CELEX: 62020CJ0625
Ennakkoratkaisupyyntö
Sosiaalipolitiikka
Miesten ja naisten tasa-arvoinen kohtelu sosiaaliturvaa koskevissa kysymyksissä
Direktiivi 79/7/ETY
4 artiklan 1 kohta
Sukupuoleen perustuva välillinen syrjintä
Kansallinen säännöstö, jossa säädetään kahden tai useamman samasta lakisääteisestä sosiaaliturvajärjestelmästä saadun täyteen työkyvyttömyyteen perustuvan eläkkeen yhteensopimattomuudesta
Tällaisten eläkkeiden yhteensopivuus silloin, kun ne kuuluvat erillisiin lakisääteisiin sosiaaliturvajärjestelmiin
Välillisen syrjinnän toteaminen tilastotietojen perusteella
Niiden vertailtavien ryhmien määrittäminen, joihin vaikutuksia kohdistuu
Oikeuttamisperuste

Ennakkoratkaisupyyntö koskee miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen asteittaisesta toteuttamisesta sosiaaliturvaa koskevissa kysymyksissä 19.12.1978 annetun neuvoston direktiivin 79/7/ETY (
EYVL 1979, L 6, s. 24
) 4 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat KM ja Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) (kansallinen sosiaaliturvalaitos, Espanja) ja jossa on kyse siitä, että viimeksi mainittu kieltäytyi tunnustamasta KM:lle saman lakisääteisen sosiaaliturvajärjestelmän nojalla myönnettyjen kahden täyteen työkyvyttömyyteen perustuvan sellaisen eläkkeen yhteensopivuutta, jotka perustuvat eri vakuutusmaksukausille ja eri vammoille.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin 79/7 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tarkoituksena on asteittain toteuttaa 3 artiklassa tarkoitetussa sosiaaliturvassa ja muussa sosiaalisessa suojelussa miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaate, jäljempänä ’tasa-arvoisen kohtelun periaate’.”
Kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään, että direktiiviä sovelletaan lakisääteisiin järjestelmiin, jotka antavat turvaa muun muassa ”työkyvyttömyyden” varalta.
Mainitun direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tasa-arvoisen kohtelun periaatteella tarkoitetaan, että minkäänlaista sukupuoleen perustuvaa syrjintää ei saa esiintyä välittömästi eikä välillisesti etenkään siviilisäädyn tai perheaseman perusteella eikä varsinkaan, kun on kysymyksessä:
–
järjestelmien soveltamisala ja niiden piiriin pääsemisen edellytykset;
–
velvollisuus osallistua rahoitukseen ja maksuosuuksien laskentaperusteet;
–
etuuksien, aviopuolisosta ja huollettavista johtuvat lisät mukaan lukien, laskentaperusteet sekä etuuksiin olevan oikeuden kestoa ja jatkumista koskevat edellytykset.”
Miesten ja naisten yhtäläisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanosta työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa 5.7.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/54/EY (
EUVL 2006, L 204, s. 23
) 1 artiklassa säädetään muun muassa, että kyseisessä direktiivissä on säännöksiä, joilla pyritään panemaan yhdenvertaisen kohtelun periaate täytäntöön ammatillisten sosiaaliturvajärjestelmien alalla.
Kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan f alakohdan mukaan ”ammatillisia sosiaaliturvajärjestelmiä” ovat järjestelmät, joita direktiivi 79/7 ei koske ja joiden tarkoituksena on antaa palkansaajille ja itsenäisille ammatinharjoittajille yrityksessä tai yritysryhmässä, taloudellisen toiminnan alueella tai ammattialalla tai ammattialojen ryhmässä etuudet, jotka täydentävät lakisääteisiin sosiaaliturvajärjestelmiin kuuluvia etuuksia tai korvaavat ne, riippumatta siitä, onko näiden järjestelmien piiriin kuuluminen pakollista tai vapaaehtoista.
Espanjan oikeus
Yleisen sosiaaliturvalain (Ley General de la Seguridad Social), sellaisena kuin sen konsolidoitu versio on hyväksyttynä 30.10.2015 annetulla kuninkaan asetuksella 8/2015 (Real Decreto Legislativo 8/2015; BOE nro 261, 31.10.2015, s. 103291), (jäljempänä LGSS) 9 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Sosiaaliturvajärjestelmä koostuu seuraavista järjestelmistä:
a)
yleinen järjestelmä, joka kuuluu tämän lain II osaston soveltamisalaan
b)
seuraavassa pykälässä tarkoitetut erityisjärjestelmät.
LGSS:n 10 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   On perustettava erityisjärjestelmiä sellaista ammatillista toimintaa varten, joka luonteensa, aikaan ja paikkaan, joissa sitä harjoitetaan, liittyvien erityisolosuhteiden tai tuotantoprosessin tyypin vuoksi edellyttää tällaisten järjestelmien perustamista, jotta varmistetaan sosiaaliturvaetuuksien asianmukainen soveltaminen.
2.   Erityisjärjestelmiä ovat järjestelmät, joihin kuuluvat seuraavat ryhmät:
a)
itsenäiset ammatinharjoittajat.
– –”
LGSS:n 163 §:n, jonka otsikko on ”Eläkkeiden yhteensopimattomuus”, 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Yleisessä [sosiaaliturva]järjestelmässä myönnettävät eläkkeet ovat yhteensopimattomia keskenään, jos sama henkilö saa niitä, jollei toisin nimenomaisesti säädetä laissa tai asetuksessa. Jos eläkkeet ovat yhteensopimattomia, kahteen tai useampaan eläkkeeseen oikeutetun on valittava niistä yksi.”
LGSS:n 26. siirtymäsäännöksen, jota sovelletaan pääasiaan, sanamuoto on seuraava:
”1. Pysyvä työkyvyttömyys luokitellaan seuraavan taulukon mukaisesti sen ratkaisevasta syystä riippumatta:
a)
osittainen pysyvä työkyvyttömyys tavanomaisessa ammatissa
b)
täydellinen pysyvä työkyvyttömyys tavanomaisessa ammatissa
c)
ehdoton pysyvä työkyvyttömyys kaikenlaisessa työssä
d)
työkyvyttömyys, joka edellyttää avun saamista kolmannelta osapuolelta.
