter. Enskilda representanter får företräda flera eller samtliga av de deltagande upphandlande myndigheterna.
ii)
Dessa upphandlande myndigheter har tillsammans ett avgörande inflytande såväl över den kontrollerade juridiska personens strategiska mål som över dess viktiga beslut.
iii)
Den kontrollerade juridiska personen har inget eget intresse som strider mot de kontrollerande upphandlande myndigheternas intressen.
4.   Ett kontrakt som ingåtts uteslutande mellan två eller flera upphandlande myndigheter ska inte omfattas av tillämpningsområdet för detta direktiv, om samtliga följande villkor är uppfyllda:
a)
Kontraktet inrättar eller genomför ett samarbete mellan de deltagande upphandlande myndigheterna för att säkerställa att de offentliga tjänster som de ska fullgöra tillhandahålls med målet att uppnå myndigheternas gemensamma mål.
b)
Genomförandet av samarbetet styrs endast av överväganden som sammanhänger med allmänintresset.
c)
De deltagande upphandlande myndigheterna utövar verksamhet på den öppna marknaden i en omfattning som understiger 20 % av de verksamheter som berörs av samarbetet.
5.   När procentsatsen för de verksamheter som avses i punkt 1 första stycket b, punkt 3 första stycket b och punkt 4 c fastställs ska man beakta den genomsnittliga totala omsättningen eller ett lämpligt alternativt verksamhetsbaserat mått, såsom kostnader som uppstått hos den berörda juridiska personen eller upphandlande myndigheten i fråga om tjänster, varor och byggentreprenader under de tre åren som föregår kontraktets tilldelning.
När omsättningen, eller det alternativa verksamhetsbaserade måttet såsom kostnader, för de föregående tre åren inte är tillgängliga eller inte längre är relevanta på grund av tidpunkten för den berörda juridiska personens eller upphandlande myndighetens etablering eller inledandet av verksamheten eller en omorganisation av dess verksamheter, är det tillräckligt att företaget kan påvisa att verksamhetsmåttet är trovärdigt, särskilt genom prognoser för verksamheten.”
Direktiv 2014/25/EU
Från och med den 18 april 2016 upphävdes och ersattes direktiv 2014/17 av Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/25/EU av den 26 februari 2014 om upphandling av enheter som är verksamma på områdena vatten, energi, transporter och posttjänster och om upphävande av direktiv 2004/17 (
EUT L 94, 2014, s. 243
), i enlighet med artikel 107 i sistnämnda direktiv.
Artikel 28 i direktiv 2014/25, med rubriken ”Kontrakt mellan upphandlande myndigheter”, innehåller bestämmelser som i allt väsentligt motsvarar bestämmelserna i artikel 12 i direktiv 2014/24.
Målen vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Mål C‑266/17
Distriktet Rhein-Sieg, en lokal myndighet som är behörig myndighet i den mening som avses i artikel 2 b i förordning nr 1370/2007, utgör, tillsammans med andra lokala myndigheter som också är behöriga myndigheter, Zweckverband Verkehrsverbund Rhein-Siegmed (flerkommunalt trafikförbund i Rhein-Sieg, Tyskland), för att gemensamt genomföra de uppdrag som fastställs i Gesetz über den öffentlichen Personennahverkehr in Nordrhein-Westfalen (lag om kollektivtrafik i Nordrhein-Westfalen).
Enligt dess stadgar har detta kommunala trafikförbund bland annat ansvar för att fastställa avgiftsnivåerna.
Regionalverkehr Köln GmbH är ett kollektivtrafikföretag som ägs direkt eller indirekt av myndigheter med ansvar för persontransporter, däribland distriktet Rhein-Sieg.
Regionalverkehr Köln tillhandahåller kollektivtrafiktjänster för distriktet Rhein-Sieg, och även för andra myndigheter som direkt eller indirekt äger andelar i företaget, på grundval av uppdrag som tilldelats innan förordning nr 1370/2007 trädde i kraft. Utöver denna verksamhet tillhandahåller Regionalverkehr Köln busstrafiktjänster för fyra uppdragande kommuner inom deras stadsbussnät, på grundval av avtal som ingåtts innan nyssnämnda förordning trädde i kraft och utan ett föregående upphandlingsförfarande.
