CELEX: 62021CJ0119
Fellebbezés
Engedélyköteles anyagok listájának létrehozása
1907/2006/EK rendelet
XIV. melléklet
A XIV. mellékletbe felvenni javasolt anyagok jelöltlistájának megállapítása
A biszfenol‑A anyag mint »különös aggodalomra okot adó anyag« felvételének naprakésszé tétele

Fellebbezésével a Plastics Europe AISBL, az európai műanyaggyártók érdekeit képviselő egyesület, az Európai Unió Törvényszékének 2020. december 16‑i PlasticsEurope kontra ECHA ítéletének (T‑207/18, a továbbiakban: megtámadott ítélet,
EU:T:2020:623
) hatályon kívül helyezését kéri, amellyel a Törvényszék elutasította az Európai Vegyianyag‑ügynökség (ECHA) igazgatójának 2018. január 3‑i ED/01/2018. sz. azon határozatának (a továbbiakban: vitatott határozat) megsemmisítése iránt benyújtott keresetét, amellyel a vegyi anyagok regisztrálásáról, értékeléséről, engedélyezéséről és korlátozásáról (REACH), az Európai Vegyianyag‑ügynökség létrehozásáról, az 1999/45/EK irányelv módosításáról, valamint a 793/93/EGK tanácsi rendelet, az 1488/94/EK bizottsági rendelet, a 76/769/EGK tanácsi irányelv, a 91/155/EGK, a 93/67/EGK, a 93/105/EK és a 2000/21/EK bizottsági irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2006. december 18‑i 1907/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendeletnek (
HL 2006. L 396., 1. o.
; helyesbítések:
HL 2007. L 136., 3. o.
;
HL 2008. L 141., 22. o.
;
HL 2009. L 36., 84. o.
;
HL 2010. L 118., 89. o.
;
HL 2015. L 212., 39. o.
) a 2011. március 15‑i (EU) 253/2011 bizottsági rendelettel (
HL 2011. L 69., 7. o.
) módosított változata (a továbbiakban: REACH‑rendelet) XIV. mellékletébe felvenni javasolt anyagok jelöltlistáján szereplő biszfenol‑A anyagra vonatkozó meglevő bejegyzést oly módon egészítették ki, hogy a biszfenol‑A‑t az endokrin rendszert károsító tulajdonságai miatt a REACH-rendelet 57. cikkének f) pontjának hatálya alá tartozó, olyan potenciálisan súlyos környezetkárosító hatásokkal járó anyagként is azonosították, amely az e rendelet 57. cikkének a)–e) pontjában felsorolt más anyagok felhasználása kapcsán felmerülő aggodalmakkal azonos mértékű aggodalomra ad okot.
Jogi háttér
A REACH‑rendelet „Alkalmazás” című 2. cikke a (8) bekezdésének b) pontjában úgy rendelkezik, hogy a telephelyen elkülönített intermedierek és a szállított elkülönített intermedierek mentesülnek e rendelet VII. címe alól, amely az annak értelmében vett különös aggodalomra okot adó anyagokat engedélyezési rendszernek veti alá.
Az említett rendelet „Fogalommeghatározások” című 3. cikke a 15. pontjában a következőképpen rendelkezik:
„15. »intermedier«: a kémiai feldolgozás céljából gyártott és annak során felhasznált vagy másik anyaggá való átalakítás céljából kémiai feldolgozás (a továbbiakban: a szintézis) során felhasznált anyag:
a)
»nem elkülönített intermedier«: olyan intermedier, amelyet a szintézis során nem távolítanak el szándékosan (kivéve mintavétel céljából) abból a berendezésből, amelyben a szintézis végbemegy. Az ilyen berendezés a reaktort, kiegészítő berendezéseit és azokat a berendezéseket foglalja magában, amelyeken az anyag(ok) a folytonos vagy szakaszos folyamat során áthalad(nak), valamint a reakció következő lépése érdekében az egyik tartóedényből a másikba való átjuttatáshoz használt csőrendszert, de nem foglalja magában azokat a tartályokat és más tartóedényeket, amelyekben az anyago(ka)t a gyártás után tárolják;
b)
»telephelyen elkülönített intermedier«: olyan intermedier, amely nem felel meg a nem elkülönített intermedier kritériumainak, és amelynek esetében az intermedier gyártására és az adott intermedierből az egyéb anyag(ok) szintézisére egyazon – egy vagy több jogi személy által üzemeltetett – telephelyen kerül sor;
c)
»szállított elkülönített intermedier«: olyan intermedier, amely nem felel meg a nem elkülönített intermedier kritériumainak, és amelyet más telephelyek között szállítmányoznak vagy beszállítanak”.
Ugyanezen rendeletnek „Az árucikkekben előforduló anyagok regisztrálása és bejelentése” című 7. cikke a (2) bekezdésében a következőket írja elő:
„Árucikkek előállítói vagy importőrei e cikk (4) bekezdésével összhangban bejelentik az [ECHA‑nak], ha az anyag megfelel az 57. cikkben szereplő kritériumoknak és az 59. cikk (1) bekezdése szerint azonosított anyag, amennyiben mindkét alábbi feltétel teljesül:
a)
az anyag előállítónként vagy importőrönként összesen évi egy tonnát meghaladó mennyiségben van jelen az adott árucikkekben;
b)
az anyag 0,1 tömegszázaléknál nagyobb koncentrációban van jelen az adott árucikkekben.”
A REACH-rendeletnek „A telephelyen elkülönített intermedierek regisztrálása” című 17. cikke a (3) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„A (2) bekezdést kizárólag olyan telephelyen elkülönített intermedierek esetében kell alkalmazni, amelyek esetén a gyártó megerősíti, hogy az anyag gyártása és felhasználása kizárólag szigorúan ellenőrzött körülmények között megy végbe, és az anyagot teljes életciklusa alatt műszaki intézkedésekkel szigorúan, behatárolva tartják. Ellenőrzési és eljárási technológiákat kell alkalmazni a kibocsátás és az abból eredő bármilyen expozíció minimalizálására.
Amennyiben ezek a feltételek nem teljesülnek, a regisztrálási dokumentációnak tartalmaznia kell a 10. cikkben meghatározott információt.”
E rendelet „Szállított elkülönített intermedierek regisztrálása” című 18. cikke a (4) bekezdésében a következőket írja elő:
„A (2) és a (3) bekezdés kizárólag az olyan szállított elkülönített intermedierek esetében alkalmazható, amelyek esetén a gyártó vagy importőr maga megerősíti vagy kijelenti, hogy a felhasználótól megerősítést kapott arra vonatkozóan, hogy az adott intermedier felhasználásával más anyag(ok) szintézise más telephelyeken a következő szigorúan ellenőrzött feltételek mellett megy végbe: […]”
Az említett rendelet „Kötelezettség az árucikkekben lévő anyagokra vonatkozó információk közlésére” című 33. cikke értelmében:
„(1)   Az 57. cikkben foglalt kritériumoknak megfelelő és az 59. cikk (1) bekezdése alapján beazonosított anyagot 0,1 tömegszázalékot (w/w) meghaladó koncentrációban tartalmazó árucikk szállítója az átvevő felet az árucikk biztonságos felhasználását lehetővé tévő elegendő – a szállító rendelkezésére álló – információval látja el, beleértve többek között legalább az anyag nevét.
(2)   Egy fogyasztó kérésére az 57. cikkben foglalt kritériumoknak megfelelő és az 59. cikk (1) bekezdése alapján beazonosított anyagot 0,1 tömegszázalékot (w/w) meghaladó koncentrációban tartalmazó árucikk szállítója a fogyasztót az árucikk biztonságos felhasználását lehetővé tévő elegendő – a szállító rendelkezésére álló – információval látja el, beleértve többek között legalább az anyag nevét.
A vonatkozó információkat a kérés kézhezvételétől számított 45 napon belül díjmentesen kell biztosítani.”
Ugyanezen rendelet „A XIV. mellékletben feltüntetendő anyagok” című 57. cikkének szövege a következő:
„Az 58. cikkben megállapított eljárással összhangban a következő anyagok tüntethetők fel a XIV. mellékletben:
a)
olyan anyagok, amelyek teljesítik azon kritériumokat, amelyek alapján azokat a(z) 1272/2008/EK rendelet I. melléklete 3. részének 3.6. szakaszával összhangban a »rákkeltő« veszélyességi osztály 1A. vagy 1B. kategóriájába sorolják be;
b)
olyan anyagok, amelyek teljesítik azon kritériumokat, amelyek alapján azokat a(z) 1272/2008/EK rendelet I. melléklete 3. részének 3.5. szakaszával összhangban a »csírasejt‑mutagenitás« veszélyességi osztály 1A. vagy 1B. kategóriájába sorolják be;
c)
olyan anyagok, amelyek teljesítik azon kritériumokat, amelyek alapján azokat a(z) 1272/2008/EK rendelet I. melléklete 3. részének 3.7. szakaszával összhangban a »reprodukciós toxicitás« veszélyességi osztály 1A. vagy 1B. kategóriájába (a szexuális működésre és termékenységre vagy a fejlődésre gyakorolt káros hatások) sorolják be;
d)
az e rendelet XIII. mellékletében meghatározott kritériumokkal összhangban a perzisztens, bioakkumulatív és mérgező anyagok;
e)
az e rendelet XIII. mellékletében meghatározott kritériumokkal összhangban a nagyon perzisztens és nagyon bioakkumulatív anyagok;
f)
olyan anyagok – mint például az endokrin rendszert károsító tulajdonságokkal rendelkező anyagok, a perzisztens, bioakkumulatív és mérgező tulajdonságokkal rendelkező anyagok, vagy a nagyon perzisztens és nagyon bioakkumulatív anyagok –, amelyek esetében nem teljesülnek a d) vagy e) pont kritériumai, és amelyek esetében tudományosan igazolható módon megállapítják, hogy valószínűleg olyan súlyos hatást gyakorolnak az emberi egészségre és a környezetre, amely az a)–e) pontban felsorolt anyagokkal azonos mértékű aggodalomra ad okot, és amelyek meghatározására az 59. cikkben meghatározott eljárással összhangban eseti alapon kerül sor.”
A REACH-rendeletnek „Az 57. cikkben említett anyagok azonosítása” című 59. cikke a (3), (4), (7) és (8) bekezdésében a következőket mondja ki:
„(3)   A XV. melléklettel összhangban azon anyagok vonatkozásában, amelyek a véleménye szerint teljesítik az 57. cikkben meghatározott kritériumokat, bármely tagállam készíthet dokumentációt, amelyet továbbít az [ECHA‑nak]. A dokumentációt adott esetben lehet az 1272/2008/EK irányelv VI. melléklete 3. részének egy tételére történő hivatkozásra korlátozni. Az [ECHA] ezt a dokumentációt az annak kézhezvételétől számított 30 napon belül hozzáférhetővé teszi a többi tagállam számára.