2. Kun kyseessä on tapaturma, riippumatta siitä, onko kyse työtapaturmasta vai muusta tapaturmasta, tavanomaisella ammatilla tarkoitetaan työntekijän tapaturman ajankohtana tavanomaisesti harjoittamaa ammattia. Kun kyseessä on sairaus, riippumatta siitä, onko kyse ammattitaudista vai ei, tavanomaisella ammatilla tarkoitetaan työntekijän pääasiallisesti harjoittamaa ammattia lainsäädännössä määritellyn työkyvyttömyyden alkamista edeltävän jakson aikana.
– –
4. Pysyvällä täydellä työkyvyttömyydellä tavanomaisessa ammatissa tarkoitetaan työkyvyttömyyttä, joka estää työntekijää hoitamasta kaikkia tähän ammattiin kuuluvia tehtäviä tai siihen kuuluvia keskeisiä tehtäviä, edellyttäen, että työntekijä voi siirtyä muuhun ammattiin.
– –”
Itsenäisiä ammatinharjoittajia koskevasta erityisestä sosiaaliturvajärjestelmästä 20.8.1970 annetun asetuksen nro 2530/1970 (Decreto 2530/1970 por el que se regula el régimen especial de la Seguridad Social de los trabajadores por cuenta propia o autónomos; BOE nro 221, 15.9.1970, s. 15148) 34 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Tästä erityisjärjestelmästä etuudensaajille myönnetyt eläkkeet ovat yhteensopimattomia keskenään, jollei toisin nimenomaisesti säädetä. Kahteen tai useampaan eläkkeeseen oikeutetun on valittava niistä yksi.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
INSS totesi 2.3.1999 tekemällään päätöksellä, että pääasian kantaja, joka kuului yleiseen sosiaaliturvajärjestelmään (Régimen General de la Seguridad Social, jäljempänä RGSS), oli tavanomaisessa hallinnollisen avustajan ammatissaan täysin työkyvytön aivoinfarktin aiheuttaman muun kuin ammattitaudin perusteella, ja se myönsi hänelle RGSS:n mukaisen eläkkeen, jonka laskemisessa otettiin huomioon vuoden 1989 toukokuun ja vuoden 1994 huhtikuun välisenä jaksona maksetut vakuutusmaksut.
INSS totesi 20.3.2018 tekemällään päätöksellä, että pääasian kantaja, joka oli tällä välin työskennellyt avustajana päiväkodissa, oli myös uudessa tavanomaisessa ammatissaan täysin työkyvytön sellaisen muun kuin työtapaturman vuoksi, jonka yhteydessä häneltä oli murtunut reisiluu, ja se myönsi hänelle RGSS:n mukaisesti sitä vastaavan eläkkeen, jonka laskemisessa se otti huomioon vuoden 2015 helmikuun ja vuoden 2017 tammikuun välisenä jaksona maksetut vakuutusmaksut. INSS kuitenkin katsoi, että LGSS:n 163 §:n nojalla tämä eläke oli ristiriidassa aikaisemmin myönnetyn eläkkeen kanssa, joten pääasian kantaja oli oikeutettu vain toiseen niistä.
INSS hylkäsi 23.1.2019 pääasian kantajan tästä viimeksi mainitusta päätöksestä tekemän oikaisuvaatimuksen.
Pääasian kantaja nosti 12.3.2019 ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa kanteen, jossa hän vaati, että hänen päiväkodin avustajan ammattiinsa liittyvän työkyvyttömyyseläkkeen on tunnustettava olevan yhteensopiva hänen aiempaan hallinnollisen avustajan ammattiinsa liittyvän työkyvyttömyyseläkkeen kanssa, jotta hänelle voidaan myöntää kasautuvasti nämä kaksi eläkettä. Hän väitti tässä tarkoituksessa lähinnä, että LGSS:n 163 §:ää, jonka perusteella INSS katsoi, että nämä kaksi eläkettä eivät ole yhteensopivia, ei voida soveltaa, koska se aiheuttaa sukupuoleen perustuvaa välillistä syrjintää ja on näin ollen ristiriidassa unionin oikeuden kanssa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää aluksi, että pääasian kantaja on osoittanut suorittaneensa riittävästi vakuutusmaksuja voidakseen saada oikeuden kyseessä oleviin kahteen eläkkeeseen.
Kyseinen tuomioistuin toteaa tämän jälkeen, että Espanjan sosiaaliturvajärjestelmä koostuu useista järjestelmistä, joista suurimmat ovat RGSS, johon palkatut työntekijät yleensä kuuluvat, ja itsenäisten ammatinharjoittajien erityinen järjestelmä (Régimen Especial de Trabajadores Autónomos, jäljempänä RETA), joka kattaa itsenäiset ammatinharjoittajat yleensä, ja nämä kaksi järjestelmää tarjoaa muun muassa täyteen työkyvyttömyyteen perustuvia etuuksia edunsaajille, jotka ovat menettäneet työkykynsä terveydellisten syiden vuoksi.