Vid en bolagsstämma den 21 augusti 2015 ändrade delägarna i Regionalverkehr Köln företagets bolagsordning, så att endast de delägare som tilldelar avtal om allmän trafik enligt artikel 5.2 i förordning nr 1370/2007, eller vars direkta eller indirekta ägare tilldelar sådana avtal, har rätt att rösta om att ingå, ändra eller säga upp ett trafikavtal. Av begäran om förhandsavgörande framgår att denna bestämmelse ogiltigförklarades tillfälligt genom en lagakraftvunnen dom från Oberlandesgericht Düsseldorf (Regionala överdomstolen i Düsseldorf, Tyskland).
Det framgår av handlingarna i målet att i enlighet med artikel 7.2 i förordning nr 1370/2007 offentliggjorde distriktet Rhein-Sieg, den 30 september 2015 i tillägget till
Europeiska unionens officiella tidning
, ett förhandsmeddelande om direkttilldelning av ett tjänsteavtal avseende kollektivtrafik med buss som inte tilldelades i form av ett koncessionsavtal om tjänster i den mening som avses i direktiv 2004/17 och 2004/18.
Detta avtal, som avsåg årlig verksamhet omfattande flera miljoner kilometer, skulle i enlighet med artikel 5.2 i förordning nr 1370/2007 tilldelas Regionalverkehr Köln i egenskap av internt företag, för en period på 120 månader från och med den 12 december 2016.
Sedan ovannämnda förhandsmeddelande offentliggjorts bestred Verkehrsbetrieb Hüttebräucker och BVR Busverkehr Rheinland den planerade direkta tilldelningen vid Vergabekammer (Tillsynsmyndigheten för offentlig upphandling, Tyskland), och gjorde bland annat gällande att det avtal som var aktuellt i det nationella målet inte omfattades av tillämpningsområdet för artikel 5.2 i förordning nr 1370/2007, eftersom det inte tilldelades i form av ett koncessionsavtal om tjänster.
Vergabekammer (Tillsynsmyndigheten för offentlig upphandling) förbjöd direkt tilldelning till Regionalverkehr Köln av det avtal som var aktuellt i det nationella målet, med motiveringen att villkoren för att tillämpa artikel 5.2 i förordning nr 1370/2007 inte var uppfyllda. Härvidlag påpekade tillsynsmyndigheten att distriktet Rhein-Sieg inte utövade erforderlig kontroll över företaget, och att företaget dessutom tillhandahöll kollektivtrafiktjänster inom andra territorier än den lokala myndighetens territorium, vilket utgjorde hinder mot direkttilldelning av ett trafikavtal.
Distriktet Rhein-Sieg överklagade ovannämnda dom till Oberlandesgericht Düsseldorf (Regionala överdomstolen i Düsseldorf).
Oberlandesgericht Düsseldorf (Regionala överdomstolen i Düsseldorf) har påpekat att, i fråga om avtal om transporttjänster som inte tilldelas i form av avtal om tjänstekoncessioner, har artikel 5.2 i förordning nr 1370/2007 gett upphov till divergerande nationell rättspraxis.
Vissa domstolar anser nämligen att denna bestämmelse inte är tillämplig på avtal om kollektivtrafik med buss och spårvagn som inte tilldelas i form av koncessionsavtal om tjänster, eftersom det anges uttryckligen i artikel 5.1 i förordning nr 1370/2007 att sådana avtal regleras av direktiv 2004/17 och 2004/18, vilket likväl inte utgör hinder mot direkttilldelning av dessa avtal, i enlighet med det generella regelverk som inrättats genom dessa direktiv.
