CELEX: 62021CJ0257
Zahtjev za prethodnu odluku
Socijalna politika
Članak 153. UFEU‑a
Zaštita radnika
Direktiva 2003/88/EZ
Organizacija radnog vremena
Noćni rad
Kolektivni ugovor koji za neredoviti noćni rad predviđa viši dodatak nego za redoviti noći rad
Jednako postupanje
Članak 20. Povelje Europske unije o temeljnim pravima
Provođenje prava Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje o temeljnim pravima

Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (
SL 2003., L 299, str. 9
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.) te članka 20. i članka 51. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
Zahtjevi su upućeni u okviru sporova između društva Coca‑Cola European Partners Deutschland GmbH (u daljnjem tekstu: Coca‑Cola) i osobe L. B. (predmet C‑257/21) te osobe R. G. (predmet C‑258/21) (u daljnjem tekstu zajedno: zainteresirane osobe), u vezi s dodatkom koji se mora platiti na temelju kolektivnog ugovora za noćni rad.
Pravni okvir
Međunarodno pravo
Članak 3. stavak 1. Konvencije (br. 171) o noćnom radu iz 1990. Međunarodne organizacije rada (ILO) (u daljnjem tekstu: Konvencija ILO‑a o noćnom radu) određuje:
„Posebne mjere koje se zahtijevaju zbog prirode noćnog rada, koje obuhvaćaju barem one navedene u člancima 4. do 10. u nastavku, trebaju biti poduzete za radnike koji rade noću kako bi se zaštitilo njihovo zdravlje, olakšalo im izvršavanje obiteljskih i socijalnih obaveza, osigurali izgledi za razvoj karijere i kako bi im se dodijelile odgovarajuće naknade. Takve se mjere također moraju poduzeti u pogledu sigurnosti i zaštite majčinstva u korist svih onih koji obavljaju noćni rad.”
Članak 8. te konvencije predviđa:
„Naknadama dodijeljenima radnicima koji rade noću u pogledu trajanja rada, plaće ili sličnih prednosti mora se priznati priroda noćnog rada.”
Pravo Unije
Direktiva 2003/88 donesena je na temelju članka 137. stavka 2. UEZ‑a, koji je postao članak 153. stavak 2. UFEU‑a.
Uvodne izjave 1., 2. i 4. do 6. te direktive glase:
„(1)
Direktiva Vijeća 93/104/EZ od 23. studenoga 1993. o određenim vidovima organizacije radnog vremena [(
SL 1993., L 307, str. 18
.)], koja propisuje minimalne sigurnosne i zdravstvene uvjete za organizaciju radnog vremena s obzirom na trajanje dnevnog odmora, stanki, tjednog odmora, najvećeg broja radnih sati tjedno, godišnjeg odmora te vidova noćnog rada, rada u smjenama i radnog rasporeda, znatno je izmijenjena. Radi bolje preglednosti i jasnoće potrebno je kodificirati spomenute odredbe.
(2)
Člankom 137. [UEZ‑a] određuje se da [Europska z]ajednica mora podupirati i dopunjavati aktivnosti država članica u pogledu unaprjeđenja radne sredine radi zaštite zdravlja i sigurnosti radnika. Direktivama usvojenima na temelju tog članka ne smiju se nametati administrativna, financijska i zakonska ograničenja koja bi mogla ometati osnivanje i razvoj malog i srednjeg poduzetništva.
[…]
(4)
Poboljšanje sigurnosti, higijene i zdravlja radnika na radu ciljevi su koji ne smiju biti podređeni isključivo ekonomskim interesima.
(5)
Svi radnici moraju ostvariti odgovarajuće vrijeme za odmor. Pojam ‚odmor’ mora se izraziti u jedinicama vremena, tj. u danima, satima i/ili njihovim dijelovima. Radnicima unutar Zajednice treba osigurati minimalni dnevni, tjedni i godišnji odmor, kao i odgovarajuće stanke. U skladu s time također je neophodno odrediti najveći broj radnih sati tjedno.
(6)
Potrebno je uzeti u obzir načela [ILO‑a] u vezi s organizacijom radnog vremena, uključujući i načela koja se odnose na noćni rad.”
Članak 1. navedene direktive, naslovljen „Svrha i opseg”, u stavku 1. propisuje:
„Ova direktiva postavlja minimalne sigurnosne i zdravstvene uvjete za organizaciju radnog vremena.”