(4)   Az [ECHA] honlapján értesítést tesz közzé arról, hogy elkészült egy anyag XV. melléklet szerinti dokumentációja. Az [ECHA] felkéri az összes érintett felet, hogy meghatározott határidőn belül közöljék észrevételeiket az [ECHA‑val].
[…]
(7)   Amennyiben észrevételeket tesznek, vagy az [ECHA] észrevételeket kap kézhez, az [ECHA] az (5) bekezdésben említett hatvannapos időszak végétől számított 15 napon belül a tagállami bizottság elé terjeszti a dokumentációt.
(8)   Amennyiben e beterjesztéstől számított 30 napon belül a tagállami bizottság egyhangú megállapodást ér el az azonosítás tekintetében, az [ECHA] felveszi az anyagot az (1) bekezdésben említett jegyzékbe. Az Ügynökség az adott anyagot felveheti az 58. cikk (3) bekezdése szerinti ajánlásaiba.”
A REACH‑rendelet tartalmaz egy, „A VII–X. mellékletben meghatározott egységes vizsgálati rendszertől való eltérés általános szabályai” című XI. mellékletet, amelynek „A bizonyítékok súlya” című 1.2. pontja kimondja:
„Több, egymástól független információs forrásból származó adat elegendő bizonyítékkal szolgálhat annak a feltételezésnek/következtetésnek a levonásához, miszerint egy anyag adott veszélyes tulajdonsággal rendelkezik vagy nem rendelkezik, míg e vélemény alátámasztásához az egyes forrásokból nyert különálló információk önmagukban nem tekinthetők elegendőnek.
A 13. cikk (3) bekezdésében említett vizsgálati módszerek között még nem szereplő új vizsgálati módszerekkel, vagy a[z Európai] Bizottság vagy az Ügynökség által azokkal egyenértékűnek elismert nemzetközi vizsgálati módszerrel nyert adatok elegendő bizonyítékkal szolgálhatnak annak a következtetésnek a levonásához, miszerint egy anyag adott veszélyes tulajdonsággal rendelkezik vagy nem rendelkezik.
Ha adott veszélyes tulajdonság meglétére vagy hiányára vonatkozóan elegendő súlyú bizonyíték áll rendelkezésre:
–
az adott tulajdonságra gerinces állatokon további vizsgálatot elvégezni nem szabad,
–
a gerinces állatokat nem igénylő vizsgálatok elhagyhatók.
Minden esetben megfelelő és megbízható dokumentációt kell biztosítani.”
A jogvita előzményei
A biszfenol‑A (2,2‑bisz [4‑hidroxifenil]propán vagy 4,4’‑izopropilidén‑difenol, EC‑szám: 201–245–8, CAS‑szám: 0000080–05–7) olyan anyag, amelyet főként intermedierként, az olyan polimerek gyártása során használnak monomerként, mint a polikarbonát és az epoxigyanták. Ezenfelül a biszfenol‑A nem intermedierként is használható, többek között hőpapír gyártásánál.
2017. január 4‑én az ECHA elfogadta az ED/01/2017. sz. határozatot, amelyben úgy ítélte meg, hogy a biszfenol‑A‑t fel kell venni a REACH‑rendelet XIV. mellékletébe felvenni javasolt anyagok jelöltlistájára (a továbbiakban: az anyagok jelöltlistája), amiatt, hogy ezen anyagot az e rendelet 57. cikkének c) pontja értelmében vett „reprodukciót károsító anyagként” azonosították.
2017. július 6‑án az ECHA elfogadta az ED/30/2017. sz. határozatot, amelyben az anyagok jelöltlistáján szereplő biszfenol‑A anyagra vonatkozó meglevő bejegyzést kiegészítették. Ezen anyagot ugyanis az 57. cikk f) pontjának hatálya alá tartozó anyagként, vagyis az endokrin rendszert károsító tulajdonságokkal rendelkező olyan anyagként azonosították, amely az említett rendelet értelmében olyan súlyos hatást gyakorolhat az emberi egészségre, amely az ugyanezen rendelet 57. cikkének a)–e) pontjában felsorolt más anyagok felhasználása kapcsán felvetődő aggodalmakkal azonos mértékű aggodalomra ad okot.
2017. augusztus 29‑én az Umweltbundesamt (szövetségi környezetvédelmi hivatal, Németország) a REACH‑rendelet 59. cikkének (3) bekezdése alapján az e rendelet XV. melléklete előírásainak megfelelő dokumentációt (a továbbiakban: a XV. mellékletnek megfelelően elkészített dokumentáció) nyújtott be, és azt javasolta, hogy a biszfenol‑A‑t olyan, az endokrin rendszert károsító anyagként is azonosítsák, amelynek esetében tudományosan bizonyított, hogy az említett rendelet 57. cikkének f) pontja értelmében súlyos hatást gyakorolhat a környezetre.
2017. szeptember 5‑én az ECHA közzétette a XV. mellékletnek megfelelően elkészített dokumentációt.
Ugyanezen a napon az ECHA a REACH-rendelet 59. cikke (4) bekezdésének megfelelően felhívta az összes érintett felet az e dokumentációval kapcsolatos észrevételeik benyújtására.
2017. október 20‑án a felperes a tagjai nevében benyújtotta észrevételeit az említett dokumentációval kapcsolatban.
Ezt követően a szövetségi környezetvédelmi hivatal 2017. december 14‑i keltezéssel egy dokumentumot állított össze, amely a válaszait tartalmazta a biszfenol-A azonosításával kapcsolatos nyilvános konzultáció során az ECHA által kapott észrevételekre vonatkozóan.
Az ECHA a REACH‑rendelet 59. cikke (7) bekezdésének megfelelően megküldte a biszfenol‑A azonosítására vonatkozó észrevételeket tartalmazó dokumentációt a tagállami bizottságnak (a továbbiakban: TÁB). A TÁB megkapta a XV. mellékletnek megfelelően elkészített dokumentációt, a TÁB megállapodástervezetét, valamint a biszfenol‑A lényegi tulajdonságainak értékelését tartalmazó, az említett rendelet 57. cikkének f) pontja szerinti azonosítását alátámasztó munkadokumentumot (a továbbiakban: alátámasztó dokumentum).
A TÁB a 2017. december 11. és 15. között tartott 57. ülésén egyhangú megállapodásra jutott a biszfenol‑A e kritériumoknak megfelelő anyagként történő azonosítását illetően. Négy tagállam tartózkodott a szavazáson. A biszfenol‑A azonosításának indokait az alátámasztó dokumentum 2017. december 14‑én elfogadott, módosított változata ismerteti.
Először is, az alátámasztó dokumentum végleges változata számos tanulmány elemzése alapján arra a következtetésre jut, hogy a biszfenol‑A megfelel az endokrin rendszert károsító anyagoknak az Egészségügyi Világszervezet (WHO) szintjén megállapított és a Bizottság endokrin rendszert károsító anyagokkal foglalkozó szakértői tanácsadó csoportja által értelmezett fogalommeghatározásának. Közelebbről, e dokumentum arra a következtetésre jut, hogy az elemzett
in vitro
és
in vivo
adatok azt mutatják, hogy a biszfenol‑A bizonyos halfajoknál ösztrogén‑agonistaként, bizonyos kétéltű fajoknál pedig pajzsmirigy‑antagonistaként hat.
Ezt követően, e dokumentum megállapítja, hogy a gerinctelenek különböző taxonjainak vizsgálata bizonyítja, hogy lehetséges, hogy a biszfenol‑A súlyos hatásai az endokrin hatásmechanizmusából következnek.
Végül kifejti, hogy a biszfenol‑A halakra és kétéltűekre gyakorolt hatásait az 1907/2006 rendelet 57. cikkének a)–e) pontjában felsorolt anyagok, nevezetesen a rákkeltő, mutagén és reprodukciót károsító anyagok (a továbbiakban: CMR anyagok), illetve a perzisztens, bioakkumulatív és mérgező anyagok (a továbbiakban: PBT anyagok), továbbá a nagyon perzisztens és nagyon bioakkumulatív anyagok (a továbbiakban: vPvB anyagok) által keltettel azonos mértékű aggodalomra okot adónak kell tekinteni. E célból az alátámasztó dokumentum, a végleges változatában felhívja a figyelmet többek között az élőlények szervezetére és populációira gyakorolt hatások súlyosságára, illetve visszafordíthatatlan jellegére, valamint a biszfenol‑A biztonságos expozíciós szintjének meghatározása során felmerült nehézségekre.
A TÁB‑on belüli egyhangú megállapodást követően az ECHA a REACH‑rendelet 59. cikke (8) bekezdésének megfelelően 2018. január 3‑án elfogadta a vitatott határozatot, amelyben az anyagok jelöltlistáján szereplő biszfenol‑A anyagra vonatkozó meglevő bejegyzést oly módon egészítette ki, hogy az alátámasztó dokumentumban kifejtett indokok miatt ez az anyag szintén az ezen 57. cikk f) pontjában szereplő, azaz az endokrin rendszert károsító tulajdonságokkal rendelkező olyan anyagok közé tartozik, amelyek olyan súlyos hatást gyakorolhatnak a környezetre, amely az ugyanezen rendelet 57. cikkének a)–e) pontjában felsorolt anyagokkal azonos mértékű aggodalomra ad okot.
A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
A Törvényszék Hivatalához 2018. március 23‑án benyújtott keresetlevelével a fellebbező a vitatott határozat megsemmisítése iránt nyújtott be keresetet.
Keresetének alátámasztásaként a fellebbező négy jogalapot hozott fel. Az első jogalap a biszfenol‑A REACH‑rendelet 57. cikkének f) pontja értelmében különös aggodalomra okot adó anyagként történő azonosítása során vétett, több nyilvánvaló értékelési hibán alapult. Második jogalapjával a fellebbező az említett rendelet 57. cikkének f) pontjával együttesen értelmezett 59. cikkének megsértésére hivatkozott. A harmadik jogalap az ugyanezen rendelet 2. cikke (8) bekezdése b) pontjának megsértésére vonatkozott. A negyedik jogalappal a fellebbező az arányosság elvének megsértésére hivatkozott.
A megtámadott ítélettel a Törvényszék elutasította e keresetet.
A felek kérelmei a Bíróság előtt
A fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–
semmisítse meg a vitatott határozatot;
–
másodlagosan utalja vissza az ügyet a Törvényszék elé megsemmisítés iránti keresetének elbírálása céljából, és
–
az ECHA-t kötelezze a költségek viselésére, ideértve a Törvényszék előtti eljárás költségeit is, beleértve a beavatkozó felek részéről felmerült költségeket is.
Az ECHA azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést, és
–
a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
A Németországi Szövetségi Köztársaság azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést, és
–
a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
A Francia Köztársaság a fellebbezés elutasítását kéri a Bíróságtól.
A ClientEarth azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést, és
–
a fellebbezőt kötelezze saját költségeinek, valamint az ECHA, a Francia Köztársaság és az ő költségeinek viselésére, ideértve az elsőfokú eljárásban felmerült költségeket is.