Saman tuomioistuimen mukaan on niin, että vaikka LGSS:n 163 §:ssä estetään kahden RGSS:n nojalla myönnetyn täyteen työkyvyttömyyteen perustuvan eläkkeen kasautuminen, Tribunal Supremon (ylin tuomioistuin, Espanja) oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin, että tällainen kasautuminen voidaan hyväksyä tämän säännöksen perusteella, kun sitä tulkitaan vastakohtaispäätelmänä, silloin kun nämä eläkkeet on myönnetty eri järjestelmissä eli pääsääntöisesti RGSS:ssä ja RETA:ssa, myös silloin, kun ne on myönnetty samojen vammojen perusteella. Tämä tulkinta perustuu siihen, että kummallakin järjestelmällä on oma tarkoituksensa, eli RGSS:n osalta sen korvaaminen, että palkkatyön harjoittaminen on mahdotonta, ja RETA:n osalta sen korvaaminen, että itsenäisen ammatin harjoittaminen on mahdotonta.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on taipuvainen katsomaan, että tällaisen säännön soveltaminen johtaa direktiivin 79/7 4 artiklassa ja direktiivin 2006/54 5 artiklassa kiellettyyn sukupuoleen perustuvaan välilliseen syrjintään, koska vaikka tässä säännössä ei oteta käyttöön mitään sukupuoleen perustuvaa erottelua ja koska se on näin ollen tältä osin näennäisesti puolueeton, sen vaikutukset voivat kuitenkin kohdistua suuremmassa määrin naisiin. INSS:n toimittamien viitepäivää 31.1.2020 koskevien tilastotietojen mukaan on niin, että miesten ja naisten jakauma RGSS:ssä on melko tasainen, kun taas naisten osuus RETA:han kuuluvista työntekijöistä on vain 36,15 prosenttia. Tämä pienempi osuus kuvastaa sen mukaan sitä, että naisten on vaikeampi toimia itsenäisinä ammatinharjoittajina, koska heidän perinteinen tehtävänsä yhteiskunnassa on ollut toimia kotirouvina.
Näin ollen koska etuuksien kasautuminen on mahdollista vain eri järjestelmissä saavutettujen etuuksien osalta ja koska RETA:han kuuluvien miesten osuus on huomattavasti suurempi kuin siihen kuuluvien naisten osuus, tämä kasautuminen on helpommin saavutettavissa miehille kuin naisille.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo lopuksi, että INSS:n väitteet, joilla se perustelee pääasiassa kyseessä olevien kahden eläkkeen yhteensopimattomuutta, eivät ole vakuuttavia. Se epäilee näin ollen sen väitteen perusteltavuutta, jonka mukaan henkilöllä voi olla oikeus vain yhteen eläkkeeseen, joka perustuu täyteen työkyvyttömyyteen ja jolla on tarkoitus korvata tulojen menetys, joka johtuu siitä, että kyseinen henkilö ei voi jatkaa tavanomaisessa ammatissaan, koska tiettynä ajankohtana on mahdollista harjoittaa vain yhtä tavanomaista ammattia. Tämän saman väitteen pitäisi nimittäin johtaa siihen, että eri järjestelmien perusteella saavutettujen täyteen työkyvyttömyyteen perustuvien eläkkeiden kasautuminen on kielletty.
Tässä tilanteessa Juzgado de lo Social n
o
26 de Barcelona (työ- ja sosiaaliasioiden tuomioistuin nro 26, Barcelona, Espanja) päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko LGSS:n 163 §:n 1 momenttiin sisältyvä etuuksien yhteensopivuutta koskeva Espanjan oikeussääntö, sellaisena kuin sitä on tulkittu oikeuskäytännössä, [direktiivin 79/7] 4 artiklaan ja [direktiivin 2006/54] 5 artiklaan perustuvan unionin oikeuden vastainen, koska se voi aiheuttaa biologiseen sukupuoleen tai sosiaaliseen sukupuoleen perustuvaa välillistä syrjintää, kun sillä estetään kahden samassa järjestelmässä myönnetyn pysyvään täyteen työkyvyttömyyteen perustuvan etuuden yhteensopivuus, vaikka niiden yhteensopivuus hyväksytään, jos ne on myönnetty eri järjestelmissä, ja vaikka ne on joka tapauksessa ansaittu toisistaan riippumattomien vakuutusmaksujen perusteella, kun otetaan huomioon Espanjan eri sosiaaliturvajärjestelmien sukupuolijakauma?
2)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, voiko Espanjan lainsäädäntö olla ristiriidassa unionin oikeuden kanssa siinä tapauksessa, että nämä kaksi etuutta perustuvat eri vammoihin?”
Unionin tuomioistuin esitti INSS:lle ja Espanjan hallitukselle useita kysymyksiä, joihin ne vastasivat 3.12. ja 7.12.2021 toimittamillaan kirjeillä.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisen kysymyksen ulottuvuuden täsmentämiseksi on aluksi todettava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, onko Espanjan sosiaaliturvalainsäädäntö yhteensopiva direktiivin 79/7 4 artiklan ja direktiivin 2006/54 5 artiklan kanssa siltä osin kuin kyse on edellytyksistä, joilla säännellään tässä lainsäädännössä, sellaisena kuin Tribunal Supremo on sitä tulkinnut, säädettyä mahdollisuutta kahden täyteen työkyvyttömyyteen perustuvan eläkkeen kasautumiseen tilanteessa, jossa eri sosiaaliturvajärjestelmiin kuulunut työntekijä on täyttänyt näiden eläkkeiden myöntämisen edellytykset eri järjestelmiin suoritettujen vakuutusmaksukausien perusteella.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemien direktiivien sovellettavuudesta on todettava, että unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta käy ilmi, että pääasiassa kyseessä olevat täyteen työkyvyttömyyteen perustuvat eläkkeet, joita pääasian kantaja haluaa saada kasautuvasti, myönnetään LGSS:ssä säädetystä sosiaaliturvajärjestelmästä, ja niiden tavoitteena on suojella vakuutettuja tulonmenetykseltä, joka johtuu siitä, että he ovat kykenemättömiä harjoittamaan tavanomaista ammattiaan.
Tällaiset eläkkeet kuuluvat direktiivin 79/7 soveltamisalaan, jos ne ovat osa sellaista lakisääteistä suojajärjestelmää, jolla annetaan turvaa jonkin kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa luetellun tapauksen eli työkyvyttömyyden varalta, ja jos ne ovat suoraan ja tosiasiallisesti yhteydessä turvaan, jota annetaan tällaisen tapauksen varalta (ks. vastaavasti tuomio 12.12.2019, Instituto Nacional de la Seguridad Social (Äitien lisäeläke),
C-450/18
,
EU:C:2019:1075
,
kohta).