Andra domstolar, däribland Oberlandesgericht Düsseldorf (Regionala överdomstolen i Düsseldorf), anser däremot att eftersom direkttilldelning av avtal inte omfattas av bestämmelserna i direktiv 2004/17 och direktiv 2004/18, är artikel 5.2 i förordning nr 1370/2007, som reglerar direkttilldelning av avtal om kollektivtrafik, en specialbestämmelse som i enlighet med dom av den 27 oktober 2016, Hörmann Reisen (
C‑292/15
,
EU:C:2016:817
), är tillämplig på direkttilldelning av avtal om kollektivtrafik med buss även när dessa avtal inte tilldelas i form av koncessioner för offentliga tjänster.
Mot bakgrund av denna divergerande tolkning söker Oberlandesgericht Düsseldorf (Regionala överdomstolen i Düsseldorf, Tyskland) klarhet i huruvida artikel 5.2 i förordning nr 1370/2007, i princip, är tillämplig i ett sådant fall som det som är aktuellt i det nationella målet.
För det fall att denna fråga ska besvaras jakande söker den hänskjutande domstolen även klarhet i huruvida denna bestämmelse faktiskt är tillämplig i det nationella målet, med hänsyn till de särskilda och konkreta omständigheter som det redogjorts för i beslutet om hänskjutande, och nämnda domstol söker även klarhet i vid vilken tidpunkt villkoren för att tillämpa denna bestämmelse ska vara uppfyllda.
Mot denna bakgrund beslutade Oberlandesgericht Düsseldorf (Regionala överdomstolen i Düsseldorf) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
”1)
Är artikel 5.2 i förordning nr 1370/2007 tillämplig på avtal som inte är sådana avtal som avses i artikel 5.1 första meningen i förordning (EG) nr 1370/2007, vilka tilldelas i form av koncessionsavtal om tjänster i enlighet med direktiv 2004/17 eller 2004/18?
För det fall att den första tolkningsfrågan ska besvaras jakande:
2)
Utgör den omständigheten att en enskild behörig myndighet enligt artikel 5.2 i förordning nr 1370/2007 tilldelar ett avtal om allmän trafik direkt till ett internt företag, hinder för att denna myndighet utövar gemensam kontroll över det interna företaget tillsammans med dess övriga delägare, om befogenheten att vidta åtgärder på kollektivtrafikmarknaden inom ett visst geografiskt område [artikel 2 b och c i förordning nr 1370/2007] är fördelad mellan den enskilda behöriga myndigheten och en grupp av myndigheter som tillhandahåller integrerade kollektivtrafiktjänster, exempelvis genom att befogenheten att tilldela avtal om allmän trafik till ett internt företag kvarstår hos den enskilda behöriga myndigheten, medan uppdrag avseende avgiftsnivån har överförts till ett kommunalt trafikförbund, som såväl den enskilda myndigheten som andra behöriga myndigheter inom sina respektive geografiska områden tillhör?
3)
Utgör den omständigheten att en enskild behörig myndighet enligt artikel 5.2 i förordning nr 1370/2007 tilldelar ett avtal om allmän trafik direkt till ett internt företag, hinder för att denna myndighet utövar gemensam kontroll över det interna företaget tillsammans med dess övriga delägare, om det enligt det interna företagets bolagsordning endast är de delägare som själva eller vars indirekta eller direkta ägare tilldelar avtal om allmän trafik enligt artikel 5.2 i förordning (EG) nr 1370/2007, som är röstberättigade vid beslut om att ingå, ändra eller säga upp avtal om allmän trafik enligt artikel 5.2 i förordning (EG) nr 1370/2007?
4)
Ska artikel 5.2 andra meningen b i förordning nr 1370/2007 tolkas så, att den medger att det interna företaget även utför kollektivtrafiktjänster för andra behöriga lokala myndigheter inom deras territorium (inklusive utgående linjer eller andra tjänster som delvis utförs inom angränsande behöriga lokala myndigheters territorium), för det fall att dessa inte tilldelas kontrakt genom ett konkurrensutsatt anbudsförfarande?