Članak 7. iste direktive određuje:
„1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik imao pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna, ovisno o uvjetima za stjecanje prava i za odobravanje takvog odmora utvrđenima nacionalnim propisima i/ili praksom.
2.   Najkraći plaćeni godišnji odmor ne može se zamijeniti novčanom naknadom, osim u slučaju prestanka radnog odnosa.”
Članak 8. Direktive 2003/88, naslovljen „Trajanje noćnog rada”, propisuje:
„Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi se osiguralo da:
(a)
uobičajen broj radnih sati noću ne bude veći od prosječnih osam sati unutar 24-satnog razdoblja;
(b)
radnici koji rade noću koji su u radu izloženi posebnoj opasnosti ili teškom fizičkom ili mentalnom naporu ne rade više od osam sati unutar svakog 24-satnog razdoblja u kojem rade noću.
Za potrebe točke (b), nacionalnim se propisima i/ili praksom ili pak kolektivnim ugovorima ili sporazumima između socijalnih partnera određuje koji rad uključuje osobite opasnosti ili teški fizički ili mentalni napor, uzimajući u obzir posebne posljedice i opasnosti noćnog rada.”
U skladu s člankom 9. te direktive, naslovljenim „Zdravstveni pregled i preraspoređivanje radnika koji rade noću na dnevni rad”:
„1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi se osiguralo da:
(a)
radnici koji rade noću imaju pravo na besplatan zdravstveni pregled prije samog početka noćnog rada, a zatim u pravilnim vremenskim razmacima;
(b)
radnici koji rade noću, a koji imaju zdravstvenih problema zbog noćnog rada budu, kad je to moguće, premješteni na dnevni posao koji su sposobni obavljati.
2.   Besplatni zdravstveni pregled iz stavka 1. [točke] (a) podliježe liječničkoj tajni.
3.   Besplatni zdravstveni pregled iz stavka 1. [točke] (a) može se obaviti unutar nacionalnog zdravstvenog sustava.”
Članak 10. navedene direktive, naslovljen „Jamstva za noćni rad”, predviđa:
„Države članice mogu za rad određenih kategorija radnika koji rade noću, čija su sigurnost i zdravlje u opasnosti zbog noćnog rada, predvidjeti određena jamstva, pod uvjetima određenima nacionalnim propisima i/ili praksom.”
Članak 11. iste direktive, naslovljen „Obavještavanje o redovnom upošljavanju radnika koji rade noću”, određuje:
„Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi se osiguralo da poslodavac koji redovito zapošljava radnike koji rade noću o tome obavijesti nadležna tijela na njihovo traženje.”
Članak 12. Direktive 2003/88, naslovljen „Sigurnost i zdravstvena zaštita”, propisuje:
„Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi se osiguralo da:
(a)
radnici koji rade noću i radnici u smjenama imaju sigurnost i zdravstvenu zaštitu prilagođenu prirodi njihovog rada;
(b)
odgovarajuće usluge ili sredstva zaštite i prevencije, koja se tiču sigurnosti i zdravlja radnika koji rade noću i radnika u smjenama, odgovaraju onima koja se primjenjuju na ostale radnike i da su dostupna u svako doba.”
U skladu s člankom 13. navedene direktive, naslovljenim „Radni raspored”:
„Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi se osiguralo da poslodavac koji želi organizirati rad po određenom rasporedu vodi računa o općem načelu po kojem rad treba biti prilagođen radniku, kako bi se smanjio monoton ili automatski rad, ovisno o tipu djelatnosti te o sigurnosnim i zdravstvenim uvjetima, posebno što se tiče stanki tijekom radnog vremena.”
Njemačko pravo
Članak 3. Grundgesetza für die Bundesrepublik Deutschland (Temeljni zakon Savezne Republike Njemačke) od 23. svibnja 1949. (BGBl. 1949. I, str. 1.), u verziji koja se primjenjuje na glavne postupke, određuje:
„(1)   Svi su ljudi jednaki pred zakonom.
(2)   Muškarci i žene imaju jednaka prava. Država potiče stvarno ostvarenje jednakih prava muškaraca i žena i djeluje u svrhu uklanjanja postojećih nedostataka.