A fellebbezésről
Fellebbezésének alátámasztásaként a fellebbező öt jogalapot hoz fel.
Az első jogalap azon alapul, hogy a Törvényszék több helyen is tévesen alkalmazta a jogot azon felülvizsgálat keretében, amelyet a REACH‑rendelet 57. cikke f) pontjának alkalmazása céljából a tudományos bizonyítékok ECHA általi értékelése tekintetében el kellett végeznie. E jogalap négy – a Törvényszék által gyakorolt felülvizsgálattal kapcsolatos – részből áll, amelyek arra vonatkoznak, hogy először is, az ECHA nem vett figyelembe a végleges határozatának ellentmondó, megbízható és releváns tanulmányokat; másodszor, a végleges határozatának alátámasztásaként kevéssé megbízható tanulmányokat vett figyelembe; harmadszor, nagyobb súlyt tulajdonított a végleges határozatát alátámasztó tanulmányoknak; negyedszer pedig, hogy nem vette figyelembe a biszfenol‑A‑ra vonatkozó, más ügynökségek és uniós intézmények által végzett vizsgálatokat.
A második jogalap a REACH‑rendelet 57. cikke f) pontjának téves értelmezésén, a fellebbező beadványainak elferdítésén és a meghallgatáshoz való jog megsértésén alapul.
A harmadik jogalap azon alapul, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot a tudományos vizsgálatok megbízhatóságára vonatkozó bizonyítékok értékelése során, valamint a bizonyítékok állítólagos elferdítésén.
A negyedik jogalap az elővigyázatosság elvének téves értelmezésén alapul.
Az ötödik jogalap a REACH‑rendelet 2. cikke (8) bekezdése b) pontjának téves értelmezésén és az indokolási kötelezettség megsértésén alapul.
Az arra alapított első jogalapról, hogy a Törvényszék, azon felülvizsgálat keretében, amelyet a REACH‑rendelet 57. cikke f) pontjának alkalmazása céljából a tudományos bizonyítékok ECHA általi értékelésével kapcsolatban köteles volt gyakorolni, több ízben is tévesen alkalmazta a jogot
Az első jogalapnak – a Törvényszék által gyakorolt felülvizsgálattal kapcsolatos – azon első részéről, amely arra vonatkozik, hogy az ECHA nem vett figyelembe a végleges határozatának ellentmondó, megbízható és releváns tanulmányokat.
A felek érvei
Az első jogalap első részében a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 64. pontjában tévesen értelmezte és alkalmazta a tudományos kiválóság elvét, a „bizonyítékok bizonyító erejének” fogalmát és az ECHA azon kötelezettségét, hogy minden releváns információt figyelembe vegyen.
Azzal, hogy e 64. pontban úgy ítélte meg, hogy „nyilvánvaló értékelési hiba csak akkor állapítható meg, ha az ECHA teljes mértékben és tévedésből hagyott volna figyelmen kívül egy olyan megbízható tanulmányt, amelynek a figyelembevétele oly módon módosította volna a bizonyítékok átfogó értékelését, hogy a [vitatott] határozat értelmetlenné vált volna”, a Törvényszék lehetővé tette az ECHA számára, hogy az ne vegyen figyelembe megbízható tudományos tanulmányokat, arra való tekintettel, hogy ezt „nem teljesen és csak tévedésből” tette. A Törvényszék szerinte ezzel figyelmen kívül hagyta az ECHA határozatai általa történő bírósági felülvizsgálatának terjedelmét, jóllehet e felülvizsgálat csupán a nyilvánvaló értékelési hibák felülvizsgálatára korlátozódik. Ha egy tanulmány megbízható és releváns, e tanulmány eredményeit a bizonyítékok bizonyító erején alapuló megközelítés szerint kellene figyelembe venni, tekintettel az ECHA azon kötelezettségére, hogy minden releváns információt tekintetbe kell vennie.
A megtámadott ítélet ezenkívül szerinte az ECHA által a REACH‑rendelet 57. cikkének f) pontja szerint történő értékelés keretében elfogadott bizonyítékok bizonyító erejének vitatását illetően egy elfogadhatatlan és teljesíthetetlen szintet állapított meg a bizonyításra – és így a felperesre hárította a bizonyítási kötelezettséget – azzal, hogy egyrészt előírta annak bizonyítását, hogy az ECHA teljes mértékben és tévesen hagyott figyelmen kívül egy tanulmányt, másrészt, hogy e tanulmány figyelembevétele oly módon változtatta volna meg a bizonyítékok átfogó értékelését, hogy az ECHA végleges határozata értelmetlenné vált volna.
Egy ilyen követelmény a fellebbező szerint ellentétes az e rendelet XI. mellékletének 1.2. pontjában meghatározott „bizonyító erő” céljával és fogalmával is. A bizonyítékok bizonyító erejének értékelése ugyanis
per definitionem
akkor alkalmazandó, ha legalább két olyan tanulmány létezik, amely igazol valamely következtetést, mivel egyetlen tanulmány soha nem elegendő az ECHA által levont következtetés megcáfolásához. A felperes szerint a biszfenol‑A‑ra vonatkozó megbízható tudományos tanulmány azon eredményeinek figyelmen kívül hagyása, amelyek a bizonyítékok bizonyító erejének értékelése keretében vizsgált tulajdonságot illetően relevánsak, nyilvánvaló értékelési hibát képez, és az ECHA valamennyi releváns információ figyelembevételére vonatkozó kötelezettségének és a tudományos kiválóság elvének a megsértését is jelenti.
Az ECHA, a Németországi Szövetségi Köztársaság, a Francia Köztársaság és a ClientEarth vitatják a fellebbező érvelését, és azt állítják, hogy az első jogalap első része megalapozatlan.
–
A Bíróság álláspontja
Meg kell állapítani, hogy a fellebbező által az első jogalap első része keretében kifejtett érvelés a megtámadott ítélet indokolása releváns részének téves olvasatából ered.
A megtámadott ítélet 62. pontjában a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy az ECHA‑nak széles mérlegelési jogkört kell biztosítani a REACH‑rendelet 57. cikkének f) pontja szerinti különös aggodalomra okot adó anyagok azonosítása tekintetében, tekintettel azokra a rendkívül összetett tudományos és műszaki értékelésekre, amelyeket ezen ügynökségnek ebben az összefüggésben el kell végeznie (lásd analógia útján: 2017. november 22‑iBizottság kontra Bilbaína de Alquitranes és társai ítélet,
C‑691/15 P
,
EU:C:2017:882
,
34.
pont; 2020. október 15‑iDeza kontra Bizottság ítélet,
C‑813/18 P
, nem tették közzé,
EU:C:2020:832
,
40.
pont).
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy mivel az uniós hatóságok különösen a tudományos és műszaki jellegű, rendkívül összetett ténybeli elemeket illetően széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek az általuk megtett intézkedések természetének és terjedelmének meghatározása tekintetében, az uniós bíróság felülvizsgálatának annak vizsgálatára kell korlátozódnia, hogy az ilyen jogkör gyakorlása nem szenvedett‑e nyilvánvaló hibában, vagy hogy nem került‑e sor hatáskörrel való visszaélésre, illetve hogy e hatóságok nem lépték‑e nyilvánvalóan túl a mérlegelési jogkörüket. Ilyen összefüggésben az Európai Unió Bírósága nem válthatja fel a tudományos és műszaki jellegű tényállási elemek azon intézmények általi értékelését, amelyekre az EUMSZ e feladatot kizárólagosan ruházta, a saját maga általi értékelésével (2011. július 21‑iNickel Institute ítélet,
C‑14/10
,
EU:C:2011:503
,
60.
pont; 2020. október 15‑iDeza kontra Bizottság ítélet,
C‑813/18 P
, nem tették közzé,
EU:C:2020:832
,
41.
pont).
Az uniós hatóságok széles mérlegelési jogköre, amelynek gyakorlása csak korlátozott bírósági felülvizsgálat alá tartozik, nem kizárólag a meghozandó rendelkezések jellegére és hatályára vonatkozik, hanem bizonyos mértékig az alapvető adatok megállapítására is. Ugyanakkor, a bírósági felülvizsgálat, még ha korlátozott is a terjedelme, megköveteli, hogy az uniós hatóságoknak, amelyek a szóban forgó jogi aktust meghozták, lehetőségük legyen bizonyítani az uniós bíróság előtt, hogy a jogi aktust mérlegelési jogkörük tényleges gyakorlásával fogadták el, amely feltételezi az ezen aktus által szabályozni kívánt helyzet valamennyi releváns tényének és körülményének figyelembevételét (2014. szeptember 4‑iCindu Chemicals és társai kontra ECHA végzés,
C‑289/13 P
, nem tették közzé,
EU:C:2014:2175
,
26.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A megtámadott ítélet 63. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy „[a] jelen ügyben a szóban forgó anyag különös aggodalomra okot adó anyagként való azonosítására a bizonyítékok bizonyító erejére vonatkozó megközelítés alkalmazásával került sor. A [REACH‑]rendelet XI. mellékletének 1.2. pontja szerint e megközelítést az jellemzi, hogy több, egymástól független információs forrásból származó bizonyíték érvényesen alá tudja támasztani az arra vonatkozó feltételezést, hogy egy adott anyag rendelkezik‑e különösen veszélyes jellemzővel vagy sem, míg az egyes forrásokból származó adatok önmagukban nem elegendőek e feltételezés vagy következtetés levonásához”.
A Törvényszék e kérdés kapcsán azt is hangsúlyozta, hogy „valamely anyagnak a bizonyítékok bizonyító erején alapuló megközelítés alapján történő azonosítását olyan komplex adatok alapján kell elvégezni, amelyek lehetővé teszik az illetékes hatóság számára, hogy az [e rendelet] 57. és 59. cikke alapján őt megillető mérlegelési jogkörét gyakorolja, figyelembe véve a határozata elfogadásának időpontjában rendelkezésre álló minden releváns bizonyítékot”.
A Törvényszék által a megtámadott ítélet 62. és 63. pontjában kifejtett, és a fellebbező által a fellebbezésében nem vitatott ezen elvek fényében kell megvizsgálni ezen ítélet 64. pontjának tartalmát. A Törvényszék jogosan vélekedett úgy az említett 64. pontban, hogy az ECHA a bizonyítékok bizonyító erejének értékelése keretében figyelmen kívül hagyhatja azokat a vizsgálatokat, amelyeket az elvégzett értékelés belső koherenciájával kapcsolatos, hihető okok miatt nem tart relevánsnak. A Törvényszék akkor sem alkalmazta tévesen a jogot, amikor megállapította, hogy az ECHA‑t terhelő azon kötelezettség, hogy figyelembe vegyen minden releváns és rendelkezésre álló bizonyítékot, nem jelenti azt, hogy minden elvégzett vizsgálatot, függetlenül azok megbízhatóságától vagy relevanciájától, szükségszerűen be kell vonni az értékelésébe, többek között arra a körülményre tekintettel, hogy a biszfenol‑A a világszerte legtöbbet vizsgált anyagok egyike.