5)
Ska artikel 5.2 andra meningen b i förordning nr 1370/2007 tolkas så, att den medger att det interna företaget tillhandahåller kollektivtrafiktjänster utanför den uppdragande myndighetens territorium för andra myndigheter som tillhandahåller sådana tjänster, på grundval av tjänsteavtal som omfattas av övergångsbestämmelsen i artikel 8.3 i förordning nr 1370/2007?
6)
Vid vilken tidpunkt måste villkoren i artikel 5.2 i förordning (EG) nr 1370/2007 vara uppfyllda?”
Mål C‑267/17
Distriktet Heinsberg, en lokal myndighet som är behörig myndighet i den mening som avses i artikel 2 b i förordning nr 1370/2007, utgör, tillsammans med andra lokala myndigheter, Zwerckverband Aachener Verkehrsverbund (flerkommunalt trafikförbund i Aachen, Tyskland), som inrättats för att främja och stödja kollektivtrafiken hos sina medlemmar.
Det framgår av handlingarna i målet att i enlighet med artikel 7.2 i förordning nr 1370/2007 offentliggjorde distriktet Heinsberg, den 15 mars 2016 i tillägget till
Europeiska unionens officiella tidning
, ett förhandsmeddelande om direkttilldelning av ett tjänsteavtal avseende kollektivtrafik med buss och andra motorfordon.
Det framgick av detta förhandsmeddelande att avtalet, som avsåg verksamhet omfattande flera miljoner kilometer och som skulle utföras från och med den 1 januari 2018, skulle tilldelas direkt till ett internt företag, i förevarande fall WestVerkehr GmbH, i enlighet med artikel 5.2 i förordning nr 1370/2007.
Rhenus Veniro väckte talan och bestred den planerade direkta tilldelningen av avtalet vid Vergabekammer (Tillsynsmyndigheten för offentlig upphandling i Rheinland, Tyskland), som ogillade talan.
Rhenus Veniro överklagade till Oberlandesgericht Düsseldorf (Regionala överdomstolen i Düsseldorf), och gjorde gällande att, med avseende på kollektivtrafik med buss eller spårvagn, är artikel 5.2 i förordning nr 1370/2007 tillämplig endast för det fall att avtalen i fråga tilldelas i form av koncessionsavtal om tjänster.
Av samma skäl som har anförts i mål C‑266/17, söker den hänskjutande domstolen klarhet i huruvida artikel 5.2 i förordning nr 1370/2007, i princip, är tillämplig i ett sådant fall som det som är aktuellt i mål C‑267/17.
För det fall att denna fråga ska besvaras jakande söker den hänskjutande domstolen även klarhet i huruvida denna bestämmelse faktiskt är tillämplig i det nationella målet, med hänsyn till de särskilda och konkreta omständigheter som det redogjorts för i beslutet om hänskjutande, och nämnda domstol söker även klarhet i vid vilken tidpunkt villkoren för att tillämpa denna bestämmelse ska vara uppfyllda.
Mot denna bakgrund beslutade Oberlandesgericht Düsseldorf (Regionala överdomstolen i Düsseldorf) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
”1)
Är artikel 5.2 i förordning nr 1370/2007 tillämplig på avtal om allmän trafik, i den mening som avses i artikel 2 i) i den förordningen, vilka ska tilldelas direkt och vilka enligt artikel 5.1 andra meningen i samma förordning inte tilldelas i form av koncessionsavtal om tjänster enligt direktiven 2004/17/EG eller 2004/18/EG?
För det fall att den första tolkningsfrågan ska besvaras jakande:
2)
Ska artiklarna 2 b och 5.2 i förordning nr 1370/2007 tolkas så, att uttrycket ”eller” innebär att en enskild myndighet eller en grupp av myndigheter har exklusiv behörighet, eller kan en enskild myndighet, i enlighet med dessa bestämmelser, också ingå i en grupp av myndigheter och överlåta enstaka uppdrag åt gruppen, men likväl ha behörighet att ingripa i den mening som avses i artikel 2 b, och utgöra en behörig lokal myndighet i den mening som avses i artikel 5.2 i förordningen?