Kuten INSS, Espanjan hallitus ja Euroopan komissio ovat korostaneet, direktiiviä 2006/54 ei sitä vastoin voida soveltaa pääasiaan. Direktiivin 2006/54 1 artiklan toisen kohdan c alakohdasta, luettuna yhdessä sen 2 artiklan 1 kohdan f alakohdan kanssa, ilmenee lisäksi, että kyseistä direktiiviä ei sovelleta direktiivillä 79/7 säänneltyihin lakisääteisiin järjestelmiin (tuomio 12.12.2019, Instituto Nacional de la Seguridad Social (Äitien lisäeläke),
C-450/18
,
EU:C:2019:1075
,
kohta).
Näin ollen on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 79/7 4 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että sen kanssa on ristiriidassa kansallinen säännöstö, jossa estetään se, että sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvat työntekijät voivat saada kasautuvasti kahta täyteen pysyvään työkyvyttömyyteen perustuvaa eläkettä silloin, kun nämä eläkkeet kuuluvat samaan sosiaaliturvajärjestelmään, mutta sallitaan tällainen kasautuminen silloin, kun nämä eläkkeet kuuluvat eri sosiaaliturvajärjestelmiin.
On muistutettava, että vaikka on selvää, että unionin oikeudessa kunnioitetaan jäsenvaltioiden toimivaltaa järjestää sosiaaliturvajärjestelmänsä ja että koska alaa ei ole Euroopan unionin tasolla yhdenmukaistettu, kunkin jäsenvaltion lainsäädännössä on määritettävä sosiaaliturvaetuuksien myöntämisedellytykset, jäsenvaltioiden on kuitenkin tätä toimivaltaansa käyttäessään noudatettava unionin oikeutta (tuomio 14.4.2015, Cachaldora Fernández,
C-527/13
,
EU:C:2015:215
,
kohta).
Näin ollen unionin oikeudessa ei lähtökohtaisesti aseteta estettä sille, että jäsenvaltio sulkee sosiaaliturvalainsäädännössään pois mahdollisuuden saada samanaikaisesti kahta tai useampaa täyteen työkyvyttömyyteen perustuvaa eläkettä tai että tällaisen kasautumisen sallimiselle asetetaan tiettyjä edellytyksiä. Tällaisen lainsäädännön on kuitenkin oltava direktiivin 79/7 ja muun muassa sen 4 artiklan 1 kohdan mukainen, jonka mukaan tasa-arvoisen kohtelun periaatteella tarkoitetaan, että minkäänlaista sukupuoleen perustuvaa syrjintää ei saa esiintyä välittömästi tai välillisesti etenkään etuuksien laskentaperusteiden osalta.
Tältä osin on todettava, että – kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on huomauttanut – tämän tuomion 29 kohdassa tarkoitettua kansallista säännöstöä sovelletaan erotuksetta mies- ja naispuolisiin työntekijöihin, jotka kuuluvat Espanjan eri sosiaaliturvajärjestelmiin ja ovat lähtökohtaisesti täyttäneet vähintään kahden täyteen työkyvyttömyyteen perustuvan eläkkeen myöntämisedellytykset, joten se ei merkitse välitöntä syrjintää.
Sen kysymyksen osalta, merkitseekö sama kansallinen säännöstö välillistä syrjintää, tätä käsitettä on direktiivin 79/7 asiayhteydessä tulkittava siten, että sukupuoleen välillisesti perustuvaa syrjintää aiheuttaa tilanne, jossa näennäisesti puolueeton säännös, peruste tai käytäntö saattaa henkilöt näiden sukupuolen perusteella erityisen epäedulliseen asemaan toiseen sukupuoleen verrattuna, paitsi jos kyseinen säännös, peruste tai käytäntö on puolueettomasti perusteltavissa oikeutetulla tavoitteella ja tavoitteen saavuttamiseksi käytetyt keinot ovat asianmukaisia ja tarpeellisia (ks. vastaavasti tuomio 8.5.2019, Villar Láiz,
C‑161/18
,
EU:C:2019:382
,
kohta).).
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on taipuvainen katsomaan, että kyseessä oleva kansallinen säännöstö merkitsee välillistä syrjintää. Kuten tämän tuomion 20 ja 21 kohdassa on esitetty, se toteaa, että vaikka sen käytettävissä olevien tilastotietojen mukaan kummankin sukupuolen osuus RGSS:ään kuuluvista työntekijöistä on varsin tasavertainen, naisten osuus on vain noin 36 prosenttia RETA:n vakuutetuista; suurin osa Espanjan sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvista työntekijöistä kuuluu jompaankumpaan järjestelmään. Näin ollen miehillä on naisia paremmat mahdollisuudet saada eri järjestelmissä oikeus useisiin täyteen työkyvyttömyyteen perustuviin eläkkeisiin ja voida saada näitä eläkkeitä kasautuvasti.
Tältä osin on todettava ensinnäkin, että pääasiassa kyseessä olevalla kansallisella säännöstöllä otetaan käyttöön niiden työntekijöiden joukossa, jotka ovat saaneet oikeuden useaan eläkkeeseen, jotka perustuvat täyteen työkyvyttömyyteen, erilainen kohtelu sellaisen näennäisen puolueettoman kriteerin perusteella, jonka mukaan työntekijöillä on oikeus tällaisten eläkkeiden kasautumiseen ainoastaan silloin, kun eläkkeet kuuluvat erillisiin sosiaaliturvajärjestelmiin.
Vaikuttaa kuitenkin siltä, että tällainen erilainen kohtelu on suotuisampi työntekijöille, jotka voivat saada erillisistä sosiaaliturvajärjestelmistä kasautuvasti kahta tai useampaa eläkettä, näiden eläkkeiden kokonaismäärän laskemisen osalta, ja se voi vastaavasti johtaa sellaisten työntekijöiden saattamiseen epäedulliseen asemaan, jotka saavat nämä eläkkeet saman sosiaaliturvajärjestelmän perusteella ja joilla ei näin ollen ole mahdollisuutta niiden kasautumiseen.