(3)   Nitko ne smije biti diskriminiran ili privilegiran zbog spola, podrijetla, rase, jezika, domovine i nacionalne pripadnosti, vjeroispovijesti, vjerskih ili političkih uvjerenja. Nitko ne smije biti diskriminiran zbog svojeg invaliditeta.”
Članak 7. Manteltarifvertraga zwischen dem Verband der Erfrischungsgetränke‑Industrie Berlin und Region Ost e.V. und der Gewerkschaft Nahrung‑Genuss‑Gaststätten Hauptverwaltung (Opći kolektivni ugovor između registriranog udruženja proizvođača osvježavajućih pića iz Berlina i Istočne regije te Glavne uprave sindikata za hranu, piće i ugostiteljstvo) od 24. ožujka 1998. (u daljnjem tekstu: MTV) u stavcima 1. i 3., koji se odnose na „Dodatak za noćni rad, rad nedjeljom i praznicima”, predviđa:
„1.   Za noćni rad, rad nedjeljom i praznicima plaćaju se sljedeći dodaci:
Prekovremeni rad više od 41 sat tjedno 25 %
Prekovremeni noćni rad više od 41 sat tjedno 50 %
Redoviti noćni rad od 1998. godine 17,5 %
Redoviti noćni rad od 1999. godine 20 %
Neredoviti noćni rad od 1998. godine 40 %
Neredoviti noćni rad od 1999. godine 50 %
[…]
3.   Dodaci se obračunavaju na temelju osnovne plaće predviđene kolektivnim ugovorom.”
Glavni postupci i prethodna pitanja
Zainteresirane osobe radile su u noćnim smjenama za Coca‑Colu, društvo koje se bavi proizvodnjom pića i koje je sklopilo kolektivni ugovor na razini poduzeća s Gewerkschaftom Nahrung‑Genuss‑Gaststätten (Sindikat za hranu, piće i
catering
), u skladu s kojim je ono vezano odredbama MTV‑a.
Osoba L. B. je u razdoblju od prosinca 2018. do lipnja 2019. obavljala redoviti noćni rad u smislu MTV‑a, za koji joj je isplaćen dodatak od 20 % po satu.
Osoba R. G. je u prosincu 2018. i siječnju 2019. te u razdoblju od ožujka do srpnja 2019. obavljala redoviti noćni rad u smislu MTV‑a, za koji joj je isplaćen dodatak od 25 % po satu.
Smatrajući da je MTV, predvidjevši viši dodatak za neredoviti noćni rad od onog za redoviti noćni rad, uspostavio razliku u postupanju protivnu načelu jednakog postupanja, u smislu članka 3. Temeljnog zakona Savezne Republike Njemačke kao i članka 20. Povelje, zainteresirane osobe su, svaka za sebe, podnijele tužbu Arbeitsgerichtu (Radni sud, Njemačka) koji je nadležan u predmetnim slučajevima, u kojima su za predmetna razdoblja tražile isplatu iznosa koji odgovara razlici između njihovih primitaka i primitaka koje bi dobile kada bi se primijenio dodatak koji je predviđen MTV‑om za neredoviti noćni rad. U tom su pogledu tvrdile da su osobe koje redovito rade noću bile izložene znatno većim zdravstvenim rizicima i smetnjama njihova socijalnog okružja od onih koje noću rade neredovito.
Coca‑Cola je naprotiv smatrala da je neredoviti noćni rad bio mnogo rjeđi od redovitog noćnog rada i da je viši dodatak koji se primjenjuje na neredoviti noćni rad bio opravdan, među ostalim, činjenicom da on općenito podrazumijeva dodatan posao. Osim toga, redoviti noćni rad pruža pravo na dodatne prednosti, osobito u pogledu odmora. Viši dodatak na temelju neredovitog noćnog rada ima za cilj ne samo nadoknaditi ograničenja te vrste posla nego i odvratiti poslodavca od toga da spontano intervenira u slobodno vrijeme i društveni život svojih zaposlenika.
Budući da je tužbe koje su podnijele zainteresirane osobe odbio Arbeitsgericht (Radni sud), one su protiv presuda tog suda podnijele žalbe Landesarbeitsgerichtu Berlin‑Brandenburg (Zemaljski radni sud u Berlin‑Brandenburgu, Njemačka), koji je priznao njihova prava za dio predmetnih razdoblja, ali je u preostalom dijelu smatrao da je nastupila zastara.