3)
Ska artikel 5.2 andra meningen e i förordning nr 1370/2007 tolkas så, att kravet på att ett internt företag ska tillhandahålla större delen av kollektivtrafiken medför att det inte är tillåtet att det interna företaget låter ett helägt dotterbolag tillhandahålla större delen av kollektivtrafiken?
4)
Vid vilken tidpunkt ska villkoren för direkttilldelning i artikel 5.2 i förordning nr 1370/2007 vara uppfyllda? Redan när den planerade direkttilldelningen offentliggörs i enlighet med artikel 7 i förordning nr 1370/2007, eller först då direkttilldelningen i sig äger rum?”
Genom beslut av domstolens ordförande av den 6 mars 2018 förenades målen C‑266/17 och C‑267/17 vad gäller det muntliga förfarandet och domen.
Begäran om återupptagande av den muntliga delen av förfarandet
Genom handlingar som inkom till tribunalens kansli den 20 september 2018, begärde Verkehrsbetrieb Hüttebräucker och BVR Busverkehr i mål C‑266/17, och Rhenus Veniro i mål C‑267/17, att den muntliga delen av förfarandet skulle återupptas, i enlighet med artikel 83 i domstolens rättegångsregler.
Till stöd för begäran anförde Verkehrsbetrieb Hüttebräucker och Rhenus Veniro att den tolkning av artikel 5.2 i förordning nr 1370/2007 som generaladvokaten förespråkat i sitt förslag till avgörande, inte tog tillräcklig hänsyn till de argument som framförts, bland annat, under förhandlingen, och att denna tolkning inte kunde godtas. De ansåg även att vissa av de argument som framförts i deras skriftliga yttranden, bland annat angående betydelsen av artikel 9.1 i förordning nr 1370/2007 för tolkningen av artikel 5.2 i samma förordning, inte hade behandlats under förhandlingen.
BVR Busverkehr Rheinland hävdade även att generaladvokaten inte hade fog för sin uppfattning att den hänskjutande domstolens tredje fråga i mål C‑266/17 kunde vara hypotetisk, eftersom de ändringar som införts i Regionalverkehr Kölns bolagsordning den 21 augusti 2015 sedermera blivit tillämpliga.
Härvidlag erinrar domstolen för det första om att det i stadgan för Europeiska unionens domstol och domstolens rättegångsregler inte föreskrivs någon möjlighet för de parter som avses i artikel 23 i den stadgan att inkomma med yttranden över generaladvokatens förslag till avgörande (dom av den 6 mars 2018, Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För det andra ska generaladvokaten, enligt artikel 252 andra stycket FEUF, vid offentliga domstolssessioner, fullständigt opartiskt och oavhängigt, lägga fram motiverade yttranden i ärenden som enligt stadgan för domstolen kräver dennes deltagande. Domstolen är inte bunden av vare sig förslaget till avgörande eller av den motivering som ligger till grund för förslaget. Att en av parterna inte delar generaladvokatens synsätt i förslaget till avgörande, oavsett vilka frågor som generaladvokaten väljer att pröva, kan således inte i sig utgöra ett tillräckligt skäl för att återuppta det muntliga förfarandet (dom av den 6 mars 2018, Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I enlighet med artikel 83 i domstolens rättegångsregler får domstolen emellertid, efter att ha hört generaladvokaten, när som helst, besluta att den muntliga delen av förfarandet ska återupptas, bland annat om domstolen anser att den inte har tillräcklig kännedom om omständigheterna i målet, eller om målet ska avgöras på grundval av ett argument som inte har avhandlats mellan parterna (dom av den 6 mars 2018, Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Domstolen noterar i förevarande fall att i begäran om att återuppta den muntliga delen av förfarandet har Verkehrsbetrieb Hüttebräuckers, BVR Busverkehr Rheinlands, samt Rhenus Veniros, invänt mot generaladvokatens förslag till avgörande med stöd av argument som redan framförts i deras skriftliga yttranden eller vid förhandlingen.
Domstolen finner således, eftersom den förfogar över alla nödvändiga upplysningar för att kunna avgöra begäran om förhandsavgörande, och efter att ha hört generaladvokaten, att begäran om återupptagande av den muntliga delen av förfarandet ska avslås.
Huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning
I mål C‑266/17 har Republiken Österrike gjort gällande att begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till prövning, då den hänskjutande domstolen inte har preciserat i begäran om förhandsavgörande vilket transportmedel som omfattas av det avtal som är aktuellt i det nationella målet, och att det således är omöjligt att veta huruvida transporten i fråga avser en transporttjänst med järnväg eller buss, eller huruvida det rör sig om en tjänst som kombinerar båda dessa transportmedel.
I mål C‑267/17 har Republiken Österrike påtalat att begäran om förhandsavgörande delvis inte kan tas upp till prövning, eftersom det framgår av den hänskjutande domstolens uppgifter att det avtal som är aktuellt i det nationella målet inte enbart avser busstrafik, utan även trafik med andra motorfordon. Rhenus Veniro har också hävdat att den första tolkningsfrågan i mål C‑267/17 inte kan tas upp till prövning, då den är hypotetisk.
I förevarande fall är det, vad gäller mål C‑266/17, riktigt att det inte anges uttryckligen i beslutet om hänskjutande att det avtal som är aktuellt i det nationella målet avser ett avtal om kollektivtrafik med buss.
Det framgår emellertid av handlingarna i målet, särskilt av det förhandsmeddelande av den 30 september 2015 som omnämns i beslutet om hänskjutande, att mål C‑266/17 avser ett avtal om kollektivtrafik med buss.
Angående mål C‑267/17 påpekar domstolen följande. Det avtal som är aktuellt i det nationella målet avser visserligen kollektivtrafik med buss och ”andra motorfordon”, men det förhåller sig likväl så att begäran om förhandsavgörande fortfarande är relevant i den mån den avser kollektivtrafik med buss, och domstolens svar grundas på detta förhållande.
I motsats till vad Rhenus Veniro har gjort gällande, framgår relevansen av den första tolkningsfrågan i målet tydligt av beslutet om hänskjutande, då den hänskjutande domstolen har uppgett att den har att pröva ett bestridande av direkttilldelning av avtal om kollektivtrafik med buss, och det framstår som oklart för den domstolen vilket regelverk som är tillämpligt vid sådan direkttilldelning.
Det följer av ovanstående att respektive begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning.
Prövning av tolkningsfrågorna
Genom den första frågan i mål C‑266/17 och den första frågan i mål C‑267/17, söker den hänskjutande domstolen klarhet i huruvida artikel 5.2 i förordning nr 1370/2007 är tillämplig på direkttilldelning av avtal om kollektivtrafik med buss som inte tilldelas i form av koncessionsavtal om tjänster i den mening som avses i direktiven 2004/17 och 2004/18.
I detta avseende ska det noteras att även om det i artikel 5.1 första meningen i förordning nr 1370/2007 föreskrivs att ”[a]vtal om allmän trafik ska tilldelas i enlighet med de bestämmelser som fastställs i denna förordning”, anges det i andra meningen att ”[t]jänsteavtal eller avtal om allmän trafik enligt definitionen i direktiven [2004/17] eller [2004/18] avseende kollektivtrafik med buss eller spårvagn ska emellertid tilldelas i enlighet med de förfaranden som fastställs i dessa direktiv när dessa avtal inte tilldelas i form av koncessionsavtal om tjänster enligt definitionen i dessa direktiv”, och i tredje meningen preciseras att ”[n]är avtal ska tilldelas i enlighet med direktiv [2004/17] eller [2004/18] ska bestämmelserna i punkterna 2–6 i denna artikel inte tillämpas”.
I förevarande fall tycks den hänskjutande domstolen, i båda de nationella målen, vara av den uppfattningen att för det fall att avtalen inte tilldelas i form av koncessionsavtal om tjänster, omfattas inte direkttilldelning av avtal om kollektivtrafik med buss av de bestämmelser för offentliga upphandlingsförfaranden som föreskrivs i direktiv 2004/17 och 2004/18, utan av bestämmelserna i artikel 5.2 i förordning nr 1370/2007, då dessa bestämmelser utgör lex specialis och ersätter det generella regelverket för direkttilldelning.
Det ska emellertid påpekas att systematiken i och tillkomsthistorien för unionslagstiftningen på området för offentlig upphandling inte kan leda till en sådan tolkning.
I likhet med vad kommissionen har påpekat i sina yttranden, ska det härvidlag påpekas att det följer av artiklarna 5 och 31 i direktiv 2004/17, jämförda med bilaga XVII A kategori 2 till det direktivet, och av artiklarna 12 och 20 i direktiv 2004/18, jämförda med bilaga II A kategori 2 till det direktivet, att avtal om kollektivtrafik med buss och spårvagn regleras i sin helhet av de förfaranden för offentlig upphandling som föreskrivs i dessa direktiv. I enlighet med artiklarna 5 och 32 i direktiv 2004/17, jämförda med bilaga XVII B kategori 18 till det direktivet, och med artikel 21 i direktiv 2004/18, jämförd med bilaga II B kategori 18 till det direktivet, omfattas kollektivtrafiktjänster på järnväg eller med tunnelbana däremot av endast ett fåtal bestämmelser i dessa direktiv, däribland artiklarna 34 och 43 i direktiv 2004/17 och artiklarna 23 och 35 i direktiv 2004/18. Vad beträffar koncessionsavtal om tjänster följer det av artikel 18 i direktiv 2004/17 att dessa avtal inte omfattas av någon bestämmelse i det direktivet, och enligt artikel 17 i direktiv 2004/18 är endast artikel 3 i det direktivet tillämpligt på sådana avtal.
Artikel 5.1 i förordning nr 1370/2007 innebär således att det är koncessionsavtal om kollektivtrafiktjänster på järnväg eller med tunnelbana som omfattas av bestämmelserna i punkterna 2–6 i den artikeln, och den hänvisar samtidigt till direktiv 2004/17 och 2004/18 vad gäller avtal om kollektivtrafik med buss och spårvagn.
Det följer av ovanstående att unionslagstiftaren, i avsaknad av bestämmelser i dessa direktiv som tydligt anger hur offentliga avtal om kollektivtrafik på järnväg eller med tunnelbana ska tilldelas och hur avtal i form av tjänstekoncession ska tilldelas, inom ramen för artikel 5.2–6 i förordning nr 1370/2007, har instiftat ett särskilt regelverk för tilldelning av sådana avtal och tjänstekoncessioner, även vad gäller direkttilldelning av dessa avtal.
Såsom det påpekats i punkt 70 ovan, omfattades avtal om kollektivtrafik med buss och spårvagn som inte tilldelats i form av koncessionsavtal redan av direktiv 2004/17 och 2004/18 innan förordning nr 1370/2007 antogs, och det ansågs inte föreligga något behov av ny lagstiftning för tilldelning av sådana avtal, som således vanligtvis omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2004/17 eller, i förekommande fall, direktiv 2004/18.
I detta avseende bör det noteras att befintlig rättspraxis om direkttilldelning av avtal har utvecklats på grundval och med beaktande av dessa direktiv, vilket innebär att regelverket om direkttilldelning har sitt ursprung och ändamål i dessa direktiv.
Enligt domstolens praxis utgör det regelverk för direkttilldelning som är tillämpligt på sådana situationer som omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2004/17 och 2004/18 ett undantag från de förfaranden som föreskrivs i dessa direktiv (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 maj 2014, Datenlotsen Informationssysteme,
C‑15/13
,
EU:C:2014:303
, punkt
), och är således oskiljaktigt från dessa rättsakter och deras rättsliga ram.
I dom av den 18 november 1999, Teckal (
C‑107/98
,
EU:C:1999:562
, punkt
), vilket var det första mål där det slogs fast att den särskilda karaktären hos direkttilldelning utgör skäl för att inte tillämpa bestämmelserna om offentlig upphandling, fann domstolen att för att tillämpa dessa bestämmelser i enlighet med artikel 1 a i rådets direktiv 93/36/EEG av den 14 juni 1993 om samordning av förfarandet vid offentlig upphandling av varor (
EGT L 199, 1993, s. 1
), är det i princip tillräckligt att avtalet har slutits mellan, å ena sidan, en lokal myndighet, och, å andra sidan, en i förhållande till denna myndighet fristående juridisk person. Endast för det fall att den offentliga myndigheten, som är en upphandlande myndighet, utövar en kontroll över den ifrågavarande juridiska personen motsvarande den som den utövar över sin egen förvaltning, och denna juridiska person bedriver huvuddelen av sin verksamhet tillsammans med den eller de myndigheter som innehar den, skulle något annat kunna gälla. Efter denna dom har domstolen klarlagt villkoren för att tillämpa detta regelverk, bland annat i dom av den 11 januari 2005, Stadt Halle och RPL Lochau (
C‑26/03
,
EU:C:2005:5
), och dom av den 11 maj 2006, Carbotermo och Consorzio Alisei (
C‑340/04
,
EU:C:2006:308
) och därefter, med avseende på direktiv 2004/17 och 2004/18, i dom av den 10 september 2009, Sea, (
C‑573/07
,
EU:C:2009:532
), och dom av den 8 maj 2014, Datenlotsen Informationssysteme, (
C‑15/13
,
EU:C:2014:303
).
Det bör dessutom påpekas att direktiv 2004/18 och 2004/17 har upphävts och ersatts av direktiv 2014/24, respektive 2014/25, varvid domstolens rättspraxis angående direkttilldelning har kodifierats och preciserats i artikel 12 i direktiv 2014/24, och i artikel 28 i direktiv 2014/25.
Denna kodifiering av det generella regelverket för direkttilldelning, även om det inte är tillämpligt i tiden (
ratione temporis
) på tvisterna i de nationella målen, visar att unionslagstiftaren avsett att detta regelverk ska omfattas av direktiv 2014/24 och 2014/25.
Den omständigheten att regelverket för direkttilldelning har införlivats i tillämpningsområdet för dessa direktiv om offentlig upphandling innebär, i praktiken, att vid varje sådan tilldelning ska dessa direktiv tillämpas.
Härav följer att artikel 5.2 i förordning nr 1370/2007 inte är tillämplig på direkttilldelning av avtal om kollektivtrafik med buss som inte tilldelas i form av koncessionsavtal om tjänster.
Mot bakgrund av ovanstående överväganden ska den första frågan i mål C‑266/17 och den första frågan i mål C‑267/17 besvaras enligt följande. Artikel 5.2 i förordning nr 1370/2007 är inte tillämplig på direkttilldelning av avtal om kollektivtrafik med buss som inte tilldelas i form av koncessionsavtal om tjänster i den mening som avses i direktiv 2004/17 och 2004/18.
Eftersom den första frågan i mål C‑266/17 och den första frågan i mål C‑267/17 har besvarats nekande saknas det anledning att besvara de övriga tolkningsfrågorna.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:

Artikel 5.2 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1370/2007 av den 23 oktober 2007 om kollektivtrafik på järnväg och väg, är inte tillämplig på direkttilldelning av avtal om kollektivtrafik med buss som inte tilldelas i form av koncessionsavtal om tjänster i den mening som avses i Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/17/EG av den 31 mars 2004 om samordning av förfarandena vid upphandling på områdena vatten, energi, transporter och posttjänster, och i Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/18/EG av den 31 mars 2004 om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av byggentreprenader, varor och tjänster.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.