INSS ja Espanjan hallitus korostavat, että kuhunkin sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvat eläkkeet eroavat toisistaan muun muassa niiden maksu- ja laskentatapojen sekä niiden tavoitteiden osalta, ja ne toteavat lisäksi, että nämä seikat osoittavat, että työntekijät, jotka voivat saada kasautuvasti kahta tai useampaa eläkettä, eivät ole tilanteessa, joka olisi rinnastettavissa sellaisten työntekijöiden tilanteeseen, joilla tätä mahdollisuutta ei ole. Edellä mainituilla seikoilla ei kuitenkaan näytetä asetettavan kyseenalaiseksi toteamusta, jonka mukaan mahdollisuus kahden tai useamman eläkkeen kasautumiseen johtaa lähtökohtaisesti siihen, että asianomaisille työntekijöille maksetaan kokonaisetuutta, joka on määrältään suurempi kuin sen yhden ainoan eläkkeen määrä, johon heillä olisi muuten ollut oikeus, eikä näillä seikoilla myöskään näytetä osoitettavan, että näiden työntekijöiden tilanteet eivät ole rinnastettavissa toisiinsa, etenkin kun RGSS:n ja RETA:n eläkkeet on kummatkin tarkoitettu korvaukseksi tulonmenetyksestä, joka on aiheutunut siitä, että työntekijä on täysin kyvytön toimimaan tavanomaisessa ammatissaan palkattuna työntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin tarkistettava.
Toiseksi sen arvioimiseksi, onko pääasiassa kyseessä oleva kansallinen säännöstö omiaan saattamaan naispuoliset työntekijät erityisen epäedulliseen asemaan miespuolisiin työntekijöihin verrattuna, on muistutettava, että tällaisesta erityisen epäedullisesta asemasta voitaisiin katsoa olevan kyse muun muassa silloin, jos osoitettaisiin, että tällainen säännöstö vaikuttaa kielteisesti huomattavasti suurempaan osuuteen yhtä sukupuolta olevista henkilöistä verrattuina toista sukupuolta oleviin henkilöihin (ks. vastaavasti tuomio 21.1.2021, INSS,
C‑843/19
,
EU:C:2021:55
,
kohta).
Asian laita voisi olla näin, jos osoitettaisiin, että pääasiassa kyseessä olevasta kansallisesta säännöstöstä on seurauksena, että miespuolisiin työntekijöihin verrattuna huomattavasti suurempi osa naispuolisia työntekijöitä ei saa mahdollisuutta saada kasautuvasti kahta tai useampaa täyteen työkyvyttömyyteen perustuvaa eläkettä.
Nyt käsiteltävänä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa kansallisella tuomioistuimella on käytössään tilastotietoja, unionin tuomioistuin on katsonut yhtäältä, että kyseisen tuomioistuimen asiana on ottaa huomioon kaikki sen kansallisen säännöstön piiriin kuuluvat työntekijät, johon erilainen kohtelu perustuu, ja toisaalta, että paras tapa vertailla on verrata niiden työntekijöiden osuuksia, joihin väitetysti erilainen kohtelu vaikuttaa ja joihin se ei vaikuta, kyseisen säännöstön soveltamisalaan kuuluvan naispuolisen työvoiman keskuudessa ja samoja osuuksia tähän soveltamisalaan kuuluvan miespuolisen työvoiman keskuudessa (tuomio 21.1.2021, INSS,
C-843/19
,
EU:C:2021:55
,
kohta).
Tässä yhteydessä kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, missä määrin sille esitetyt tilastotiedot ovat luotettavia ja voidaanko ne ottaa huomioon; sen on toisin sanoen arvioitava muun muassa, voidaanko niiden katsoa ilmaisevan muuta kuin täysin satunnaisia tai suhdanteita kuvaavia ilmiöitä ja ovatko ne riittävän merkityksellisiä (tuomio 21.1.2021, INSS,
C-843/19
,
EU:C:2021:55
,
kohta).
Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta ilmenee kuitenkin, että huomautuksia esittäneet asianosaiset ja osapuolet ovat eri mieltä siitä, minkä tyyppisiä tietoja on käytettävä, jotta voidaan määrittää tämän tuomion 40 kohdassa tarkoitetun menetelmän mukaisesti niiden henkilöiden suhteelliset osuudet, joita erilainen kohtelu koskee. Ne ovat eri mieltä muun muassa siitä, voidaanko tämän tuomion 34 kohdassa mainittujen, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämien niiden tietojen perusteella, jotka koskevat RGSS:ään ja RETA:han kuuluvien mies- ja naispuolisten työntekijöiden osuuksia, vahvistaa niiden henkilöiden suhteelliset osuudet, joita erilainen kohtelu koskee; INSS ja Espanjan hallitus korostavat muun muassa sitä, että tiettyyn järjestelmään kuulumisen ja eläkettä koskevan oikeuden myöntämisen välillä ei ole suoraa yhteyttä.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimittamien tietojen merkityksellisyydestä on todettava, että pääasiassa kyseessä olevaa kansallista säännöstöä ei sovelleta kaikkiin Espanjan eri sosiaaliturvajärjestelmiin kuuluviin työntekijöihin vaan ainoastaan niihin työntekijöihin, jotka lähtökohtaisesti ovat täyttäneet vähintään kahden täyteen työkyvyttömyyteen perustuvan eläkkeen myöntämisedellytykset, kuten myös julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 65 kohdassa.
On nimittäin niin, että ainoastaan tähän viimeksi mainittuun ryhmään kuuluvilta työntekijöiltä voidaan evätä tai heille voidaan myöntää mahdollisuus kahden tai useamman täyteen työkyvyttömyyteen perustuvan eläkkeen kasautumiseen sen mukaan, kuuluvatko eläkkeet samaan sosiaaliturvajärjestelmään vai eri sosiaaliturvajärjestelmiin.
Sen määrittämiseksi, merkitseekö pääasiassa kyseessä oleva kansallinen säännöstö välillistä syrjintää, ei siis voida ottaa huomioon työntekijöitä, joiden osalta kahden tai useamman eläkkeen kasautuminen ei ole mahdollinen pelkästään siitä syystä, etteivät he ole täyttäneet kummankin eläkkeen myöntämisedellytyksiä, ja jotka kuitenkin ovat väistämättä niiden työntekijöiden joukossa, joita tarkoitetaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen huomioon ottamissa tilastotiedoissa, jotka koskevat eri sosiaaliturvajärjestelmiin kuuluvien työntekijöiden osuuksia (ks. analogisesti tuomio 21.1.2021, INSS,
C-843/19
,
EU:C:2021:55
,
kohta).
Näin ollen sen määrittämiseksi, voiko pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen säännöstö merkitä direktiivin 79/7 4 artiklan 1 kohdan vastaista välillistä syrjintää, on aluksi otettava huomioon kaikki tämän säännöstön soveltamisalaan kuuluvat työntekijät eli kaikki työntekijät, jotka ovat lähtökohtaisesti saaneet oikeuden useampaan kuin yhteen eläkkeeseen, jotka perustuvat täyteen työkyvyttömyyteen. Täten rajatusta työntekijäryhmästä on seuraavaksi vahvistettava yhtäältä sellaisten miespuolisten työntekijöiden osuus, joilla ei ole mahdollisuutta näiden eläkkeiden kasautumiseen, verrattuna miespuolisiin työntekijöihin, joilla on mahdollisuus tällaiseen kasautumiseen, ja toisaalta samat osuudet naispuolisten työntekijöiden osalta. Lopuksi näitä osuuksia on verrattava keskenään, jotta voidaan arvioida, onko niiden miespuolisten ja naispuolisten työntekijöiden osuuksien, joihin kielteiset vaikutukset kohdistuvat, välillä mahdollisesti merkittävä ero.
Tämä menetelmä on lisäksi puolueeton siihen INSS:n ja Espanjan hallituksen korostamaan seikkaan nähden, että miespuoliset työntekijät ovat naispuolisia työntekijöitä suuremmassa vaarassa joutua työkyvyttömiksi ja joutua näin ollen hakemaan täyteen työkyvyttömyyteen perustuvia eläkkeitä. Suoritettavalla vertailulla pyritään nimittäin ainoastaan selvittämään, vaikuttaako pääasiassa kyseessä olevasta kansallisesta säännöstöstä johtuva erilainen kohtelu mies- ja naispuolisten työntekijöiden ryhmissä, joiden osalta tämä riski on jo toteutunut, kielteisesti huomattavasti suurempaan määrään naisia kuin miehiä, kuten myös julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 66 kohdassa todennut.
Tällaisen vertailun toteuttamista varten soveltuvien tietojen osalta INSS toimitti 3.12.2021 unionin tuomioistuimen pyynnöstä lisää kyseisessä pyynnössä määritetyn kaltaisia tilastotietoja, jotka koskevat sellaisten mies- ja naispuolisten työntekijöiden lukumäärää, joilla on vähintään kaksi työkyvyttömyysperustetta ja joilla oli 10.11.2021 lähtökohtaisesti oikeus täyteen työkyvyttömyyteen perustuviin eläkkeisiin vähintään kahden sosiaaliturvajärjestelmän perusteella tai vain RGSS:n perusteella.
Tältä osin on muistutettava, että kyseessä olevaa kansallista säännöstöä sovelletaan kaikkiin työntekijöihin, jotka ovat lähtökohtaisesti täyttäneet vähintään kahden työkyvyttömyyteen perustuvan eläkkeen myöntämisedellytykset. Sillä voi siis olla kielteisiä vaikutuksia kaikkiin työntekijöihin, jotka ovat saaneet oikeuden vähintään kahteen työkyvyttömyyseläkkeeseen saman sosiaaliturvajärjestelmän perusteella, järjestelmästä riippumatta.
Tämän tuomion 48 kohdassa tarkoitetut tiedot vaikuttavat tosin sellaisilta, että niiden perusteella voidaan arvioida luotettavasti viitepäivän osalta niiden miespuolisten ja naispuolisten työntekijöiden kokonaismäärä, joihin pääasiassa kyseessä oleva kansallinen säännöstö vaikuttaa edullisesti, eli tällöin oli 7723 miespuolista työntekijää ja 3460 naispuolista työntekijää, joilla oli kyseisenä päivänä lähtökohtaisesti mahdollisuus vähintään kahden täyteen työkyvyttömyyteen perustuvan eläkkeen kasautumiseen.
Kuten komissio on istunnossa perustellusti huomauttanut, nämä tiedot rajoittuvat kuitenkin niiden työntekijöiden osalta, joilla ei ole mahdollisuutta niiden eläkkeiden kasautumiseen, joihin heillä on oikeus, vain luetteloon, jossa mainitaan 4047 miespuolista työntekijää ja 3388 naispuolista työntekijää, jotka kuuluvat vain RGSS:ään. Näin ollen näissä tiedoissa ei mainita sellaisten työntekijöiden kokonaismäärää, jotka olivat viitepäivänä epäedullisessa asemassa pääasiassa kyseessä olevan kansallisen säännöstön johdosta, eikä pelkästään niiden perusteella siis voida vahvistaa tämän tuomion 40 ja 46 kohdassa esitetyn mukaisesti niiden miespuolisten ja naispuolisten työntekijöiden suhteellista osuutta, jotka ovat epäedullisessa asemassa kyseisen säännöstön johdosta, muun muassa niiden työntekijöiden osalta, jotka kuuluvat vain RETA:han ja joihin sovelletaan itsenäisiä ammatinharjoittajia koskevasta erityisestä sosiaaliturvajärjestelmästä annetun asetuksen nro 2530/1970 34 §:n nojalla samaa sääntöä kuin LGSS:n 163 §:n 1 momentissa on vahvistettu RGSS:ään kuuluvia henkilöitä varten.
Tässä asiayhteydessä on korostettava, että kun otetaan huomioon RETA:han kuuluvien henkilöiden huomattava määrä, ei ole poissuljettua, että sellaisia työntekijöitä koskevien lukujen huomioon ottaminen, jotka ovat lähtökohtaisesti saaneet oikeuden vähintään kahteen eläkkeeseen, jotka perustuvat täyteen työkyvyttömyyteen, vain kyseisen järjestelmän perusteella, voi vaikuttaa kaikkien merkityksellisten tietojen perusteella mies- ja naispuolisten työntekijöiden, joihin pääasiassa kyseessä oleva kansallinen säännöstö vaikuttaa kielteisesti, suhteellisten osuuksien laskemiseen tämän tuomion 40 ja 46 kohdassa esitetyn menetelmän mukaisesti.
Näin ollen, vaikka tämän tuomion 48 kohdassa tarkoitetun kaltaiset tiedot ovat lähtökohtaisesti merkityksellisiä näiden osuuksien määrittämiseksi ja näin ollen sen selvittämiseksi, onko pääasiassa kyseessä oleva kansallinen säännöstö omiaan saattamaan naispuoliset työntekijät erityisen epäedulliseen asemaan miespuolisiin työntekijöihin nähden, on huolehdittava siitä, että tätä varten lopulta huomioon otetut tiedot ovat riittävän luotettavia ja täydellisiä, jotta kyseiset osuudet voidaan määrittää oikein.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on suorittaa tarvittavat tarkistukset ja tarvittaessa arvioida, onko niiden miespuolisten ja naispuolisten työntekijöiden osuuksien, joihin pääasiassa kyseessä oleva kansallinen säännöstö vaikuttaa kielteisesti, välinen mahdollinen ero merkittävä, ja on täsmennettävä, että miespuolisten ja naispuolisten työntekijöiden välinen vähemmän merkittävä mutta jatkuva ja suhteellisen pysyvä ero pitkän ajanjakson kuluessa voi myös osoittaa, että kyseessä on sukupuoleen perustuva välillinen syrjintä (ks. vastaavasti tuomio 9.2.1999, Seymour-Smith ja Perez,
C-167/97
,
EU:C:1999:60
,
kohta).
Lisäksi unionin tuomioistuin on jo todennut, että niiden tosiseikkojen arviointi, joiden perusteella voidaan olettaa kyseessä olevan välillinen syrjintä, kuuluu kansallisille tuomioistuimille sellaisen kansallisen oikeuden tai sellaisten kansallisten käytäntöjen mukaisesti, joissa voidaan määrätä erityisesti, että välillinen syrjintä voidaan osoittaa mitä tahansa keinoa käyttäen ja myös tilastotietojen perusteella (ks. vastaavasti tuomio 3.10.2019, Schuch-Ghannadan,
C-274/18
,
EU:C:2019:828
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kolmanneksi on niin, että jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin päätyy tämän arvioinnin päätteeksi siihen, että pääasiassa kyseessä oleva kansallinen säännöstö asettaa naispuoliset työntekijät erityisen epäedulliseen asemaan miespuolisiin työntekijöihin verrattuna, kyseinen säännöstö merkitsisi direktiivin 79/7 4 artiklan 1 kohdan vastaista sukupuoleen perustuvaa välillistä syrjintää, paitsi jos se voidaan perustella objektiivisilla seikoilla, joilla ei ole mitään tekemistä sukupuoleen perustuvan syrjinnän kanssa. Näin on silloin, jos kyseisellä säännöstöllä toteutetaan sosiaalipolitiikan hyväksyttävää tavoitetta, se on sovelias kyseisen päämäärän saavuttamiseksi ja se on sitä varten tarpeellinen, minkä lisäksi sen voidaan katsoa olevan omiaan takaamaan kyseessä olevan tavoitteen vain, jos se tosiasiallisesti vastaa pyrkimykseen saavuttaa tavoite ja jos sitä pannaan täytäntöön johdonmukaisesti ja järjestelmällisesti (tuomio 24.2.2022, TGSS (Kotitaloustyöntekijöiden työttömyys),
C-389/20
,
EU:C:2022:120
,
kohta).
Unionin tuomioistuin on katsonut tältä osin, että jäsenvaltioilla on laaja harkintavalta, kun ne valitsevat toimenpiteet, joilla ne voivat toteuttaa sosiaali- ja työllisyyspoliittiset tavoitteensa (tuomio 24.9.2020, YS (Ylemmän henkilöstön ammatilliset lisäeläkkeet),
C-223/19
,
EU:C:2020:753
,
kohta).
Vaikka viime kädessä kansallisen tuomioistuimen, jonka yksinomaiseen toimivaltaan tosiseikkojen arviointi ja kansallisen lainsäädännön tulkinta kuuluvat, on päätettävä, onko kyseessä oleva lainsäännös perusteltavissa kyseisellä objektiivisella seikalla ja miltä osin se on perusteltavissa, unionin tuomioistuin, jonka tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllisiä vastauksia ennakkoratkaisumenettelyssä, on toimivaltainen antamaan pääasian asiakirja-aineiston sekä sille esitettyjen kirjallisten ja suullisten huomautusten perusteella ohjeita, joiden avulla kansallinen tuomioistuin voi antaa ratkaisunsa (tuomio 24.9.2020, YS (Ylemmän henkilöstön ammatilliset lisäeläkkeet),
C-223/19
,
EU:C:2020:753
,
kohta).
Käsiteltävässä asiassa INSS ja Espanjan hallitus väittävät lähinnä, että pääasiassa kyseessä oleva kansallinen säännöstö on perusteltu sosiaaliturvajärjestelmän elinkelpoisuuden säilyttämisen tavoitteen kannalta. Ne toteavat yhtäältä, että mahdollisuudesta vähintään kahden täyteen työkyvyttömyyteen perustuvan sellaisen eläkkeen kasautumiseen, jotka on saatu yhden ainoan järjestelmän perusteella ja joilla katetaan sama työtulojen menettämisen riski, aiheutuisi merkittäviä seurauksia kyseisen järjestelmän rahoitukseen, ja toisaalta, että mahdollisuudella eri järjestelmien piiriin kuuluvien eläkkeiden kasautumiseen on vähäisemmät talousarviovaikutukset, koska nämä eläkkeet kattavat lisäksi erilaisia riskejä.
Siitä, onko tällainen tavoite hyväksyttävä sosiaalipoliittinen tavoite, on todettava, että vaikka talousarvioon liittyvillä näkökohdilla ei voida perustella jompaankumpaan sukupuoleen kohdistuvaa syrjintää, työkyvyttömyyseläkkeiden kestävän rahoituksen varmistamista koskevia päämääriä voidaan jäsenvaltioilla oleva laaja harkintavalta huomioon ottaen sitä vastoin pitää hyväksyttävinä sosiaalipoliittisina tavoitteina, joilla ei ole mitään tekemistä sukupuoleen perustuvan syrjinnän kanssa (ks. vastaavasti tuomio 21.1.2021, INSS,
C-843/19
,
EU:C:2021:55
,
kohta).
Pääasiassa kyseessä olevan kansallisen säännöstön soveltuvuudesta esitetyn tavoitteen saavuttamiseen on todettava, että siltä osin kuin tällaisella säännöstöllä suljetaan pois mahdollisuus useisiin täyteen työkyvyttömyyteen perustuviin eläkkeisiin tai rajoitetaan sitä muun muassa tilanteissa, joissa tällainen kasautuminen saattaa johtaa siihen, että asianomaisille henkilöille maksettava kokonaismäärä ylittää sen tulonmenetyksen määrän, joka näillä eläkkeillä on tarkoitus korvata, se näyttää olevan omiaan myötävaikuttamaan sosiaaliturvajärjestelmän rahoituksen turvaamiseen ja asianomaisten varojen järkevän jakamisen varmistamiseen.
Komissio on kuitenkin väittänyt, ilman että tätä olisi kiistetty, että riippumatta siitä, saako työntekijä eläkkeitä yhden ainoan järjestelmän vai erillisten järjestelmien perusteella, eläkkeiden kustannukset rasittavat edelleen sosiaaliturvan talousarviota.
Lisäksi on muistutettava, että – kuten tämän tuomion 36 ja 37 kohdassa on todettu – eri sosiaaliturvajärjestelmiin kuuluvien eläkkeiden laskenta- ja maksutapojen sekä tavoitteiden mahdollisista eroista huolimatta mahdollisuus useissa eri järjestelmissä saavutettujen eläkkeiden kasautumiseen näyttää merkitsevän asianomaisille työntekijöille taloudellista etua ja voivan johtaa ylimääräisiin julkisiin menoihin.
Näin ollen useiden täyteen työkyvyttömyyteen perustuvien eläkkeiden kasautumisen talousarviovaikutukset eivät siis vaikuta olevan huomattavan erilaisia sen mukaan, myönnetäänkö tällainen kasautuminen saman järjestelmän vai eri järjestelmien perusteella saatujen eläkkeiden osalta, varsinkin kun – kuten tässä tapauksessa – asianomainen työntekijä on saanut oikeuden kahteen eläkkeeseensä eri vakuutusmaksukausien perusteella.
Tästä seuraa, että ellei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamasta tarkistuksesta muuta johdu, pääasiassa kyseessä olevaa kansallista säännöstöä ei ole pantu täytäntöön johdonmukaisesti ja järjestelmällisesti, joten sitä ei voida pitää soveltuvana sen tavoitteen saavuttamiseen, johon on vedottu.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 79/7 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sen kanssa on ristiriidassa kansallinen säännöstö, jossa estetään se, että sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvat työntekijät voivat saada kasautuvasti kahta täyteen työkyvyttömyyteen perustuvaa eläkettä silloin, kun nämä eläkkeet kuuluvat samaan sosiaaliturvajärjestelmään, mutta sallitaan tällainen kasautuminen silloin, kun nämä eläkkeet kuuluvat eri sosiaaliturvajärjestelmiin, kun tämä säännöstö asettaa naispuoliset työntekijät erityisen epäedulliseen asemaan miespuolisiin työntekijöihin verrattuna muun muassa siltä osin kuin siinä sallitaan, että tästä kasautumisesta hyötyy miespuolisten työntekijöiden huomattavampi suurempi osuus, joka määritetään kaikkien kyseisen säännöstön soveltamisalaan kuuluvien miespuolisten työntekijöiden perusteella, suhteessa naispuolisten työntekijöiden vastaavaan osuuteen ja kun kyseistä säännöstöä ei voida perustella objektiivisilla seikoilla, joilla ei ole mitään tekemistä sukupuoleen perustuvan syrjinnän kanssa.
Toinen kysymys
Kun otetaan huomioon ensimmäiseen kysymykseen annettu vastaus, toiseen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen asteittaisesta toteuttamisesta sosiaaliturvaa koskevissa kysymyksissä 19.12.1978 annetun neuvoston direktiivin 79/7/ETY 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sen kanssa on ristiriidassa kansallinen säännöstö, jossa estetään se, että sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvat työntekijät voivat saada kasautuvasti kahta täyteen työkyvyttömyyteen perustuvaa eläkettä silloin, kun nämä eläkkeet kuuluvat samaan sosiaaliturvajärjestelmään, mutta sallitaan tällainen kasautuminen silloin, kun nämä eläkkeet kuuluvat eri sosiaaliturvajärjestelmiin, kun tämä säännöstö asettaa naispuoliset työntekijät erityisen epäedulliseen asemaan miespuolisiin työntekijöihin verrattuna muun muassa siltä osin kuin siinä sallitaan, että tästä kasautumisesta hyötyy miespuolisten työntekijöiden huomattavampi suurempi osuus, joka määritetään kaikkien kyseisen säännöstön soveltamisalaan kuuluvien miespuolisten työntekijöiden perusteella, suhteessa naispuolisten työntekijöiden vastaavaan osuuteen ja kun kyseistä säännöstöä ei voida perustella objektiivisilla seikoilla, joilla ei ole mitään tekemistä sukupuoleen perustuvan syrjinnän kanssa.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: espanja.