A megtámadott ítélet 64. pontjának utolsó mondatában a Törvényszék megállapította, hogy „[n]yilvánvaló értékelési hiba ugyanis csak akkor állapítható meg, ha az ECHA teljesen és tévesen figyelmen kívül hagyott volna egy olyan megbízható tanulmányt, amelynek a felvétele oly módon módosította volna a bizonyítékok átfogó értékelését, hogy a végleges határozatot megfosztotta volna hitelességétől”.
A fellebbező állításaival ellentétben e mondat nem értelmezhető úgy, hogy a Törvényszék úgy tekintette volna, hogy az ECHA, figyelemmel az őt megillető széles mérlegelési jogkörre, figyelmen kívül hagyhatta egy olyan megbízható tanulmány releváns elemeit, amelyeknek a figyelembevétele oly módon módosította volna a bizonyítékok átfogó értékelését, hogy a végleges határozat nem lett volna hiteles. Közelebbről, az azon összefüggésre tekintettel értelmezett „teljesen és tévesen” kifejezések, amelybe azok illeszkednek, éppen arra az esetre vonatkoznak, amikor az ECHA nem tett eleget azon kötelezettségének, hogy az értékelése keretében figyelembe vegye az ilyen releváns, megbízható és meghatározó elemeket. Ezzel szemben nem minősülhet nyilvánvaló értékelési hibának az a tény, hogy az ECHA figyelmen kívül hagyta egy megbízható tanulmány nem releváns elemeit, illetve olyan elemeket, amelyek egyébként sem lettek volna alkalmasak arra, hogy oly módon módosítsák az átfogó értékelést, hogy a végleges határozat ezáltal nem lett volna hiteles.
E megfontolások alapján a Törvényszék a megtámadott ítélet 66–70. pontjában megvizsgálta azt, hogy a felperes által benyújtott különféle tanulmányokra tekintettel az ECHA figyelmen kívül hagyta‑e egy olyan megbízható tanulmány releváns elemeit, amelynek a figyelembevétele oly módon módosította volna a bizonyítékok átfogó értékelését.
Amint azt a főtanácsnok az indítványának 90. pontjában hangsúlyozta, a Törvényszék, a megtámadott ítélet 67. és 69. pontjában úgy vélte, hogy az ECHA, ha közvetve is, de figyelembe vett a felperes által hivatkozott négy tanulmány közül kettőt. Ami a felperes által hivatkozott tanulmányok azon elemeit illeti, amelyeket az ECHA nem vett figyelembe, a Törvényszék ténylegesen felülvizsgálta a megtámadott ítélet 66–68. pontjában az ECHA értékelését ezen elemek relevanciájának hiányát illetően. A Törvényszék ezáltal nem hagyta figyelmen kívül a jelen ítélet 45–47. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat értelmében őt terhelő bírósági felülvizsgálat terjedelmét.
Végül, ami a felperest terhelő bizonyítási kötelezettséget illeti, a Törvényszék általi állítólagos téves jogalkalmazás kapcsán elegendő megjegyezni, hogy ez az érv a megtámadott ítélet jelen ítélet 52. pontjában megjelölt indokolása releváns részének ugyanezen téves olvasatából ered.
Következésképpen az első jogalap első részét, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
Az első jogalap azon – a Törvényszék által gyakorolt felülvizsgálattal kapcsolatos – második részéről, amely arra vonatkozik, hogy az ECHA olyan, kevéssé megbízható tanulmányokat vett figyelembe, amelyek a végleges határozatát támasztják alá
–
A felek érvei
Az első jogalap második részében a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 82. pontjában megállapította, hogy az ECHA kevéssé megbízható tanulmányokra is hivatkozhatott a biszfenol‑A különös aggodalomra okot adó anyagként való azonosítása érdekében. Márpedig egy tanulmány kevéssé megbízható jellege abszolút és általános jelleggel akadályát képezi a figyelembevehetőségének.
Noha a fellebbező nem vitatja azt, hogy a nem szabványos tanulmányok is figyelembe vehetők bizonyítékokként, azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy vélte, hogy az ECHA a vitatott határozat alátámasztása érdekében, bizonyító erejű bizonyítékokként kevéssé megbízható, sőt nem megbízható tanulmányokat vett figyelembe.
Azáltal, hogy az ECHA számára ilyen mozgásteret biztosít, a megtámadott ítélet lehetővé teszi az ECHA számára, hogy önkényesen válogassa össze a tudományos adatokat, és azok közül azokat válassza ki, amelyek az ő feltevését erősítik meg. A fellebbező szerint az ECHA semmi esetre sem támaszkodhat a nem megbízható vagy kevéssé megbízható tanulmányok eredményeire a következtetésének megerősítése céljából, mivel csak a kulcsfontosságú tanulmányok használhatók fel e célra. Márpedig a Törvényszék szerinte tévesen állapította meg a megtámadott ítélet 168., 169., 174. és 184. pontjában, hogy az ECHA figyelembe vehetett ilyen nem megbízható vagy kevéssé megbízható tanulmányokat, nem csupán a következtetéseinek „alátámasztására szolgáló” tanulmányokként, hanem kulcsfontosságú tanulmányokként is.
A felperes szerint a kevéssé megbízható vagy megbízhatatlan tanulmányok olyan tanulmányok, amelyek nem felelnek meg a tudományos szervezetek által annak érdekében rögzített általános követelményeknek, hogy megfelelő tudományos minőséggel rendelkezzenek ahhoz, hogy eredményeik tudományos bizonyítékokként megbízhatónak legyenek tekinthetők. A nem szabványos tanulmányokat szerinte nem kellene automatikusan kizárni, azonban azok megbízhatatlanok és irrelevánsak lehetnek például abban az esetben, ha módszertanuk nem megfelelően dokumentált vagy igazolt, vagy ha azt téves vizsgálati koncepció alapján végezték el. Ezzel szemben az ECHA határozatainak igazolása érdekében silány minőségű tudományos adatokra, mint tudományos bizonyítékokra, nem lehet hivatkozni.
Az ECHA, a Németországi Szövetségi Köztársaság, a Francia Köztársaság és a ClientEarth vitatja a fellebbező érvelését, és arra hivatkozik, hogy az első jogalap második része megalapozatlan.
–
A Bíróság álláspontja
A megtámadott ítélet 71–90. pontjában a Törvényszék megvizsgálta azt a kifogást, amellyel a fellebbező azt rótta fel, hogy az ECHA „nem szabványos” vagy „feltáró” tanulmányokat, azaz olyan tanulmányokat vett figyelembe, amelyeket nem a nemzeti vagy nemzetközi szinten validált módszereknek megfelelően végeztek el.
Ezen ítélet 76. pontjában a Törvényszék emlékeztetett arra, hogy „az ECHA a bizonyítékok bizonyító erejére vonatkozó azon megközelítést követve jutott el a biszfenol‑A‑nak a [REACH‑]rendelet 57. cikkének f) pontja alapján különös aggodalomra okot adó anyagként való azonosításáig”, amely megköveteli, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóság „minden releváns bizonyítékot” figyelembe vegyen.
E rendelet releváns rendelkezéseinek elemzését követően a Törvényszék az említett ítélet 82. pontjában úgy ítélte meg, hogy „a nem szabványos vagy nem hitelesített adatok alátámaszthatják egy adott anyag lényegi tulajdonságaira vonatkozó következtetéseket, amennyiben az ECHA az anyag különös aggodalomra okot adó anyagként történő azonosítása során a bizonyítékok bizonyító erején alapuló megközelítést követi”. A Törvényszék ezenfelül e kérdést illetően kifejtette, hogy „e megközelítéshez szorosan hozzátartozik, hogy azok nem szabványos jellegét, és adott esetben alacsony megbízhatóságát figyelembe kell venni a bizonyítékoknak valamely anyag lényegi tulajdonságaira vonatkozó következtetés céljából történő súlyozása során, anélkül hogy valamely tanulmány alacsony megbízhatósága abszolút és általános módon kizárná annak figyelembevételét az anyagnak a [REACH] rendelet 57. cikkének f) pontja szerinti azonosítása során”.
Az említett pontot a megtámadott ítélet 106. pontjával együttesen kell értelmezni, amelyből az derül ki, hogy az alátámasztó dokumentum végleges változata a kulcsfontosságú tanulmányokat a megbízhatóságuk és a relevanciájuk alapján határozta meg. Az endokrin hatásmechanizmusról és annak hatásairól a legtöbb információt szolgáltató, megbízható tanulmányokat az alátámasztó dokumentumban „kulcsfontosságú tanulmányoknak” minősítették, míg a kevésbé megbízható és az endokrin hatásmechanizmusra vonatkozóan kevesebb információt tartalmazó tanulmányok kizárólag a főként a kulcsfontosságú tanulmányokból levont következtetések alátámasztására szolgálnak, és így csupán a bizonyítékok bizonyító erejéhez járulnak hozzá.
A fentiekből következik, hogy a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy az ECHA a bizonyítékok bizonyító erejének értékelése keretében figyelembe vehetett különböző megbízhatóságú tanulmányokat, azzal a kimondott feltétellel, hogy a megbízhatóságuk fokát a bizonyítékok súlyozásánál oly módon kell figyelembe venni, hogy a legmegbízhatóbb tanulmányoknak döntő jelentőséget kell tulajdonítani. Ezzel a Törvényszék, a fellebbező állításával ellentétben, nem alkalmazta tévesen a jogot.
E megfontolások alapján a Törvényszék szintén nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 168., 169., 174., 175. és 184. pontjában megállapította, hogy az ECHA figyelembe vehetett egyes, kevéssé megbízható tanulmányokat, különösen akkor, ha e tanulmányok csupán a nagyobb bizonyító erővel rendelkező és kulcsfontosságú tanulmányoknak minősülő tanulmányokból levont következtetések alátámasztására szolgáltak.
Ennélfogva az első jogalap második részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
Az első jogalap arra vonatkozó harmadik részéről, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, illetve elferdítette a bizonyítékokat, amikor úgy ítélte meg, hogy az ECHA előnyben részesíthette a végleges határozatát alátámasztó tudományos vizsgálatokat
–
A felek érvei
Az első jogalap harmadik részében a fellebbező arra hivatkozik, hogy a megtámadott ítélet 106., 116–118., 152. és 208. pontjában a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor jóváhagyta az ECHA azon megközelítését, hogy nagyobb súlyt tulajdonít az ezen ügynökség által elfogadott feltevést alátámasztó tudományos tanulmányoknak. Ezzel a Törvényszék szerinte ezenfelül elferdítette az elé terjesztett bizonyítékokat, megsértette a tudományos kiválóság elvét, a REACH‑rendelet XI. mellékletének 1.2. pontjában meghatározott, a „bizonyítékok bizonyító ereje” fogalmának alkalmazhatóságára vonatkozó elveket, valamint az összes releváns információ figyelembevételének kötelezettségét.