Coca‑Cola je podnijela reviziju protiv tih presuda Bundesarbeitsgerichtu (Savezni radni sud, Njemačka), sudu koji je uputio zahtjev.
Taj se sud pita, u slučaju da je Povelja primjenjiva u ovom slučaju, je li s njom u skladu odredba kolektivnog ugovora kojom se predviđa dodatak za noćni rad, a posebno je li različito postupanje u pogledu redovitog noćnog rada i neredovitog noćnog rada na temelju članka 7. stavka 1. MTV‑a u skladu s člankom 20. Povelje.
U tim je okolnostima Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja, koja su na identičan način formulirana u predmetima C‑257/21 i C‑258/21:
„1.
Provodi li se Direktiva [2003/88] u smislu članka 51. stavka 1. prve rečenice [Povelje] odredbom kolektivnog ugovora ako ona za neredoviti noćni rad predviđa višu naknadu nego za redoviti noćni rad?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
Je li odredba kolektivnog ugovora koja za neredoviti noćni rad predviđa višu naknadu nego za redoviti noćni rad u skladu s člankom 20. [Povelje] ako se time osim negativnih učinaka na zdravlje zbog noćnog rada trebaju nadoknaditi i opterećenja zbog težeg planiranja neredovitog noćnog rada?”
Spajanje predmeta C‑257/21 i C‑258/21
Odlukom predsjednika Suda od 26. svibnja 2021. predmeti C‑257/21 i C‑258/21 spojeni su u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka kao i u svrhu donošenja presude.
Zahtjevi za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka
Dopisima podnesenima tajništvu Suda 10. ožujka 2022. i 13. lipnja 2022. zainteresirane osobe zatražile su otvaranje usmenog dijela postupka, navodeći svoje neslaganje, s jedne strane, s odlukom da se u predmetima odluči bez mišljenja nezavisnog odvjetnika i, s druge strane, s očitovanjima Europske komisije.
U tom pogledu valja istaknuti da je Sud, u skladu s člankom 76. stavkom 2. svojeg Poslovnika, na prijedlog suca izvjestitelja i nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, odlučio da neće održati raspravu, smatrajući, na temelju očitovanja podnesenih tijekom pisanog dijela postupka, da raspolaže dovoljnim informacijama za donošenje odluke u ovim predmetima.
Osim toga, valja podsjetiti na to da, na temelju članka 83. Poslovnika, Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti otvaranje ili ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, nakon zatvaranja tog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na njegovu odluku ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije.
U ovom slučaju Sud smatra, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da raspolaže svim elementima potrebnima za davanje odgovora na pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev.
Slijedom toga, valja odbiti zahtjeve zainteresiranih stranaka za otvaranje usmenog dijela postupka.
O prethodnim pitanjima
Dopuštenost
Komisija tvrdi da su zahtjevi za prethodnu odluku nedopušteni jer sud koji je uputio zahtjev nije dokazao da je tumačenje Direktive 2003/88 potrebno kako bi mogao donijeti odluku u glavnim postupcima, s obzirom na to da se postavljena pitanja odnose samo na tumačenje Povelje. Međutim, budući da ti sporovi nisu obuhvaćeni područjem primjene Direktive 2003/88, ne postavlja se pitanje tumačenja Povelje.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da se prethodnim postupkom, koji je predviđen u članku 267. UFEU‑a, uspostavlja bliska suradnja između nacionalnih sudova i Suda, utemeljena na podjeli ovlasti zahvaljujući kojoj Sud nacionalnim sudovima daje elemente za tumačenje prava Unije koji su im potrebni za rješavanje sporova koji se pred njima vode (presuda od 23. studenoga 2021., IS (Nezakonitost rješenja o upućivanju zahtjeva),
C‑564/19
,
EU:C:2021:949
, t.
59.
i navedena sudska praksa).
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, isključivo je na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kad se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je u pravilu dužan odgovoriti na njih (presuda od 23. studenoga 2021., IS (Nezakonitost rješenja o upućivanju zahtjeva),
C‑564/19
,
EU:C:2021:949
, t.
60.
i navedena sudska praksa).
Iz navedenog proizlazi da pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odgovoriti na prethodno pitanje nacionalnog suda samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (presuda od 23. studenoga 2021., IS (Nezakonitost rješenja o upućivanju zahtjeva),
C‑564/19
,
EU:C:2021:949
, t.