Ami a megtámadott ítélet 106. és 208. pontját illeti, a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék megállapította, hogy a kulcsfontosságú tanulmányok kiválasztása nem szigorúan e tanulmányok megbízhatóságán alapul, hanem azon a kérdésen is, hogy azok alátámasztják‑e az ECHA által elfogadott feltevést.
A megtámadott ítélet 116–118. pontjában a Törvényszék szerinte azt állapította meg, hogy az ECHA‑nak a rendelkezésére álló bizonyítékok bizonyító erejének értékelésekor az
in vitro
vizsgálatokból eredő adatokra kell támaszkodnia, annak ellenére, hogy azok esetleg kevésbé megbízhatóak és kevéssé meggyőzőek, mivel egyrészt ezek az adatok a halakra és a kétéltűekre vonatkozó
in vivo
vizsgálatok során megfigyelt hatások alátámasztásához szolgálnak segítségül, másrészt megfelelnek az
in vivo
vizsgálatok során megfigyelt hatásokból levont következtetéseknek. A Törvényszék így szerinte korlátozta annak lehetőségét, hogy az érintett felek hatékonyan vitathassák az ECHA eljárását az uniós bíróságok előtt.
A megtámadott ítélet 152. pontjában a Törvényszék ezenkívül szerinte megállapította, hogy a Chen és társai tanulmányt (2015) e tanulmány arra való alkalmasságára tekintettel kellett volna értékelni, hogy legalább alá tudja támasztani azt a következtetést, amelynek a megerősítésére szánták.
A Törvényszék szerinte szintén tévesen állapította meg azt, hogy az ECHA eldönthette, hogy figyelembe vesz-e kevéssé megbízható tanulmányokat, attól függően, hogy azok eredményei megerősítik-e vagy cáfolják ezen ügynökség feltevését.
Az ECHA, a Németországi Szövetségi Köztársaság, a Francia Köztársaság és a ClientEarth vitatja a fellebbező érvelését, és előadja, hogy az első jogalap harmadik része megalapozatlan.
–
A Bíróság álláspontja
Az első jogalap harmadik részében a fellebbező úgy véli, hogy a Törvényszék jóváhagyta az ECHA azon megközelítését, amely szerint a tanulmányok bizonyító erejének attól kell függenie, hogy azok alkalmasak‑e az ECHA által elfogadott feltevés megerősítésére vagy cáfolására. Márpedig e rész a megtámadott ítélet 106., 116–118., 152. és 208. pontjának téves olvasatán alapul.
Ugyanis, amint az a jelen ítélet 65. és 66. pontjában megállapításra került, a megtámadott ítélet 106. pontja az alátámasztó dokumentum végleges változatában megállapított, egyrészt az endokrin hatásmechanizmusról és annak hatásairól a legtöbb információt szolgáltató, „kulcsfontosságú tanulmányoknak” minősülő megbízható tanulmányok, másrészt pedig az alacsonyabb megbízhatóságú és az endokrin hatásmechanizmusra vonatkozóan kevesebb információt tartalmazó olyan tanulmányok közötti különbségtételt írja le, amelyek kizárólag a kulcsfontosságú tanulmányokból levont következtetéseket alátámasztására szolgálnak. Másként fogalmazva, az említett 106. pontban ismertetett megközelítés nem az ECHA által elfogadott feltételezést megerősítő vagy cáfoló tanulmányok, hanem megbízható és kevésbé megbízható tanulmányok között tesz különbséget.
E megállapítás a megtámadott ítélet 116–118., 152. és 208. pontjára is érvényes.
Ennélfogva a Törvényszék a megtámadott ítélet 106., 116–118., 152. és 208. pontjában nem az ECHA azon állítólagos megközelítését „hagyta jóvá”, amely szerint előnyben kell részesíteni az ezen ügynökség által elfogadott feltevést alátámasztó tudományos tanulmányokat.
Ennélfogva az első jogalap harmadik részét, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
Az első jogalap azon – a Törvényszék által gyakorolt felülvizsgálattal kapcsolatos – negyedik részéről, amely arra vonatkozik, hogy az ECHA nem vette figyelembe a biszfenol‑A‑ra vonatkozó, más ügynökségek és uniós intézmények által végzett vizsgálatokat
–
A felek érvei
Az első jogalap negyedik részében a fellebbező úgy véli, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 109. és 176. pontjában úgy ítélte meg, hogy az ECHA a vitatott határozat elfogadásához vezető értékelés során figyelmen kívül hagyhatta a biszfenol‑A‑ra vonatkozó adatokkal kapcsolatos, más uniós ügynökségek és intézmények által levont következtetéseket, nevezetesen az Uniónak a biszfenol‑A‑val kapcsolatos kockázatok értékeléséről szóló, az Egyesült Királyság által a létező anyagok kockázatainak értékeléséről és ellenőrzéséről szóló, 1993. március 23‑i 793/93/EGK tanácsi rendeletnek (
HL 1993. L 84., 1. o.
) megfelelően 2010 februárjában elkészített jelentését, valamint a biszfenol‑A által jelentett veszélyek értékelésére vonatkozó, az Európai Élelmiszerbiztonsági Hatóság (EFSA) által kidolgozott jegyzőkönyvet.
A fellebbező azt állítja, hogy az azon adatok értékelésére vonatkozó, tudományos következtetések és/vagy megközelítések, amelyek uniós szinten ugyanezen anyagot illetően relevánsak, nem hagyhatók figyelmen kívül azon egyszerű oknál fogva, hogy azokat eltérő cél szellemében fogadták el. Ezek figyelmen kívül hagyása szabályozásbeli eltérésekhez és ellentmondásokhoz vezetne, és összeegyeztethetetlen lenne a tudományos kiválóság elvével. Ez arra az abszurd eredményre vezetne, hogy semmilyen, más szabályozási keretből származó adat vagy jobb gyakorlat nem lehetne releváns valamely anyagnak a REACH‑rendelet alapján különös aggodalomra okot adó anyagként való azonosítása szempontjából.
Ezenkívül a Törvényszék azt állapította meg, hogy a több információforrás által követett eltérő célok eltérő következtetésekhez vezethetnek a tudományos adatok megbízhatóságát illetően. Márpedig egy tudományos tanulmány megbízhatósága elválaszthatatlan attól, hogy megfelel-e a tudományos minimumkövetelményeknek, és azon kontextustól függően is változhat, amelyben azt végezték.
Az ECHA, a Németországi Szövetségi Köztársaság, a Francia Köztársaság és a ClientEarth vitatja a fellebbező által előadott érvelést, és azt állítja, hogy az első jogalap negyedik része megalapozatlan.
–
A Bíróság álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 256. cikk (1) bekezdése és az Európai Unió Bíróságának alapokmánya 58. cikkének első bekezdése szerint a fellebbezés csak jogkérdésekre vonatkozhat. Kizárólag a Törvényszéknek van hatásköre a releváns tények megállapítására és értékelésére, valamint a bizonyítékok értékelésére. Ebből következik, hogy a fellebbezés keretében a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel sem a tényállás megállapítására, sem – főszabály szerint – a Törvényszék által az e tényállás alátámasztására elfogadott bizonyítékok megvizsgálására (lásd ebben az értelemben: 2021. október 28‑iVialto Consulting kontra Bizottság ítélet,
C‑650/19 P
,
EU:C:2021:879
,
58.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A Bíróság felülvizsgálati jogköre a Törvényszék által megállapított tényállás tekintetében különösen az ügyiratokból következő megállapítások tárgyi pontatlanságának, a bizonyítékok elferdítésének, a bizonyítékok jogi minősítésének és annak felülvizsgálatára irányul, hogy a bizonyítási teherre és a bizonyításfelvételre vonatkozó szabályokat tiszteletben tartották‑e (2007. január 25‑iSumitomo Metal Industries és Nippon Steel kontra Bizottság ítélet,
C‑403/04 P és C‑405/04 P
,
EU:C:2007:52
,
39.
pont; 2017. május 1‑jei Dyson kontra Bizottság ítélet,
C‑44/16 P
,
EU:C:2017:357
,
31.
pont).
E tekintetben elegendő megállapítani, hogy az első jogalap negyedik része keretében előadott érvelésével a fellebbező valójában a tények Törvényszék általi értékelésének felülvizsgálatát kívánja elérni, amelyre a fellebbezés keretében a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel, amint az a jelen ítélet 84. és 85. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatból következik (lásd ebben az értelemben: 2021. december 21‑iPlasticsEurope kontra ECHA ítélet,
C‑876/19 P
, nem tették közzé,
EU:C:2021:1047
,
80.
pont).
Ennélfogva az első jogalap negyedik részét, mint elfogadhatatlant, el kell utasítani.
Ebből eredően az első jogalapot, mint részben megalapozatlant, illetve mint részben elfogadhatatlant, el kell utasítani.
A fellebbező beadványainak elferdítésére, a REACH‑rendelet 57. cikke f) pontjának téves értelmezésére és a meghallgatáshoz való jog megsértésére alapított, második jogalapról
A felek érvei
Második jogalapjával a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 220–226. pontjában, amely a REACH‑rendelet 57. cikkének a)–e) pontjában felsorolt más anyagok használata által felvetődő aggodalmaknak azonos mértékű aggodalomra vonatkozó, e cikk f) pontjában szereplő kritériumra vonatkozik, elferdítette a fellebbező észrevételeit, tévesen értelmezte ez utóbbi rendelkezést, és megsértette a fellebbező meghallgatáshoz való jogát.
A megtámadott ítélet 224. pontjában szerinte a Törvényszék összekeverte az aggodalom mértékének egyezését a tulajdonságok egyezésével. Így a Törvényszék elferdítette a fellebbező által előadott érveket, mivel úgy vélte, hogy a fellebbező azt állította, hogy valamely anyagnak PBT és/vagy vPvB tulajdonságokkal kell rendelkeznie ahhoz, hogy a REACH‑rendelet 57. cikke f) pontjának hatálya alá tartozhasson.
Márpedig a fellebbező arra hivatkozik, hogy ő a Törvényszék előtti eljárásban azt állította, hogy valamely anyag csak akkor tartozhat e rendelkezés hatálya alá, ha az ezen anyag által a környezetre vonatkozóan keltett aggodalom azonos mértékű az e rendelet 57. cikkének d) és e) pontjában említett PBT és/vagy vPvB anyagok által keltett aggodalommal, anélkül hogy ezen anyag tulajdonságainak szükségszerűen egyenértékűnek kellene lenniük a PBT és/vagy vPvB anyagok tulajdonságaival.
Ezenkívül a fellebbező azt állítja, hogy bizonyította az azonos mértékű aggodalom ECHA általi értékelését hibában szenvedővé tevő hiányosságokat. E tekintetben a fellebbező azt állítja, hogy e bizonyítás szerepel a Törvényszék által feltett kérdésekre adott válaszában. Először is e válasz 63. pontjában a fellebbező megjegyezte, hogy a REACH‑rendelet XIII. mellékletéből és előkészítő munkálataiból kitűnik, hogy a PBT és/vagy vPvB anyagok környezetre nézve különösen aggodalomra okot adóként történő kiválasztását igazoló aggodalmak mértéke szervesen kötődik a környezetben való felhalmozódásukat követő hatásaik visszafordíthatatlan jellegéhez.
Másodszor, az említett válasz 65. pontjában a fellebbező érve arra a kérdésre vonatkozott, hogy az ECHA a gyorsan lebomló és alacsony bioakkumulációs potenciállal rendelkező biszfenol‑A tekintetében is a környezetre vonatkozóan keltett aggodalom olyan mértékét állapította‑e meg, amely azonos mértékű a PBT és/vagy vPvB tulajdonságokkal rendelkező anyagok által keltett aggodalom mértékével.
Harmadszor, ugyanezen válasz 66–75. pontjában a felperes azt állította, hogy az ECHA nem bizonyította az ilyen mértékű aggodalom meglétét a perzisztencián és a bioakkumuláción kívül más olyan tulajdonságokkal, amelyek a PBT és vPvB anyagokra jellemzők, illetve hogy az ECHA általi, a hatások súlyosságára, a visszafordítható jellegre és a biztonságos szint meghatározása során tapasztalt nehézségekre való hivatkozás nem felel meg e kritériumnak.
Az ECHA, a Németországi Szövetségi Köztársaság, a Francia Köztársaság és a ClientEarth vitatja a fellebbező érvelését, és arra hivatkozik, hogy a második jogalap megalapozatlan.
A Bíróság álláspontja
Ami először is a fellebbező által leírtaknak a megtámadott ítélet 224. pontjában való, Törvényszék általi állítólagos elferdítésére alapított érvet illeti, meg kell állapítani, hogy a fellebbező a megsemmisítés iránti keresetben, válaszában és a Törvényszék kérdéseire adott válaszában azt állította, hogy a biszfenol‑A könnyű és azonnali biológiai lebonthatósága miatt az ECHA tévesen állapította meg azt, hogy ez az anyag a REACH‑rendelet 57. cikkének f) pontja értelmében az egyéb anyagok használata kapcsán felmerülő aggodalmakkal „azonos mértékű aggodalomra” ad okot.
Ezen állítás alátámasztása érdekében a fellebbező több helyen hivatkozik arra a tényre, hogy a biszfenol‑A nem rendelkezik a PBT és vPvB anyagokra jellemző olyan perzisztencia‑ és bioakkumulációs tulajdonságokkal, amelyek igazolják az ezen anyagok által keltett aggodalom szintjét. Szemléltetésképpen, a válasz 83. pontjában a fellebbező kifejezetten hivatkozott arra, hogy annak megállapításához, hogy a REACH‑rendelet 57. cikkének f) pontja értelmében valamely anyag az egyéb anyagok használata kapcsán felmerülő aggodalmakkal „azonos mértékű aggodalomra” ad okot, „azokra a tulajdonságokra kell utalni, amelyek relevánsak a PBT és vPvB anyagok azonosítása szempontjából, nevezetesen a perzisztenciára és a bioakkumulációra”, tekintettel arra, hogy „[a] jelen ügyben a biszfenol‑A a környezetben se nem perzisztens (hiszen gyorsan lebomlik), se nem bioakkumulatív (hiszen alacsony bioakkumulációs potenciállal rendelkezik)”.
A megtámadott ítélet 224. pontjában a Törvényszék, anélkül, hogy bármiféle módon elferdítette volna a felperes beadványainak tartalmát, csupán az indokolási kötelezettségének megfelelően emlékeztetett az abban foglaltakra, felhívva a figyelmet azok ellentmondásos jellegére.
Másodszor, ami a fellebbezőnek az ECHA által végzett azon értékelésre vonatkozó érveit illeti, amely szerint a biszfenol‑A a REACH‑rendelet 57. cikkének f) pontja értelmében vett „azonos mértékű aggodalomra” ad okot, rá kell mutatni, hogy a fellebbező az általa e tekintetben a Törvényszék elé terjesztett észrevételek összefoglalására szorítkozik, azt kifogásolva, hogy a Törvényszék elvetette az általa javasolt értelmezést.
Emlékeztetni kell arra, amint az a jelen ítélet 46. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból is következik, hogy a Törvényszék felülvizsgálatának arra kell korlátozódnia, hogy az ECHA által végzett értékelés nem szenvedett‑e nyilvánvaló hibában, nem jelentett‑e hatáskörrel való visszaélést, illetve hogy az ECHA nem lépte‑e nyilvánvalóan túl mérlegelési jogkörének határait.
A megtámadott ítélet 229. pontjában a Törvényszék a fellebbező által előterjesztett érvek részletes elemzését követően megállapította, hogy a fellebbező nem bizonyította, hogy az ECHA mennyiben vétett nyilvánvaló értékelési hibát az „azonos mértékű aggodalom” megállapítása során. Márpedig a fellebbező által fellebbezésének alátámasztásaként előadott érvek egyike sem alkalmas ezen értékelés megdöntésére, és annak megállapítására, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta volna a jogot, amikor úgy vélte, hogy az ECHA e tekintetben nem vétett nyilvánvaló értékelési hibát.
Ennélfogva a második jogalapot, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
A tudományos vizsgálatok megbízhatóságára vonatkozó bizonyítékok értékelése során való téves jogalkalmazásra, valamint a bizonyítékok elferdítésére alapított, harmadik jogalapról
A felek érvei
Harmadik jogalapjával a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék több helyen is tévesen alkalmazta a jogot az egyes tudományos vizsgálatok megbízhatóságára vonatkozó bizonyítékok értékelése során, és ezenkívül elferdített egyes bizonyítékokat.
Először is a fellebbező azt rója fel a Törvényszéknek, hogy elferdítette a bizonyítékokat, amikor a megtámadott ítélet 66. pontjában azt állapította meg, hogy az ECHA nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát azzal, hogy nem tekintette úgy, hogy a Bjerregaard és társai tanulmány (2008) releváns bizonyítékot képez, mivel e tanulmány szerzői szerinte nem figyeltek meg jelentős változásokat a halak ivarmirigyeinek fejlődésében az ikrák és a halivadékok biszfenol‑A‑nak való kitettségét követően. A Törvényszék az e tanulmány szerzői által tett azon spekulatív megjegyzések alapján jutott erre a következtetésre, amelyek szerint egy hosszabb expozíciós időszak kihatással lehetett volna a halivadékok szexuális differenciálódására.
Másodszor, a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 69. pontjában tévesen állapította meg, hogy az ECHA nem mulasztotta el figyelembe venni a Rhodes és társai tanulmányt (2008), annak a Mihaich és társai tanulmányban (2012) közölt változata szerint. A fellebbező szerint, ha az ECHA figyelembe vette volna ezt a tanulmányt, azt kellett volna megállapítania, hogy abból nem következik, hogy a biszfenol‑A‑nak bármiféle káros hatása lenne a tűzcselle
(Pimephales promelas)
populációja tekintetében.
Harmadszor, a fellebbező azt rója fel a Törvényszéknek, hogy elferdítette a rendelkezésére álló bizonyítékokat, amikor úgy ítélte meg, hogy a Sumpter és társai tanulmány (2001) megerősíti az ECHA következtetéseit, mivel e tanulmány a biszfenol‑A‑nak való expozíciót követő vitellogenin‑indukciót is megállapítja, miközben a vitellogenin növekedése önmagában nem jelent káros hatást.
Negyedszer, a fellebbező azt rója fel a Törvényszéknek, hogy tévesen értelmezte a megtámadott ítélet 140–144. pontjában a mérlegelési jogkör ECHA általi gyakorlását, és elferdítette a bizonyítékokat, amikor úgy ítélte meg, hogy mind a Heimeier és társai tanulmánynak (2009), mind az Iwamuro és társai tanulmánynak (2003) – két, a
xenopus laevis
fajhoz tartozó kétéltűekre vonatkozó
in vivo
vizsgálat – 2‑es megbízhatósági besorolást, azaz „korlátozottan megbízható” besorolást lehetett adni a Klimisch‑féle osztályozás szerint, s így fel lehetett venni az ECHA tudományos bizonyítékai közé mint kulcstanulmányokat.
Ötödször, a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 152–163. pontjában azt állapította meg, hogy az ECHA nem vétett nyilvánvaló értékelési hibát, amikor a Chen és társai tanulmányt (2015) megbízhatónak és kulcsfontosságúnak tekintette, ezáltal elferdítve a bizonyítékokat, és megsértve a tudományos kiválóság elvét.
Hatodszor, a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a Chen és társai tanulmány (2015) megbízható, a Segner és társai tanulmányra (2003a), a Keiter és társai tanulmányra (2012), valamint a Yokota és társai tanulmányra (2000) való hivatkozással, és elmulasztott válaszolni azon érvére, amely szerint a Segner‑ és a Keiter‑tanulmány nem említette a nemek arányát. A Törvényszék ugyanis szerinte a megtámadott ítélet 158. pontjában azt állapította meg, hogy e két utóbbi tanulmány más olyan mutatókra is hivatkozik, amelyek alátámasztják, vagy legalábbis valószínűsítik a biszfenol‑A endokrin hatásmechanizmusát, így többek között a vitellogenin‑indukciót, miközben a vitellogenin‑indukció nem a káros hatások mutatója.
Végül hetedszer, a Törvényszék tévesen állította a megtámadott ítélet 159. pontjában, anélkül hogy válaszolt volna a fellebbező érveire, hogy együttesen vizsgálva a Chen és társai tanulmány (2015), valamint a Yokota és társai tanulmány tanulmány (2000) hozzájárul a bizonyítékok bizonyító erejéhez a biszfenol‑A‑nak a halpopulációkon belül a nemek arányára gyakorolt hatásait illetően. A Yokota és társai tanulmányt (2000) több mint négyszeres koncentrációban végezték el a Chen és társai tanulmányhoz (2015) képest, amint azt a Törvényszék is megjegyezte a megtámadott ítéletben, és a Yokota és társai tanulmányban (2000) az egyszeres koncentráció, amelynek esetén a nemek arányának módosulása figyelhető meg, a halálos mértékű toxicitás szintjén helyezkedik el.
A Bíróság álláspontja
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint, ha a fellebbező a bizonyítékoknak a Törvényszék általi elferdítésére hivatkozik, akkor az EUMSZ 256. cikk, az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének első bekezdése és a Bíróság eljárási szabályzata 168. cikke (1) bekezdésének d) pontja alapján pontosan meg kell jelölnie a Törvényszék által elferdített bizonyítékokat, és bizonyítania kell azokat az elemzési hibákat, amelyek a Törvényszéket az értékelése során ezen elferdítéshez vezették. Másfelől az elferdítésnek nyilvánvalóan ki kell tűnnie az ügy irataiból, anélkül hogy szükséges lenne a tényállás és a bizonyítékok újbóli értékelése (2022. május 12‑iKlein kontra Bizottság ítélet,
C‑430/20 P
,
EU:C:2022:377
,
23.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben a jelen ítélet 110. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat értelmében azt kell megállapítani, hogy a fellebbező által hivatkozott elferdítések egyike sem tűnik ki nyilvánvalóan az ügy irataiból.
Ezáltal a fellebbező az érvelésével valójában azt szeretné elérni, hogy a Bíróság vizsgálja felül a Törvényszék elé terjesztett bizonyítékokat, amelyek értékelése a jelen ítélet 84. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően kizárólag a Törvényszék hatáskörébe tartozik.
A fentiekből következik, hogy a harmadik jogalapot, mint elfogadhatatlant, teljes egészében el kell utasítani.
Az elővigyázatosság elvének téves értelmezésére alapított, negyedik jogalapról
A felek érvei
Negyedik jogalapjában a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 88. és 223. pontjában tévesen értelmezte az elővigyázatosság elvét annak érdekében, hogy lehetővé tegye az ECHA számára, hogy a bizonyítékok értékelése során nem validált és megbízhatatlan tudományos tanulmányokra, valamint az expozíció biztonságos szintjének meghatározását érintő állítólagos bizonytalanságokra támaszkodjon. Erre az elvre, amely a REACH‑rendelet valamennyi rendelkezésének alapjául szolgál, az ECHA nem hivatkozhat annak érdekében, hogy ne tegyen eleget a REACH‑rendelet 57. cikkének f) pontjából eredő kötelezettségének, és ne tartsa tiszteletben a tudományos kiválóság elvét.
A fellebbező szerint a 2019. október 1‑jei Blaise és társai ítéletből (
C‑616/17
,
EU:C:2019:800
,
43.
és
46.
pont) az következik, hogy az elővigyázatosság elve csak akkor teszi lehetővé védintézkedések elfogadását, ha bizonytalanságok állnak fenn a kockázatok fennállását vagy terjedelmét illetően. Ez az elv azonban nem jelenti azt, hogy az uniós ügynökségek nem megbízható tudományos adatok alapján fogadhatnak el intézkedéseket.
A fellebbező az elővigyázatosság elvének alkalmazásáról szóló bizottsági közleménynek „Az elővigyázatosság elvének alkalmazását kiváltó tényezők” című 5.1 címére is hivatkozik, amelyből az következik, hogy az elővigyázatosság elvének alkalmazási köre csupán arra a bizonytalanságra korlátozódik, amely azzal kapcsolatos, hogy valamely anyag kockázatot jelent‑e, és ha igen, milyen mértékben. Nem lehet azonban ezen elvre hivatkozni a jelen ügyben nem megbízható, azt bizonyító elemek elégtelenségének orvoslása érdekében, hogy valamely anyag olyan belső tulajdonsággal rendelkezik, vagyis veszélyt jelent, ami megelőzi azon kérdés értékelését, hogy az anyag valóban kockázatot jelent‑e az emberi egészségre vagy a környezetre.
Az ECHA, a Németországi Szövetségi Köztársaság, a Francia Köztársaság és a ClientEarth vitatja a fellebbező érvelését, és arra hivatkozik, hogy a negyedik jogalap megalapozatlan.
A Bíróság álláspontja
Ami a megtámadott ítélet 88. pontját illeti, meg kell állapítani, hogy az a Törvényszék által a megtámadott ítélet 71–90. pontjában annak érdekében kifejtett indokok sorába illeszkedik, hogy választ adjon egy olyan kifogásra, amellyel a fellebbező azt kifogásolta, hogy az ECHA „nem szabványos” vagy „feltáró” jellegű tanulmányokat, vagyis olyan tanulmányokat vett figyelembe, amelyeket nem a nemzeti vagy nemzetközi szinten validált módszereknek megfelelően végeztek el.
Márpedig, még ha feltételezzük is, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 88. pontjában tévesen alkalmazta volna a jogot azáltal, hogy tévesen értelmezte az elővigyázatosság elvét, e tévedés nem lenne kihatással arra a megállapításra, amely szerint nincs elvi akadálya annak, hogy az ECHA figyelembe vegyen „nem szabványos” vagy „feltáró jellegű” tanulmányokat. E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Törvényszék a fellebbező kifogását a megtámadott ítélet 87. és 89. pontjában kifejtett érvekre támaszkodva utasította el, amelyeket a fellebbező a fellebbezésében nem vitatott.
Ennélfogva, mivel az a megtámadott ítélet 88. pontjára vonatkozik, a negyedik jogalapot, mint hatástalant, el kell utasítani.
Ami a megtámadott ítélet 223. pontját illeti, az a Törvényszék által a megtámadott ítélet 211–230. pontjában kifejtett indokok sorába illeszkedik, egy olyan kifogás megválaszolása érdekében, amellyel a fellebbező azt állította, hogy az ECHA nyilvánvaló értékelési hibát vétett a REACH‑rendelet 57. cikkének f) pontja értelmében vett „azonos mértékű aggodalom” azonosítása során.
Közelebbről, a megtámadott ítélet 221–223. pontja az ECHA által végzett értékelésre, és annak a fellebbező általi kétségbe vonására vonatkozik, a biszfenol‑A‑nak való kitettség biztonságos szintje meghatározásának lehetetlenségét illetően.
A megtámadott ítélet 222. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy az ECHA figyelembe vette a biztonságos szint meghatározása során feltárt bizonytalanságokat, amelyek egyrészt abból erednek, hogy bizonyos hatások csak bizonyos életszakaszokban, időszakokban vagy évszakokban figyelhetők meg, másrészt abból, hogy a biszfenol‑A különböző endokrin hatásmechanizmusok révén sokféle organizmust érint.
A Törvényszék ebben az összefüggésben állapította meg a megtámadott ítélet 223. pontjában azt, hogy az elképzelhető legkisebb bizonytalanságokra tekintettel az ECHA óvatosan közelítette meg a biszfenol‑A‑nak való kitettség biztonságos szintje meghatározásának lehetséges mivoltára vonatkozó kérdést, és ez a körültekintés indokolt volt, „többek között” az elővigyázatosság elvére figyelemmel, amelyen a REACH‑rendelet rendelkezései annak 1. cikkének (1) bekezdése értelmében alapulnak. A Törvényszék mindebből azt a következtetést vonta le, hogy nem róható fel az ECHA‑nak, hogy többek között az endokrin hatásmechanizmusa miatt a biszfenol‑A hatásai által keltett aggodalom mértékét különösen azon bizonytalanságokra hivatkozva igazolta, amelyeket a biszfenol‑A biztonságos expozíciós szintjének meghatározása érdekében azonosított.
A megtámadott ítélet indokolása releváns részének olvasata alapján a fellebbező állításaival ellentétben nem tűnik úgy, hogy a Törvényszék az elővigyázatosság elvét akként értelmezte volna, hogy az ECHA nem megbízható tudományos adatokra is alapíthatta a vitatott határozatot. A megtámadott ítélet 223. pontjában ugyanis a Törvényszék kifejtette, hogy az ECHA, a fennálló bizonytalanságok miatt, óvatosan közelítette meg azt a kérdést, hogy meg lehet-e határozni a biszfenol‑A‑nak való kitettség biztonságos szintjét, és ez az elővigyázatosság az említett elvre tekintettel indokolt volt.
Ezenfelül emlékeztetni kell arra, hogy az elővigyázatosság elvéből az következik, hogy amennyiben bizonytalanságok állnak fenn az emberi egészségre vonatkozó kockázatok fennállása vagy mértéke tekintetében, védelmi intézkedéseket lehet hozni anélkül, hogy meg kellene várni, hogy e kockázatok valósága és súlyossága teljesen bizonyossá váljon. Amikor az elvégzett vizsgálatok eredményeinek nem meggyőző jellege miatt nem állapítható meg teljes bizonyossággal az állítólagos kockázat fennállása vagy mértéke, azonban e kockázat bekövetkezése esetén a közegészségügyre gyakorolt ténylegesen káros hatás valószínűsíthetően fennállna, az elővigyázatosság elve indokolttá teszi korlátozó intézkedések elfogadását (2022. június 16‑iSGL Carbon és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑65/21 P és C‑73/21 P–C‑75/21 P
,
EU:C:2022:470
,
96.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A biszfenol‑A‑nak való kitettség biztonságos szintjének meghatározását övező bizonytalanságokra tekintettel a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy az ECHA ezzel kapcsolatos óvatossága, többek között a jelen ítélet 126. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat által értelmezett elővigyázatosság elvére tekintettel, igazolt.
Ebből következik, hogy a negyedik jogalapot, mint részben hatástalant, illetve mint részben megalapozatlant, el kell utasítani.
A REACH‑rendelet 2. cikke (8) bekezdése b) pontjának téves értelmezésére és az indokolási kötelezettség megsértésére alapított, ötödik jogalapról
A felek érvei
Ötödik jogalapjának első részében a fellebbező azt rója fel a Törvényszéknek, hogy az tévesen alkalmazta a jogot a megtámadott ítélet 243–271. pontjában, amikor úgy ítélte meg, hogy a biszfenol‑A‑hoz hasonló intermedierek nem mentesülnek a REACH‑rendelet 57. és 59. cikke szerinti azonosítás alól, mivel e rendelkezések csak az anyag lényegi tulajdonságaira vonatkoznak, nem pedig annak felhasználására, és hogy nem volt aránytalan az ECHA részéről a biszfenol‑A‑nak a jelöltanyagok listájára való felvétele.
E tekintetben a fellebbező a 2017. október 25‑iPPG és SNF kontra ECHA ítéletet (
C‑650/15 P
,
EU:C:2017:802
,
59.
pont) idézve először is arra hivatkozik, hogy a Törvényszék értelmezése ellentétes a REACH‑rendelet 2. cikke (8) bekezdése b) pontjának szó szerinti értelmezésével, amely az összes intermediert kiveszi e rendelet VII. címének hatálya alól, mivel azok ideiglenes jellegűek, és azokat a REACH‑rendelet 3. cikkének 15. pontja alapján más anyagokká alakítják át.
Ezt követően a megtámadott ítélet 255. pontjában a Törvényszék az értelmezését többek között annak szükségességével igazolta, hogy ügyelni kell arra, hogy az intermedierek ne kerülhessenek ki a különös aggodalomra okot adó anyagként való azonosítás eljárása alól. Márpedig a REACH‑rendelet 7. cikkének (2) bekezdésében és 33. cikkében foglalt követelményeket nem arra szánták, hogy azok kiterjedjenek az intermedierekre. E rendelkezések alkalmazását az váltja ki, hogy a vegyi anyagokból előállított cikkekben olyan anyagok vannak jelen, amelyek megfelelnek az e rendelet 57. cikkében foglalt kritériumoknak. Következésképpen az említett rendelkezések nem arra irányulnak, hogy lefedjék az intermediereket, mivel azok célja
per definitionem
a más anyagokká való, oly módon történő feldolgozás, hogy azok már elvileg nem lesznek ez utóbbiakban „jelen”.
Végül a fellebbező egyrészt azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 252. pontjában úgy vélte, hogy az „intermedier” fogalma valamely anyag felhasználására utal, másrészt pedig, hogy valamely anyag felhasználása nem releváns a különös aggodalomra okot adó anyagként való azonosítás szempontjából. Különbséget kell tenni a keresetlevélben helyesen használt „intermedier anyag felhasználásának” és az ECHA által hivatkozott és a Törvényszék által a megtámadott ítéletben és a korábbi ítéleteiben is akként értelmezett „intermedier anyag felhasználásának” fogalma között, mint amely valamely anyag bizonyos típusú felhasználásából áll.
Ötödik jogalapjának második részében a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Törvényszék megsértette az indokolási kötelezettségét azáltal, hogy nem válaszolt a megsemmisítés iránti keresetben szereplő több érvre, amelyek eltérnek a Törvényszék által a megtámadott ítéletben hivatkozott 2017. október 25‑iPPG és SNF kontra ECHA ítélet (
C‑650/15 P
,
EU:C:2017:802
) alapjául szolgáló ügyben előadott érvektől.
Először is a Törvényszék által a megtámadott ítélet 252. pontjában tett megállapítás, amely szerint „többek között az anyagok bizonyos felhasználási típusára vonatkozik a [REACH] rendelet 17. cikkének (3) bekezdése és 18. cikkének (4) bekezdése”, nem válaszolja meg a fellebbezőnek a megsemmisítés iránti keresetének 144. pontjában az intermedier anyagok regisztrálása céljából közlendő információkra vonatkozó különös rendelkezéseket illetően tett észrevételeit.
Másodszor, a Törvényszék nem válaszolta meg a megsemmisítés iránti kereset 149. pontjában felhozott érveket sem, amelyek szerint az „intermedier” fogalmának jogi értelmezését nem befolyásolhatja az a különös körülmény, hogy a korlátozott információkra vonatkozó, a REACH‑rendelet 17. és 18. cikkében előírt követelmények nem alkalmazhatók a monomerekre, például a biszfenol‑A intermedierként történő nyilvántartásba vétele esetében.
A fellebbező hangsúlyozza, hogy a fent hivatkozott összes érv ellenére, amelyek megerősítik azt a következtetést, amely szerint az intermedier anyagok a REACH‑rendeleten belül sajátos jogi státusszal rendelkeznek, és azokat nem lehet egyszerűen „valamely anyag meghatározott típusú felhasználásának” tekinteni, a Törvényszék egyszerűen a Bíróságnak a 2017. október 25‑iPPG és SNF kontra ECHA ítéletben (
C‑650/15 P
,
EU:C:2017:802
) szereplő értelmezését alkalmazta.
Ötödik jogalapjának harmadik részében a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 258. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor az őáltala leírtakat tévesen értelmezte, azoknak a REACH‑rendelet 49. cikkére vonatkozó részében.
A fellebbező ugyanis a megsemmisítés iránti kereset 148. pontjában hangsúlyozta, hogy nemcsak a szigorúan ellenőrzött feltételek mellett gyártott és/vagy felhasznált intermedierek regisztrálhatók korlátozott információk továbbítása révén, hanem hogy a telephelyen elkülönített, szigorúan ellenőrzött körülmények között használt intermedierek kifejezetten mentesülnek is az anyagértékelés alól a REACH‑rendelet 49. cikke alapján.
A megtámadott ítéletben a Törvényszék szerinte tévesen értelmezte ezt az érvet, amikor megállapította, hogy a REACH‑rendelet 49. cikkének „teljesen más” a célja, mint az e rendelet 57. cikke szerinti azonosítás. A Törvényszék ezen indokolása szerinte nem veszi figyelembe azt a tényt, hogy az említett rendelet 49. cikke kifejezetten akkor alkalmazandó, ha valamely tagállam illetékes hatósága úgy ítéli meg, hogy egy kockázat azonos mértékű az ugyanezen rendelet 57. cikkében szereplő kritériumokat teljesítő anyagok felhasználása által keltett aggodalommal. Így az „azonos mértékű aggodalom” kifejezésből és a REACH‑rendelet 57. cikkére való kifejezett utalásból kitűnik, hogy az uniós jogalkotónak egyértelműen az volt a szándéka, hogy a telephelyen elkülönített intermedierek esetében e rendelet 49. cikkét az említett rendelet „Engedélyezés” cím alatt előírttól eltérő kockázatkezelési eljárásként alkalmazza.
Az ECHA, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a ClientEarth vitatja a fellebbező érvelését, és a Francia Köztársasággal együtt arra hivatkozik, hogy az ötödik jogalap megalapozatlan.
A Bíróság álláspontja
Az ötödik jogalap első részét illetően elegendő megállapítani, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 251–257. pontjában helyesen alkalmazta a 2017. október 25‑iPPG és SNF kontra ECHA ítéletet (
C‑650/15 P
,
EU:C:2017:802
) a REACH‑rendelet 2. cikke (8) bekezdésének b) pontjában szereplő mentesség hatályát illetően. Ezen ítélet 63. pontjában ugyanis a Bíróság azt állapította meg, hogy e mentesség nem alkalmazható a REACH‑rendelet VII. címének azon rendelkezéseire, amelyek az anyagokat a lényegi tulajdonságaik alapján szabályozzák, pontosítva, hogy e rendelet 2. cikke (8) bekezdésének b) pontjával tehát nem ellentétes az, hogy valamely anyagot akár intermedierként, akár az említett rendelet 57. cikkében előírt kritériumok alapján is azonosítani lehessen.
Ennélfogva az ötödik jogalap első részét, mint megalapozatlant, el kell elutasítani.
E jogalap második részét illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a Törvényszéknek az Európai Unió Bírósága alapokmányának 36. cikkében és 53. cikke első bekezdésében előírt, az ítéletek indokolására vonatkozó kötelezettsége nem kötelezi a Törvényszéket arra, hogy olyan magyarázatot adjon, amely egyenként és kimerítően követi a felek által előadott összes érvet. Az indokolás így lehet hallgatólagos is, feltéve hogy lehetővé teszi az érdekeltek számára, hogy megismerjék azon indokokat, amelyeken a Törvényszék ítélete alapul, illetve a Bíróság számára, hogy elegendő információval rendelkezzen ahhoz, hogy a fellebbezés keretein belül gyakorolni tudja felülvizsgálati jogkörét (2020. december 9‑iGroupe Canal + kontra Bizottság ítélet,
C‑132/19 P
,
EU:C:2016:1007
,
45.
pont).
A jelen ügyben azt kell megállapítani, hogy a Törvényszék által a megtámadott ítélet 251–257. pontjában kifejtett indokolás megfelel a jelen ítélet 144. pontjában felidézett követelményeknek, mivel lehetővé teszi az érdekeltek számára, hogy megismerjék azon indokokat, amelyekre a Törvényszék támaszkodott, a Bíróság számára pedig azt, hogy elegendő információval rendelkezzen ahhoz, hogy a fellebbezés keretein belül gyakorolni tudja felülvizsgálati jogkörét.
Ennélfogva e második részt, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
Az ötödik jogalap harmadik részét illetően, amely a Törvényszék által a megtámadott ítélet 258. pontjában található állítólagos téves jogalkalmazásra vonatkozik, meg kell állapítani, hogy az azon az előfeltevésen alapul, hogy a REACH‑rendelet 49. cikkének a telephelyen elkülönített intermedierekre alkalmazandó rendelkezései kizárják e rendelet 57. cikkének az ilyen anyagokra való alkalmazhatóságát.
Márpedig, amint az a megtámadott ítélet 258. pontjából következik, ez az előfeltevés téves. A REACH‑rendelet 49. cikkében előírt eljárás ugyanis az olyan kockázatok esetére vonatkozik, amelyek a telephelyen szigorúan ellenőrzött feltételek mellett elkülönített intermedierként való felhasználással járnak, anélkül hogy e cikk alkalmazásához szükséges lenne, hogy ezek az anyagok megfeleljenek az e rendelet 57. cikkében foglalt kritériumoknak. Az említett 49. cikk tehát – amint azt a Törvényszék megállapította – teljesen más célt szolgál, mint az 57. cikk, és egyáltalán nem zárja ki annak alkalmazhatóságát abban az esetben, ha valamely anyag lényegi tulajdonságai igazolják annak az említett rendelet XIV. mellékletébe való jövőbeli felvételét.
A REACH‑rendelet 57. cikkére való, az e rendelet 49. cikkében szereplő utalás sem vezet más következtetésre. Ezen utalás ugyanis nem az 57. cikk alóli kivétel bevezetésére vonatkozik, hanem kizárólag azon kockázati szint meghatározására, amely az említett 49. cikk alkalmazásához szükséges, mivel az emberi egészségre vagy a környezetre jelentett e veszély szintjének „azonosnak kell lennie az 57. cikkben meghatározott kritériumokat teljesítő anyagok használata által keltett aggodalom mértékével”.
Ennélfogva az ötödik jogalap harmadik részét, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
E körülményekre tekintette az ötödik jogalapot, mint részben megalapozatlant, el kell utasítani, és ennek következtében a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről. Ugyanezen szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése, amelyet e szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, akként rendelkezik, hogy a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
Az eljárási szabályzat 184. cikkének (4) bekezdése szerint, ha nem az elsőfokú eljárásban beavatkozó fél terjesztette elő a fellebbezést, az elsőfokú eljárásban beavatkozó felet csak akkor lehet a fellebbezési eljárás költségeinek viselésére kötelezni, ha részt vett a Bíróság előtti eljárás írásbeli vagy szóbeli szakaszában. Ha e fél részt vesz az eljárásban, a Bíróság dönthet úgy, hogy e fél maga viseli saját költségeit.
A PlasticsEurope‑ot, mivel pervesztes lett, az ECHA és a ClientEarth kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
A Németországi Szövetségi Köztársaság, az elsőfokú eljárásban beavatkozó fél, maga viseli saját költségeit.
A Francia Köztársaság, az elsőfokú eljárásban beavatkozó fél, mivel részt vett a Bíróság előtti írásbeli szakaszban, azonban nem kérte a PlasticsEurope kötelezését a költségek viselésére, maga viseli saját költségeit.

A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

1)
A Bíróság a fellebbezést elutasítja.

2)
A Bíróság a PlasticsEurope AISBL‑t kötelezi a saját költségein felül az Európai Vegyianyag‑ügynökség (ECHA) és a ClientEarth részéről felmerült költségek viselésére.

3)
A Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság maga viseli saját költségeit.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.