61.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju valja utvrditi da iz zahtjevâ za prethodnu odluku kao i iz teksta postavljenih pitanja proizlazi da je tumačenje Direktive 2003/88 potrebno kako bi se odgovorilo na pitanje provodi li se člankom 7. stavkom 1. MTV‑a ta direktiva, u smislu članka 51. stavka 1. Povelje.
U tim okolnostima argumenti koje je istaknula Komisija, a koji se odnose na tumačenje Direktive 2003/88 i koji stoga ulaze u ispitivanje merituma zahtjevâ za prethodnu odluku, ne mogu oboriti pretpostavku relevantnosti pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev (vidjeti po analogiji presudu od 22. listopada 2020., Sportingbet i Internet Opportunity Entertainment,
C‑275/19
,
EU:C:2020:856
, t.
36.
).
Stoga su prethodna pitanja dopuštena.
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita provodi li se Direktiva 2003/88 u smislu članka 51. stavka 1. Povelje odredbom kolektivnog ugovora koja predviđa viši dodatak za neredoviti noćni rad od onog za redoviti noćni rad.
U skladu s člankom 51. stavkom 1. Povelje, njezine se odredbe odnose na države članice samo kada provode pravo Unije, a prema ustaljenoj sudskoj praksi, pojam „provedba prava Unije” u smislu te odredbe pretpostavlja postojanje određenog stupnja povezanosti između akta prava Unije i predmetne nacionalne mjere, koji nadilazi sličnost obuhvaćenih područja ili neizravne učinke jednog područja na drugo, uzimajući u obzir kriterije za ocjenu koje je definirao Sud (presuda od 28. listopada 2021., Komisija za protivodejstvije na korupcijata i za otnemane na nezakonno pridobitoto imušestvo,
C‑319/19
,
EU:C:2021:883
, t.
44.
i navedena sudska praksa).
U tom kontekstu Sud je, među ostalim, odlučio o neprimjenjivosti temeljnih prava Unije u vezi s nacionalnim propisom jer odredbe Unije u dotičnom području ne nameću državama članicama nikakvu obvezu u pogledu situacije o kojoj je riječ u glavnom postupku. Stoga, sama činjenica da neka nacionalna mjera spada u područje u kojem Unija ima nadležnost ne može tu mjeru uvesti u područje primjene prava Unije i, slijedom toga, podrazumijevati primjenu Povelje (presuda od 14. listopada 2021., INSS (Udovička mirovina utemeljena na životnom partnerstvu),
C‑244/20
, neobjavljena,
EU:C:2021:854
, t.
61.
i navedena sudska praksa).
Osim toga, iz sudske prakse Suda također proizlazi da, kada odredbe prava Unije u određenom području ne uređuju neki aspekt i ne nalažu nikakvu posebnu obvezu državama članicama u pogledu određene situacije, odredba kolektivnog ugovora sklopljenog između socijalnih partnera u pogledu tog aspekta nalazi se izvan područja primjene Povelje i predmetna situacija ne može se ocijeniti s obzirom na njezine odredbe (presuda od 19. studenoga 2019., TSN i AKT,
C‑609/17 i C‑610/17
,
EU:C:2019:981
, t.
53.
i navedena sudska praksa).
Stoga valja provjeriti uređuje li Direktiva 2003/88 dodatak iz postupka o glavnoj stvari koji radnici dobivaju za noćni rad i propisuje li posebnu obvezu u pogledu takvih situacija.
U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev u biti smatra da članak 7. stavak 1. MTV‑a može biti obuhvaćen, s jedne strane, člancima 8. do 13. Direktive 2003/88 i, s druge strane, člankom 3. stavkom 1. i člankom 8. Konvencije ILO‑a o noćnom radu, u vezi s uvodnom izjavom 6. te direktive.
Kao prvo, valja napomenuti da se Direktivom 2003/88, osim posebnog slučaja iz njezina članka 7. stavka 1., koji se odnosi na plaćeni godišnji odmor, uređuju samo određeni vidovi organizacije radnog vremena, u svrhu zaštite sigurnosti i zdravlja radnika, tako da se načelno ne primjenjuje na njihovu naknadu za rad (vidjeti u tom smislu presude od 9. ožujka 2021., Radiotelevizija Slovenija (Pripravnost u udaljenom mjestu),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, t.
57.
i od 9. ožujka 2021., Stadt Offenbach am Main (Pripravnost vatrogasca),
C‑580/19
,
EU:C:2021:183
, t.
56.
).
Naime, iz članka 137. UEZ‑a, koji je postao članak 153. UFEU‑a, koji je pravna osnova Direktive 2003/88, kao i iz samog teksta članka 1. stavka 1. te direktive u vezi s njezinim uvodnim izjavama 1., 2., 4. i 5. proizlazi da je njezin cilj postaviti minimalne uvjete za poboljšanje životnih i radnih uvjeta radnika usklađivanjem nacionalnih odredbi o, među ostalim, trajanju radnog vremena (vidjeti u tom smislu presudu od 20. studenoga 2018., Sindicatul Familia Constanţa i dr.,
C‑147/17
,
EU:C:2018:926
, t.
39.
i navedenu sudsku praksu).
Osim toga, u skladu s njegovim stavkom 5., odredbe članka 153. UFEU‑a ne primjenjuju se na plaću, pravo na udruživanje, pravo na štrajk ili na pravo uvođenja mjera isključenja s rada. Ta iznimka temelji se na činjenici da je utvrđivanje visine primitaka od rada obuhvaćeno ugovornom autonomijom socijalnih partnera na nacionalnoj razini kao i nadležnošću država članica u tom području. U tim okolnostima, smatralo se primjerenim, u trenutačnom stanju prava Unije, isključiti utvrđivanje visine primitaka od rada iz usklađivanja na temelju članka 136. i sljedećih UEZ‑a (koji su postali članak 151. i sljedeći UFEU‑a) (presuda od 15. travnja 2008., Impact,
C‑268/06
,
EU:C:2008:223
, t.
123.
i navedena sudska praksa).
Točno je da se članci 8. do 13. Direktive 2003/88 odnose na noćni rad. Međutim, ti se članci odnose samo na trajanje i raspored radnika koji rade noću (članci 8. i 13. te direktive), zaštitu zdravlja i sigurnosti radnika koji rade noću (članci 9., 10. i 12. navedene direktive) i obavještavanje nadležnih tijela (članak 11. iste direktive). Navedeni članci stoga ne uređuju plaćanje radnika za noćni rad i stoga državama članicama ne nameću nikakvu posebnu obvezu u pogledu situacija o kojima je riječ u glavnom postupku.
Kao drugo, valja istaknuti da ni članak 3. stavak 1. ni članak 8. Konvencije ILO‑a o noćnom radu, u vezi s uvodnom izjavom 6. Direktive 2003/88, ne propisuju, na temelju prava Unije, posebne obveze državama članicama koje se odnose na dodatke radnicima za noćni rad.
Točno je da se člankom 3. stavkom 1. Konvencije ILO‑a o noćnom radu predviđa da se posebne mjere koje se zahtijevaju zbog prirode noćnog rada moraju poduzeti u korist radnika, uključujući dodjelu odgovarajućih naknada, dok članak 8. te konvencije određuje da naknade dodijeljene radnicima koji rade noću u području trajanja rada, plaće ili sličnih pogodnosti moraju priznati prirodu noćnog rada.
Međutim, valja istaknuti da, s obzirom na to da Unija nije ratificirala navedenu konvenciju, ona sama po sebi nema obvezujuću snagu u pravnom poretku Unije niti uvodna izjava 6. Direktive 2003/88 daje obvezujući učinak istoj konvenciji (vidjeti po analogiji presudu od 3. rujna 2015., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Komisija,
C‑398/13 P
,
EU:C:2015:535
, t.
64.
).
Prema tome, dodatak o kojem je riječ u glavnom postupku koji radnici dobivaju za noćni rad, predviđen člankom 7. stavkom 1. MTV‑a, nije obuhvaćen područjem primjene Direktive 2003/88 i ne može se smatrati da se njime provodi pravo Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da se odredbom kolektivnog ugovora koja predviđa dodatak za neredoviti noćni rad viši od dodatka za redoviti noćni rad ne provodi Direktiva 2003/88 u smislu članka 51. stavka 1. Povelje.
Drugo pitanje
S obzirom na odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

Odredbom kolektivnog ugovora koja predviđa dodatak za neredoviti noćni rad viši od dodatka za redoviti noćni rad ne provodi se Direktiva 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena u smislu članka 51. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački