CELEX: 62015TJ0283
REACH
dossiervurdering
overensstemmelseskontrol af registreringer
kontrol af indsendte oplysninger og opfølgning på dossiervurderingen
erklæring om manglende overensstemmelse
Rettens kompetence
annullationssøgsmål
anfægtelig retsakt
umiddelbar og individuel berørt
antagelse til realitetsbehandling
retsgrundlag
artikel 41, 42 og 126 i forordning (EF) nr. 1907/2006

Tvistens baggrund
Sagsøgeren, Esso Raffinage, er et fransk selskab, som fremstiller og sælger et bestemt stof, for hvilket selskabet til Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA) indgav et registreringsdossier i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1907/2006 af 18. december 2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH), om oprettelse af et europæisk kemikalieagentur og om ændring af direktiv 1999/45/EF og ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 793/93 og Kommissionens forordning (EF) nr. 1488/94 samt Rådets direktiv 76/769/EØF og Kommissionens direktiv 91/155/EØF, 93/67/EØF, 93/105/EF og 2000/21/EF (
EUT 2006, L 396, s. 1
, berigtiget i
EUT 2007, L 136, s. 3
).
Den 17. november 2010 ajourførte sagsøgeren sit registreringsdossier for det registrerede stof i mængdeintervallet over 1000 tons pr. år.
Den 9. juli 2010 indledte ECHA i henhold til artikel 41, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006 en vurdering af sagsøgerens registreringsdossier.
Den 28. juni 2011 underrettede ECHA i henhold til artikel 50, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006 sagsøgeren om et udkast til afgørelse udarbejdet på grundlag af forordningens artikel 41, stk. 3. Sagsøgeren blev ved dette udkast til afgørelse anmodet om at tilvejebringe en undersøgelse af det registrerede stofs prænatale udviklingstoksicitet på en dyreart.
Efter at sagsøgeren den 28. juli 2011 havde fremsat sine bemærkninger til udkastet til afgørelse, ajourførte selskabet den 6. september samme år sit registreringsdossier, således at visse ikke-overensstemmende punkter, som ECHA havde påpeget, blev rettet.
Den 14. juni 2012 underrettede ECHA i henhold til artikel 51, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006 medlemsstaternes kontrolmyndigheder med ansvar for gennemførelse af forordning nr. 1907/2006 om udkastet til afgørelse og opfordrede dem til at udarbejde forslag til ændringer i medfør af forordningens artikel 51, stk. 2.
Den 18. juli 2012 fremsendte ECHA i henhold til artikel 51, stk. 5, i forordning nr. 1907/2006 et revideret udkast til afgørelse til sagsøgeren. Forslag til ændring fra forskellige medlemsstater blev vedlagt i det reviderede udkast til afgørelse. Kongeriget Danmark anbefalede i sit forslag, at sagsøgeren anmodedes om at tilvejebringe en supplerende undersøgelse, dvs. en undersøgelse af det registrerede stofs prænatale udviklingstoksicitet på en anden dyreart. Ifølge denne medlemsstat udgjorde denne anden undersøgelse en »standardoplysning« som omhandlet i punkt 8.7.2 i bilag X til forordning nr. 1907/2006.
Sagsøgeren fremsatte ikke nogen bemærkninger til dette forslag til ændring.
Den 30. juli 2012 blev det reviderede udkast til afgørelse i henhold til artikel 51, stk. 4, i forordning nr. 1907/2006 fremsendt til Medlemsstatsudvalget.
På Medlemsstatsudvalgets 25. møde, der blev afholdt den 19-21. september 2012, nåede udvalget enstemmigt til enighed hvad angår det reviderede udkast til afgørelse, herunder Kongeriget Danmarks forslag vedrørende en undersøgelse af det registrerede stofs prænatale udviklingstoksicitet på en anden dyreart. Sagsøgeren deltog i dette møde. Under det åbne møde drøftede udvalgets medlemmer og sagsøgeren anmodningen om en prænatal udviklingstoksicitetsundersøgelse på en anden dyreart.
Som det fremgår af referatet af Medlemsstatsudvalgets 25. møde, anførte sagsøgeren på det åbne møde, at andre test af det pågældende stof bl.a. som følge af den begrænsede anvendelse af dette stof ikke var begrundede. Navnlig var en undersøgelse af stoffets prænatale udviklingstoksicitet på en anden dyreart ifølge sagsøgeren ikke nødvendig. Medlemsstatsudvalgets medlemmer tilkendegav over for sagsøgeren, at selskabet fejlfortolkede forordning nr. 1907/2006 for så vidt angår nødvendigheden af at fremlægge oplysninger som følge af en prænatal udviklingstoksicitetsundersøgelse på en anden dyreart.
Den 6. november 2012 offentliggjorde og meddelte ECHA sagsøgeren en afgørelse i henhold til artikel 41, stk. 3, i forordning nr. 1907/2006 (herefter »afgørelsen af 6. november 2012«). I afgørelsen af 6. november 2012 konstaterede ECHA, at registreringsdossieret ikke var i overensstemmelse med forordning nr. 1907/2006, og gav sagsøgeren en frist indtil den 6. november 2013 til at fremlægge oplysninger vedrørende ti forskellige forhold, herunder en »prænatal udviklingstoksicitetsundersøgelse på kaniner, oral eksponering« og en »langtidstoksicitetsundersøgelse på sedimentlevende organismer«.
Som det fremgår af afgørelsen af 6. november 2012, var ECHA af den opfattelse, at disse oplysninger var nødvendige for at opfylde kravene med hensyn til »standardoplysninger« som omhandlet dels i punkt 8.7.2 i bilag X til forordning nr. 1907/2006 for så vidt angår den første undersøgelse, dels i samme forordnings punkt 9.5.1 i bilag X for så vidt angår undersøgelsen på sedimentlevende organismer.
Sagsøgeren har ikke anlagt noget søgsmål med påstand om annullation af afgørelsen af 6. november 2012.
Ved skrivelse af 12. december 2012 meddelte ministeriet for miljø, bæredygtig udvikling, transport og bolig (herefter »det franske miljøministerium«), der er den kompetente kontrolmyndighed i Frankrig på området for registrering, vurdering og godkendelse af kemikalier samt begrænsninger for kemikalier, ligeledes sagsøgeren afgørelsen af 6. november 2012. I denne meddelelse gjorde det franske miljøministerium sagsøgeren opmærksomhed på, at »et manglende svar [fra sagsøgerens] side vil udgøre en tilsidesættelse af forpligtelserne i medfør af forordning [nr. 1907/2006], med hensyn til hvilken der i code de l’environnement [(miljøloven)] er fastsat administrative og strafferetlige sanktioner«.
Som svar på afgørelsen af 6. november 2012 valgte sagsøgeren den 6. november 2013 ikke at fremlægge alle de oplysninger, som ECHA anmodede om i afgørelsen af 6. november 2012. Hvad derimod angår de to undersøgelser, der er omtalt i præmis 12 ovenfor, tilføjede sagsøgeren et dokument på 103 sider til registreringsdossieret, der ifølge selskabet udgjorde en dokumentation som omhandlet i punkt 1.2 i bilag XI til forordning nr. 1907/2006. Ifølge sagsøgeren havde de oplysninger, der blev givet i dette dokument, ikke involveret dyreforsøg og var ikke blevet bragt til ECHA’s kendskab inden vedtagelsen af afgørelsen af 6. november 2012. Formålet med dette dokument var navnlig at påvise, at gennemførelsen af en undersøgelse af det registrerede stofs prænatale udviklingstoksicitet på en anden dyreart ikke var nødvendig.
Den 1. april 2015 sendte ECHA en skrivelse på engelsk med overskriften »Statement of Non-Compliance following a Dossier Evaluation Decision under Regulation (EC) No 1907/2006« (erklæring om manglende overensstemmelse på baggrund af en afgørelse om dossiervurdering i henhold til forordning (EF) nr. 1907/2006, herefter »skrivelsen af 1. april 2015«) til det franske miljøministerium med kopi til sagsøgeren.
Et dokument, ligeledes dateret den 1. april 2015, med overskriften »Annex to the Statement of Non-Compliance following a Dossier Evaluation Decision under Regulation (EC) No 1907/2006« (bilag til erklæring om manglende overensstemmelse på baggrund af en afgørelse om dossiervurdering i henhold til forordning (EF) nr. 1907/2006) var vedlagt skrivelsen af 1. april 2015. Dette dokument indeholdt ECHA’s konklusioner og begrundelsen for, at ECHA fandt, at sagsøgerens seneste ajourføring af registreringsdossieret ikke kunne accepteres (skrivelsen af 1. april 2015 og bilaget hertil, herefter under ét »den anfægtede retsakt«).
Skrivelsen af 1. april 2015 har følgende ordlyd:
»Helsinki, den 1. april 2015
Til den franske myndighed med kompetence for REACH-området […]
Kommunikationsnummer: […]
Indsendelsesnummer efter en vurdering: […]
Indsendelsesdato efter en vurdering: 6. november 2013.
Statement of Non-Compliance following a Dossier Evaluation Decision under Regulation (EC) No 1907/2006 (erklæring om manglende overensstemmelse på baggrund af en afgørelse om dossiervurdering i henhold til forordning (EF) nr. 1907/2006).
Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA) gennemførte i henhold til artikel 41, stk. 3, i forordning [nr.] 1907/2006 (REACH-forordningen) en kontrol af dossieret vedrørende [det registrerede stof]. ECHA traf afgørelsen [af 6. november 2012], der er vedlagt nærværende skrivelse, i overensstemmelse med proceduren i REACH-forordningens artikel 50 og 51.
Denne afgørelse fastsatte en frist for sagsøgeren til over for ECHA at fremlægge de oplysninger, der anmodes om i denne afgørelse, i form af en ajourføring af dossieret, indtil den 6. november 2013. En ajourført version af dossieret blev fremsendt den 6. november 2013 (indsendelsesnummer): […]).
ECHA undersøgte de oplysninger, der blev fremlagt i det ajourførte dossier. Konklusionen er, at det ajourførte registreringsdossier ikke indeholder alle de oplysninger, der anmodes om i ECHA’s afgørelse. En specifik gennemgang af begrundelsen for denne konklusion vedlægges (bilaget). Yderligere oplysninger ud over det ajourførte dossier blev fremlagt af registranten som svar på afgørelsen og vedlægges.
På dette grundlag fastslår ECHA:
–
Registranten har ikke opfyldt de forpligtelser, der følger af [afgørelsen af 6. november 2012].
–
Registreringsdossieret overholder ikke REACH-forordningens artikel 5.
–
Registranten tilsidesætter REACH-forordningens artikel 41, stk. 4.
Den manglende overholdelse af en afgørelse truffet af ECHA og af REACH-forordningen kan gøres til genstand for gennemførelsesforanstaltninger iværksat af medlemsstaternes myndigheder, således som fastsat i REACH-forordningens artikel 126.
I denne henseende bedes De derfor træffe de gennemførelsesforanstaltninger, der henhører under Deres egen kompetence, med henblik på at gennemføre ECHA’s afgørelse.
ECHA går ud fra, at korrespondancen vedrørende den manglende overensstemmelse med ECHA’s afgørelse vil fortsætte mellem registranten og de franske myndigheder, indtil sagen er afsluttet. Når registranten ajourfører sin registrering som svar på afgørelsen, skal registranten give de franske myndigheder meddelelse herom.
ECHA afventer Deres reaktion for så vidt angår de nationale foranstaltninger, der træffes i dette tilfælde af manglende overensstemmelse.
Bemyndiget af […], direktøren for vurdering,
Bilag: […]
CC: Registranten [via REACH IT].«
Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 29. maj 2015 har sagsøgeren anlagt nærværende søgsmål.
Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor som et bilag til stævningen indgav sagsøgeren begæring om fortrolig behandling af visse oplysninger, der fremgår af stævningen og bilagene hertil, bl.a. det registrerede stofs sammensætning og dets registreringsnummer. Idet ECHA ikke inden for den fastsatte frist fremkom med indvendinger mod fortrolig behandling af disse oplysninger, blev denne begæring imødekommet i henhold til Rettens procesreglement.
Ved processkrifter indleveret til Rettens Justitskontor den 5. november 2015 fremsatte Forbundsrepublikken Tyskland og Kongeriget Nederlandene begæring om tilladelse til at intervenere til støtte for ECHA’s påstande. Ved kendelser af 7. juni 2016 tillod formanden for Rettens Femte Afdeling efter at have hørt hovedsagens parter disse interventioner.
Ved dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 24. november 2015 fremsatte Den Franske Republik ligeledes begæring om tilladelse til at intervenere i sagen til støtte for ECHA’s påstande. Ved kendelse af 7. juni 2016 tillod formanden for Rettens Femte Afdeling efter at have hørt hovedsagens parter denne intervention i henhold til artikel 116, stk. 6, i Rettens procesreglement af 2. maj 1991.
Svarskriftet blev indleveret til Rettens Justitskontor den 26. november 2015.
Replikken blev indleveret til Rettens Justitskontor den 21. februar 2016.
Duplikken blev indleveret til Rettens Justitskontor den 15. juni 2016.
Forbundsrepublikken Tyskland og Kongeriget Nederlandene har indgivet deres indlæg, og parterne i hovedsagen har fremsat deres bemærkninger hertil inden for de fastsatte frister.
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–
Sagen antages til realitetsbehandling, og der gives sagsøgeren medhold.
–
Den anfægtede retsakt annulleres.
–
Sagen hjemvises til ECHA’s administrerende direktør, og det præciseres, at enhver ny afgørelse truffet af ECHA vedrørende REACH-dossieret til vurdering af sagsøgerens registreringsdossier for det registrerede stof skal tage hensyn til de begrundelser for annullation, der er anført i Rettens dom, samt til alle relevante og ajourførte oplysninger.
–
ECHA tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
–
Der træffes sådanne andre eller yderligere foranstaltninger, som findes påkrævet.
ECHA har nedlagt følgende påstande:
–
Afvisning.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Forbundsrepublikken Tyskland har nedlagt påstand om, at sagen afvises, og om, at sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Kongeriget Nederlandene har nedlagt påstand om, at sagen afvises, og om, at sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Den Franske Republik har nedlagt påstand om, at sagen afvises.
Retlige bemærkninger
Om Rettens kompetence
Ifølge sagsøgeren kan den anfægtede retsakt ikke påklages for ECHA’s Klageudvalg, hverken i henhold til artikel 91 i forordning nr. 1907/2006 eller nogen anden bestemmelse. Følgelig er Retten kompetent til at træffe afgørelse i den foreliggende sag i henhold til artikel 94 i forordning nr. 1907/2006.
Det skal indledningsvis bemærkes, at artikel 94, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006 bestemmer, at »[e]n sag kan indbringes for Retten […] eller Domstolen i henhold til artikel [263 TEUF] for at anfægte en afgørelse truffet af Klageudvalget eller i tilfælde, hvor der ikke kan påklages til udvalget, af [ECHA]«.
I denne forbindelse bestemmer artikel 91, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006, at »[a]fgørelser truffet af [ECHA] i henhold til artikel 9, artikel 20, artikel 27, stk. 6, artikel 30, stk. 2 og 3, og artikel 51 [i forordning nr. 1907/2006] kan påklages« til Klageudvalget.
I den foreliggende sag er den anfægtede retsakt ikke blevet udarbejdet i henhold til artikel 91, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006. Det fremgår navnlig af sagens akter, at den anfægtede retsakt ikke blev udarbejdet i henhold til proceduren i artikel 51 i forordning nr. 1907/2006.
Henset til det ovenstående må det fastslås, at Retten er kompetent til at træffe afgørelse i den foreliggende sag i henhold til artikel 94, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006.
Om formaliteten vedrørende den tredje og den femte påstand
Under retsmødet spurgte Retten sagsøgeren, om selskabet i lyset af artikel 266 TEUF mente, at der var behov for at fastholde dets tredje og femte påstand. Sagsøgeren svarede i det væsentlige, at selskabet i tilfælde af, at disse påstandene »ikke kunne antages til realitetsbehandling«, kunne frafalde dem. I tilfælde af, at de derimod kunne »antages til realitetsbehandling«, blev de fastholdt. Disse bemærkninger er unøjagtige, idet de ikke gør det muligt at fastslå, om sagsøgeren rent faktisk har frafaldet sin tredje og femte påstand. Under disse betingelser skal de ligeledes behandles.
Det skal i denne henseende bemærkes, at det følger af artikel 266, stk. 1, TEUF, at den EU-institution eller det EU-kontor, ‑organ eller ‑agentur, fra hvilket en annulleret retsakt hidrører, har pligt til at træffe de foranstaltninger, der er nødvendige til opfyldelse af Den Europæiske Unions retsinstansers afgørelse. Såfremt der gives medhold i den første og den anden påstand, påhviler det ECHA at drage konsekvenserne af konklusionen og præmisserne i Rettens dom. Det tilkommer følgelig ikke Retten at give ECHA pålæg som dem, der er nævnt i sagsøgerens tredje og femte påstand. Disse påstande skal derfor afvises fra realitetsbehandling.
Om formaliteten vedrørende den første og den anden påstand
Hvorvidt den anfægtede retsakt kan anfægtes
ECHA har, støttet af intervenienterne, gjort gældende, at den anfægtede retsakt ikke udgør en retsakt, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål, og at denne sag følgelig ikke kan antages til realitetsbehandling.
Ifølge ECHA havde agenturet ved udarbejdelsen af »erklæringer om manglende overensstemmelse« ikke til hensigt, at disse skulle være dokumenter, der var bindende for de nationale håndhævelsesmyndigheder eller for de pågældende registranter. ECHA har siden november 2012 udarbejdet »erklæringer om manglende overensstemmelse«, der gør det muligt for agenturet at give udtryk for dets standpunkt med hensyn til, om afgørelserne om vurderingen af registreringsdossierer er blevet overholdt af registranterne. Den praksis, som består i at fremsende »erklæringer om manglende overensstemmelse« til medlemsstaterne, har til formål at give tekniske og videnskabelige udtalelser, der ikke har bindende virkninger, således at medlemsstaterne kan gennemføre deres egne kontrolforanstaltninger. Den omstændighed, at ECHA på det tidspunkt, hvor agenturet udarbejdede den anfægtede retsakt, alene ville give det franske miljøministerium en teknisk og videnskabelig udtalelse uden bindende virkning, bekræftes af et faktablad, som ECHA offentliggjorde på agenturets websted i oktober 2013 med overskriften »Follow up to dossier evaluation decisions« (opfølgning på afgørelser om dossiervurdering). Ifølge dette dokument udgør en »erklæring om manglende overensstemmelse efter dossiervurdering i henhold til forordning nr. 1907/2006« i det væsentlige alene et dokument, der indeholder en vurdering fra ECHA’s sekretariat, der er henvendt til en medlemsstat, og som angiver, at en registrant ikke har imødekommet en anmodning om oplysninger inden for den fastsatte frist.
For det andet har ECHA, der i den forbindelse udtrykkeligt støttes af Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik, påpeget den omstændighed, som sagsøgeren i øvrigt ikke har bestridt, at ECHA har indgået en aftale med medlemsstaternes kontrolmyndigheder om en mekanisme, der gør det muligt at håndtere situationer, hvor ECHA mener, at registranten ikke inden for den i artikel 41, stk. 4, i forordning nr. 1907/2006 fastsatte frist har fremlagt de oplysninger, der anmodes om i en afgørelse om overensstemmelseskontrol. Nærmere bestemt anmodede forummet for informationsudveksling om håndhævelsesaktiviteter, der er oprettet i henhold til artikel 76, stk. 1, litra f), og artikel 86 i forordning nr. 1907/2006, ECHA om uformelt at informere medlemsstaterne om ajourføringer af registreringsdossierer, der er modtaget som svar på en afgørelse om overensstemmelseskontrol, samt om ECHA’s videnskabelige udtalelse vedrørende situationer, hvor dossieret ifølge ECHA fortsat ikke er i overensstemmelse med bestemmelserne i forordning nr. 1907/2006. Dette uformelle system for samarbejde mellem ECHA og medlemsstaterne tilsigter gennemførelsen af afgørelser om overensstemmelseskontrol og giver medlemsstaterne frihed til at tage et andet standpunkt end det, ECHA giver udtryk for i en »erklæring om manglende overensstemmelse«. I denne henseende har såvel ECHA som Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik nærmere bestemt i det væsentlige fremhævet, at gennemførelsen af en afgørelse om overensstemmelseskontrol henhører under den pågældende medlemsstats kompetence, hvilket indebærer, at det står medlemsstaterne frit for at vedtage foranstaltninger, såfremt de efter en vurdering finder, at dossieret gør det muligt at fastslå de manglende elementer, i modsætning til, hvad ECHA har kunnet konkludere i »erklæringen om manglende overensstemmelse«. Det står derfor medlemsstaterne frit for at beslutte, om der skal tages hensyn til en retsakt som den anfægtede retsakt.
For det tredje fastlagde ECHA i forbindelse med begrundelsen for den anfægtede retsakt ikke en endelig holdning vedrørende den »alternative dokumentation«, som sagsøgeren fremlagde. Ifølge ECHA finder der på stadiet for gennemførelsen af en afgørelse så som afgørelsen af 6. november 2012 en udveksling sted mellem de nationale kontrolmyndigheder og registranten med henblik på at behandle de spørgsmål og mangler, som er identificeret i en »erklæring om manglende overensstemmelse«. Ifølge ECHA’s opfattelse er det muligt, at registranten efter sådanne diskussioner fremlægger andre oplysninger, der er tilstrækkelige og i overensstemmelse med de krav, der følger af en afgørelse såsom afgørelsen af 6. november 2012. Den anfægtede retsakt udgør derfor på ingen måde en endelig holdning fra ECHA’s side for så vidt angår den »alternative dokumentation«, som sagsøgeren fremlagde den 6. november 2013, idet den blot er en udtalelse, der mindede den franske kontrolmyndighed om, at den skulle træffe en endelig afgørelse vedrørende gennemførelsen af afgørelsen af 6. november 2012.
For det fjerde gør en undersøgelse af den anfægtede retsakt foretaget i lyset af de kriterier, der har udviklet sig i retspraksis, for så vidt angår en såkaldt »bekræftende retsakt«, det efter ECHA’s opfattelse heller ikke muligt i den foreliggende sag at konkludere, at den anfægtede retsakt udgør en retsakt, der kan gøres til genstand for et søgsmål. I denne forbindelse har ECHA påpeget den holdning, der kom til udtryk i et af ECHA’s klageudvalg i en afgørelse af 29. juli 2015 (sag A-019-2013) vedrørende en klage indgivet af Solutia Europe SPRL/BVBA over en »erklæring om manglende overensstemmelse«, der indholdsmæssigt ligner den anfægtede retsakt (herefter »Solutia-sagen«). Med udgangspunkt i Unionens retsinstansers praksis vedrørende undersøgelsen af bekræftende retsakter fandt Klageudvalget i denne afgørelse, at ECHA, eftersom de oplysninger, som den pågældende registrant havde fremlagt, var væsentlige og nye, burde have truffet en afgørelse i henhold til artikel 42, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006 og efter proceduren i forordningens artikel 41, 50 og 51. I dette lys fandt ECHA’s Klageudvalg, at den vurdering, der var indeholdt i en »erklæring om manglende overensstemmelse«, reelt svarede til en afgørelse truffet i henhold til artikel 42 i forordning nr. 1907/2006.
Såfremt der i den foreliggende sag skulle foretages den analogi, som ECHA’s Klageudvalg foretog i Solutia-sagen, ville den anfægtede retsakt fremstå som en retsakt, der udelukkende bekræfter afgørelsen af 6. november 2012. Den 6. november 2013 fremkom sagsøgeren nemlig med en tilpasning på grundlag af bilag XI til forordning nr. 1907/2006, der støttede sig på oplysninger, der hverken var nye eller væsentlige.
Hvad angår Solutia-sagen mener såvel Forbundsrepublikken Tyskland som Den Franske Republik, at ECHA’s Klageudvalg begik en fejl, idet det i forhold til »erklæringer om manglende overensstemmelse« anvendte retspraksis om bekræftende retsakter.
Nærmere bestemt vedrører en registrants fremlæggelse af oplysninger efter en afgørelse såsom afgørelsen af 6. november 2012 ifølge Forbundsrepublikken Tyskland kun gennemførelsen af den anmodning om fremskaffelse af yderligere oplysninger, der er indeholdt i en sådan afgørelse, der kun kan ses som en anmodning, der har til hensigt at anfægte den. Ifølge Den Franske Republik kan det ikke antages, at en »erklæring om manglende overensstemmelse« bekræfter en anmodning om yderligere oplysninger fra ECHA i den forstand, at den består i på ny at anmode om disse yderligere oplysninger. En »erklæring om manglende overensstemmelse« fremsendes nemlig til den kompetente nationale myndighed alene med det formål at underrette denne myndighed om, at anmodningen om yderligere oplysninger ikke er blevet efterkommet af registranten, med henblik på, at myndigheden drager de konsekvenser heraf, som den mener bør drages, i givet fald under øvelse af dens sanktionsbeføjelser.
Sagsøgeren har bestridt ECHA’s, Forbundsrepublikken Tysklands og Den Franske Republiks argumenter.
Hvad indledningsvis angår spørgsmålet, om den anfægtede retsakt udgør en anfægtelig retsakt, skal det bemærkes, at enhver af institutionerne vedtaget bestemmelse – uanset form – som tilsigter at have retligt bindende virkninger, udgør en anfægtelig retsakt i artikel 263 TEUF’s forstand (dom af 31.3.1971, Kommissionen mod Rådet,
22/70
,
EU:C:1971:32
, præmis
, af 2.3.1994, Parlamentet mod Rådet,
C-316/91
,
EU:C:1994:76
, præmis
, og af 13.10.2011, Deutsche Post og Tyskland mod Kommissionen,
C-463/10 P og C-475/10 P
,
EU:C:2011:656
, præmis
).
Enhver retsakt, der ikke har bindende, selvstændige og umiddelbare retsvirkninger, som f.eks. forberedende retsakter, bekræftende retsakter, rene gennemførelsesforanstaltninger, simple henstillinger og udtalelser og i princippet interne instrukser, er derimod ikke underlagt den i artikel 263 TEUF omhandlede domstolsprøvelse (kendelse af 14.5.2012, Sepracor Pharmaceuticals (Irland) mod Kommissionen,
C-477/11 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2012:292
, præmis
; jf. ligeledes i denne retning dom af 12.9.2006, Reynolds Tobacco m.fl. mod Kommissionen,
C-131/03 P
,
EU:C:2006:541
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Vurderingen af, om en retsakt kan have retsvirkninger, og dermed, om den kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF, skal foretages ud fra objektive kriterier, såsom denne retsakts indhold, i givet fald under hensyn til sammenhængen for dens vedtagelse samt til den udstedende institutions beføjelser (jf. dom af 13.2.2014, Ungarn mod Kommissionen,
C-31/13 P
,
EU:C:2014:70
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Bedømmelsen af den anfægtede retsakts indhold består i at undersøge materialiteten (dom af 11.11.1981, IBM mod Kommissionen,
60/81
,
EU:C:1981:264
, præmis
), under hensyntagen til dens ordlyd (jf. i denne retning dom af 20.3.1997, Frankrig mod Kommissionen,
C-57/95
,
EU:C:1997:164
, præmis
-
). Subjektive forhold, såsom ophavsmandens hensigt med den pågældende retsakt, kan ligeledes inddrages i bedømmelsen (jf. i denne retning dom af 17.7.2008, Athinaïki Techniki mod Kommissionen,
C-521/06 P
,
EU:C:2008:422
, præmis
, og af 26.1.2010, Internationaler Hilfsfonds mod Kommissionen,
C-362/08 P
,
EU:C:2010:40
, præmis
).
Det er i lyset af disse principper, at det skal fastslås, om den anfægtede retsakt kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at enhver producent eller importør, der fremstiller et stof som sådan eller i en blanding i mængder på 1 ton eller mere pr. år, i henhold til artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006, medmindre andet er fastlagt, skal indsende en registrering til ECHA. Ifølge samme forordnings artikel 10 skal enhver registrering omfatte et teknisk dossier og en kemikaliesikkerhedsrapport. Samme bestemmelse fastlægger de kategorier af oplysninger, som det tekniske dossier og kemikaliesikkerhedsrapporten skal indeholde.
Derudover kontrollerer ECHA i henhold til artikel 41, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006 registreringernes overensstemmelse i forbindelse med gennemgangen af registreringsdossiererne. I denne forbindelse kan ECHA gennemgå enhver registrering for at kontrollere, om kravene for så vidt angår bl.a. oplysningerne i de tekniske dossierer, tilpasningerne af standardoplysningskravene og kemikaliesikkerhedsvurderingen er i overensstemmelse med de hertil knyttede regler. Med henblik herpå skal ECHA i henhold til artikel 41, stk. 5, i forordning nr. 1907/2006 udvælge en minimumsprocentdel af dossiererne med henblik på kontrol ved at prioritere dossierer, der har de kendetegn, der beskrives i denne bestemmelse.
ECHA kan således i henhold til artikel 41, stk. 3, i forordning nr. 1907/2006 udarbejde et udkast til en afgørelse, der pålægger registranten eller registranterne at fremsende enhver form for oplysninger, der er påkrævet for at bringe registreringen i overensstemmelse med de relevante oplysningskrav. Ifølge samme bestemmelse skal den endelige afgørelse om dette spørgsmål, der ligeledes skal fastsætte en frist for fremskaffelse af de oplysninger, der anses for at være nødvendige, træffes i overensstemmelse med den i artikel 50 og 51 fastsatte procedure.
Artikel 41, stk. 4, i forordning nr. 1907/2006 bestemmer, at registranten skal indsende de krævede oplysninger til ECHA inden for den fastsatte frist.
Hvad angår den videre procedure bestemmer artikel 42, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006, at ECHA skal gennemgå alle oplysninger indsendt som følge af en afgørelse truffet i henhold til samme forordnings artikel 41, og at ECHA om nødvendigt skal udarbejde udkast til passende afgørelser i overensstemmelse med sidstnævnte bestemmelse.
Når dossiervurderingen er afsluttet, skal ECHA underrette Europa-Kommissionen og medlemsstaternes kompetente myndigheder om de fremkomne oplysninger og eventuelle konklusioner. Disse oplysninger anvendes med henblik på vurdering af stoffer, identifikation af stoffer til optagelse i bilag XIV til forordning nr. 1907/2006 og den eventuelle begrænsningsproces i forhold til et stof (artikel 42, stk. 2, i forordning nr. 1907/2006).
Derudover pålægger artikel 126 i forordning nr. 1907/2006 medlemsstaterne at fastsætte sanktionsbestemmelser for overtrædelse af bestemmelserne i den nævnte forordning og at træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de iværksættes.
Det fremgår for det første af disse bestemmelser, at ECHA er enekompetent til at kontrollere et registreringsdossier. Denne kontrol kan medføre vedtagelsen af flere afgørelser. Såfremt ECHA vurderer, at det dossier, der kontrolleres, ikke er i overensstemmelse med oplysningskravene i forbindelse hermed, påhviler det nemlig ECHA at indlede den i artikel 41, stk. 3, i forordning nr. 1907/2006 omhandlede procedure. I denne forbindelse medfører denne bestemmelses henvisning til artikel 51 i forordning nr. 1907/2001 for så vidt angår proceduren for vedtagelse af den afgørelse, der formaliserer forpligtelsen til at bringe registreringsdossieret i overensstemmelse, at denne afgørelse skal træffes af ECHA, såfremt medlemsstaterne opnår enstemmighed om udkastet, og af Kommissionen, såfremt medlemsstaterne ikke opnår en sådan enstemmighed (artikel 51, stk. 6 og 7, i forordning nr. 1907/2006). Uanset hvem der er ophavsmanden til denne afgørelse, påhviler det, som forordning nr. 1907/2006 er formuleret i øjeblikket, igen ECHA under udøvelse af agenturets beføjelser i medfør af den nævnte forordnings artikel 42, stk. 1, at gennemgå alle oplysninger indsendt til opfyldelse af denne afgørelse og om nødvendigt at udarbejde udkast til passende nye afgørelser.
Det fremgår følgelig og for det andet af disse bestemmelser, at artikel 126 i forordning nr. 1907/2006 (jf. præmis 59 ovenfor), i modsætning til, hvad ECHA og intervenienterne har gjort gældende, ikke kan fortolkes således, at den indebærer, at det tilkommer medlemsstaterne at vurdere, om registranten har efterkommet de forpligtelser, som er pålagt i medfør af en første afgørelse om, at denne skal bringe registreringsdossieret i overensstemmelse. En sådan fortolkning ville nemlig rejse tvivl om artikel 42, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006, der bestemmer, at det påhviler ECHA at gennemgå alle oplysninger indsendt som følge af en afgørelse truffet i henhold til samme forordnings artikel 41. Sidstnævnte bestemmelse afspejler realiteten, hvorefter kontrollen af registreringerne i forbindelse med dossiervurderingen udgør en enkelt procedure, der kan omfatte vedtagelsen af en afgørelse, der pålægger registranten af bringe det nævnte dossier i overensstemmelse. Artikel 126 i forordning nr. 1907/2006, sammenholdt med samme forordnings artikel 42, stk. 1, medfører i denne sammenhæng, at det påhviler medlemsstaterne at anvende de passende sanktioner over for de registranter, i forhold til hvilke det i overensstemmelse med sidstnævnte bestemmelse er konstateret, at de ikke overholder deres forpligtelser. Det skal i denne forbindelse tilføjes, at selv om en registrant, som ECHA og intervenienterne har gjort gældende, altid kan bringe sit dossier i overensstemmelse efter vedtagelsen af en afgørelse, der konstaterer, at dossieret ikke er i overensstemmelse i henhold til artikel 42, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006, består medlemsstaternes rolle i forbindelse med samme forordningens artikel 126 i at vurdere, om der, under hensyn til omstændighederne i den individuelle sag, skal pålægges effektive, forholdsmæssige og afskrækkende sanktioner for den periode, hvor den pågældende registrant tilsidesatte sine forpligtelser i henhold til artikel 41, stk. 4, i forordning nr. 1907/2006.
I betragtning af, at den kontrol, som ECHA foretager efter en første afgørelse, der pålægger registranten at bringe dossieret i overensstemmelse, kun er fortsættelsen af én og samme procedure, må det konstateres, at der, såfremt den nævnte registrant helt undlader at tilvejebringe de oplysninger, der anmodes om, ikke er behov for nogen ny overensstemmelsesvurdering af dossieret og derfor heller ikke nogen ny afgørelse i henhold til artikel 42, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006. Når registranten som svar på den afgørelse, der pålægger denne at bringe registreringsdossieret i overensstemmelse, derimod benytter sig af den mulighed, der er omhandlet i bilag XI til forordning nr. 1907/2006, for at tilpasse standardtestprogrammet, og når dataene i forbindelse hermed ikke umiddelbart fremstår som useriøse, henset til kravene i det nævnte bilag, og derfor ikke afspejler et proceduremisbrug, må det konstateres, at ECHA som fastsat i nævnte bilag XI vurderer disse tilpasninger. Det fremgår desuden af det ovenstående, at den pågældende vurdering skal foretages inden for rammerne af artikel 42, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006, der indeholder en henvisning til samme forordnings artikel 41 for så vidt angår proceduren for afgørelsen.
Det skal i denne forbindelse tilføjes, at ECHA vurderer, om de pågældende tilpasninger er i overensstemmelse med kravene i bilag XI til forordning nr. 1907/2006, uafhængigt af spørgsmålet om, hvorvidt de pågældende tilpasninger er støttet på nye og væsentlige faktiske omstændigheder, der var ukendte på det tidspunkt, hvor en første afgørelse om, at dossieret skulle bringes i overensstemmelse, blev truffet i henhold til forordnings artikel 41, stk. 3. Det følger nemlig af artikel 13, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1907/2006, at målet om at reducere omfanget af forsøg med hvirveldyr og antallet af dyr, der anvendes i disse forsøg, berettiger anvendelsen af alternative metoder, der er forskellige fra dem, der i forbindelse med standardoplysningerne er fastlagt i bilag VII-X til forordning nr. 1907/2006, forudsat at betingelserne i forordningens bilag XI er opfyldt, og at de foreslåede tilpasninger rent faktisk forfølger målet om reduktion af denne type forsøg. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at bilag XI til forordning nr. 1907/2006 ikke foretager nogen sondring alt efter, om den tilpasning, der er foreslået til gennemførelsen af en første afgørelse om, at dossieret skal bringes i overensstemmelse, er baseret på forhold, som registranten var eller kunne have været bekendt med, da denne afgørelse blev truffet. I denne forbindelse medfører den omstændighed, at der i forordning nr. 1907/2006 ikke henvises til, at den videnskabelige dokumentation, som ligger til grund for de tilpasninger, der foreslås som svar på en første afgørelse om, at dossieret skal bringes i overensstemmelse, skal være ny, for at ECHA er forpligtet til at undersøge dokumentationen, at agenturet efter de nugældende regler skal foretage sin vurdering i henhold til den nævnte forordnings artikel 42, stk. 1, uanset om dokumentationen er ny eller ej.
I den foreliggende sag anfører ECHA for det første i den anfægtede retsakt, at agenturet analyserede de oplysninger, der blev fremlagt i det efter vedtagelsen afgørelsen af 6. november 2012 ajourførte dossier. ECHA konstaterede som følge af denne analyse for det andet, at dossieret ikke indeholder alle de påkrævede oplysninger. Den begrundelse, som ligger til grund for denne vurdering, fremgår af bilaget til skrivelsen af 1. april 2015. Som følge heraf »erklærede« ECHA for det tredje, at sagsøgeren ikke har opfyldt sine forpligtelser i medfør af afgørelsen af 6. november 2012, at registreringsdossieret ikke er i overensstemmelse med artikel 5 i forordning nr. 1907/2006, og endelig, at sagsøgeren har tilsidesat forordningens artikel 41, stk. 4. Efter at ECHA konstaterede, at der var sket en tilsidesættelse af afgørelsen af 6. november 2012 og af forordning nr. 1907/2006, opfordrede agenturet Den Franske Republik til at gøre brug af sin gennemførelseskompetence i henhold til artikel 126 i forordning nr. 1907/2006 (jf. præmis 19 ovenfor).
Hvad angår de begrundelser, der ligger bag de vurderinger og konklusioner fra ECHA’s side, som er anført i præmis 64 ovenfor, fremgår det af den anfægtede retsakt, og navnligt af bilaget til skrivelsen af 1. april 2015, at de oplysninger, der blev fremlagt efter afgørelsen af 6. november 2012, blev anset for at være i overensstemmelse med reglerne for så vidt angår otte forhold. Derimod blev de oplysninger, der blev fremlagt som svar på anmodningen om at udføre en prænatal udviklingstoksicitetsundersøgelse på kaniner, oral eksponering, og en langtidstoksicitetsundersøgelse på sedimentlevende organismer (jf. præmis 12 ovenfor), af ECHA anset for ikke at være i overensstemmelse med reglerne.
Hvad navnlig angår den af sagsøgeren foreslåede tilpasning for så vidt angår den prænatale udviklingstoksicitetsundersøgelse på kaniner, oral eksponering, konkluderede ECHA, at den påberåbte »weight of evidence«, »read-across« og dokumentationen vedrørende eksponering ikke opfyldte kravene i punkt 1.2, 1.5 og 3.2 i bilag XI til forordning nr. 1907/2006. Tilsvarende konkluderede ECHA, at den »weight of evidence«, som den foreslåede tilpasning støttede sig på for så vidt angår langtidstoksicitetsundersøgelsen på sedimentlevende organismer, reelt ikke omhandlede de oplysninger, der anmodedes om i medfør af afgørelsen af 6. november 2012.
Under disse omstændigheder må det fastslås, at den anfægtede retsakts virkninger er mere vidtrækkende end den blotte fremsendelse af oplysninger til det franske miljøministerium. Den anfægtede retsakt er mere end blot en teknisk udtalelse eller en faktuel redegørelse for grundene til, at registranten ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til forordning nr. 1907/2006.
Den anfægtede retsakt, og navnlig tredje afsnit i skrivelsen af 1. april 2015 og bilaget hertil, skal nemlig anses for at være en endelig vurdering af den dokumentation, som sagsøgeren fremlagde på grundlag af artikel 13 i og bilag XI til forordning nr. 1907/2006.
Således angav ECHA i kategoriske og endelige vendinger grundene til, at agenturet vurderede, at disse oplysninger var utilstrækkelige til at opfylde de krav, der følger af afgørelsen af 6. november 2012. Det fremgår klart af en læsning af fjerde afsnit i skrivelsen af 1. april 2015, at ECHA konstaterede, at der var tale om en tilsidesættelse af de krav, der følger af artikel 41, stk. 4, i forordning nr. 1907/2006. Den objektive betydning af fjerde afsnit i skrivelsen af 1. april 2015 er den samme som betydningen af en retsakt, som har retligt bindende virkninger for så vidt angår sagsøgerens retsstilling.
Hertil kommer, at det fremgår af sjette til ottende afsnit i skrivelsen af 1. april 2015, at ECHA anmoder den kompetente franske myndighed om at træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for at pålægge og gennemføre sanktioner i overensstemmelse med artikel 126 i forordning nr. 1907/2006. Idet ECHA udtalte sig om de mulige retlige konsekvenser af, at den »alternative dokumentation« af 6. november 2013 angiveligt var utilstrækkelig, henviste agenturet imidlertid til sagsøgerens retsstilling. Henset til ordlyden af den anfægtede retsakt og i betragtning af kompetencefordelingen på området, således som denne beskrives i præmis 54-61 ovenfor, må dette dokument desuden anses for at indeholde konstateringer og konklusioner, som de kompetente franske myndigheder ikke kan fravige, undtagen i det tilfælde, hvor der foreligger et specifikt behov for dette baseret på nye forhold, dvs. forhold, som ECHA ikke tog hensyn til i forbindelse med den i artikel 42, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006 fastsatte opfølgning.
Desuden fremgår det hverken af ordlyden eller arten af begrundelserne vedrørende de tilpasninger, der ansås for ikke at være i overensstemmelse med reglerne i bilag XI til forordning nr. 1907/2006, at ECHA fandt, at sagsøgerens argumenter åbenbart fremstod som useriøse, henset til kravene i det nævnte bilag, og at de derfor afspejlede et proceduremisbrug.
Under disse omstændigheder må det konkluderes, at den anfægtede retsakt, henset til dens indhold, svarer til en afgørelse, som ECHA skulle udarbejde i henhold til artikel 42, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006, og som burde have været vedtaget på grundlag af samme forordnings artikel 41, stk. 3. Den anfægtede retsakt må således anses for at have retligt bindende virkninger såvel i forhold til sagsøgeren som i forhold til Den Franske Republik, og den må som følge heraf anses for at udgøre en retsakt, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål.
ECHA og intervenienternes øvrige argumenter kan ikke rejse tvivl om denne konklusion.
Hvad for det første angår ECHA’s argument om, at agenturet ikke havde til hensigt at vedtage et dokument, der havde retligt bindende virkninger (jf. præmis 41 ovenfor), skal det bemærkes, at en sådan hensigt ganske rigtigt ikke fremgår af den anfægtede retsakt. Endvidere indeholder det dokument med overskriften »Follow up to dossier evaluation decisions« (opfølgning på afgørelser om dossiervurdering), som ECHA offentliggjorde på agenturets websted i oktober 2013, heller ikke oplysninger til støtte for den opfattelse, at en retsakt såsom den anfægtede retsakt, dvs. en »erklæring om manglende overensstemmelse«, kunne have bindende karakter.
Det kan imidlertid ikke udledes af disse blotte konstateringer, at den anfægtede retsakt ikke har bindende retsvirkninger. Kriteriet om, hvad den myndighed, som den anfægtede retsakt stammer fra, har til hensigt, er nemlig alene et kriterium af sekundær betydning, der ikke har forrang i forbindelse med bedømmelsen af de i præmis 51 ovenfor anførte objektive kriterier, navnlig indholdet af den anfægtede retsakt.
For det andet er ECHA’s argument om, at den anfægtede retsakt dels blev udarbejdet i forbindelse med et uformelt system for samarbejde med medlemsstaterne, der tilsigter gennemførelsen af afgørelser om overensstemmelseskontrol, dels at den anfægtede retsakt i det væsentlige ville tage hensyn til, at det på stadiet for gennemførelsen af en afgørelse såsom afgørelsen af 6. november 2012 står de nationale kontrolmyndigheder frit for at bestemme, hvad der skal ske med de oplysninger, som en registrant har fremlagt som svar på en afgørelse om overensstemmelseskontrol, ikke overbevisende.
Den uformelle karakter af samarbejdsmekanismen mellem ECHA og de nationale kontrolmyndigheder, som beskrevet i præmis 42 ovenfor, rejser nemlig ikke tvivl om den i forordning nr. 1907/2006 fastsatte kompetencefordeling, som der er redegjort for i præmis 54-61 ovenfor.
En fortolkning af det i forordning nr. 1907/2006 fastsatte system, hvorefter det alene overlades til de nationale myndigheder at vurdere, om en registrant har opfyldt de forpligtelser, der er blevet pålagt vedkommende i medfør en afgørelse fra ECHA, der er truffet på grundlag af forordningens artikel 41, ville derimod sætte en væsentlig del af den ordning, der udtrykkeligt er ønsket af EU-lovgiver, ud af spil.
Følgelig vedrører de nationale myndigheders beføjelser som fastsat i artikel 126 i forordning nr. 1907/2006, i en sammenhæng som den i denne sag foreliggende, de skridt, der efterfølger ECHA’s konstatering af, at der foreligger et tilfælde med tilsidesættelse af kravene i henhold til den nævnte forordnings artikel 41, stk. 4.
For det tredje må ECHA’s argument om, at agenturet i forbindelse med dets begrundelse af den anfægtede retsakt ikke havde til hensigt at fastlægge en endelig holdning vedrørende den »alternative dokumentation«, som sagsøgeren fremlagde (jf. præmis 42 ovenfor), forkastes af de i præmis 53-72 ovenfor anførte årsager.
For det fjerde kan ECHA’s argument om, at den anfægtede retsakt udgør en »bekræftende retsakt«, heller ikke tages til følge.
Det fremgår nemlig af den anfægtede retsakt, navnlig af s. 3-6 og 10-12 i skrivelsen af 1. april 2015, at ECHA foretog en indholdsmæssig behandling af den dokumentation og de argumenter, som sagsøgeren fremførte som svar på afgørelsen af 6. november 2012, og at ECHA heri formulerede sine vurderinger og konklusioner. En sammenligning med den begrundelse, der er anført på s. 6 og 10 i afgørelsen af 6. november 2012, viser, at begrundelsen i den anfægtede retsakt ikke er en gentagelse af de vurderinger, der lå til grund for sidstnævnte afgørelse, men giver en ny begrundelse, der er udarbejdet i forhold til indholdet af den dokumentation og de argumenter som sagsøgeren påberåbte sig som svar på afgørelsen af 6. november 2012. Denne omstændighed udelukker muligheden for at kvalificere den anfægtede retsakt som en retsakt, der bekræfter afgørelsen af 6. november 2012.
Under disse omstændigheder må Forbundsrepublikken Tysklands og Den Franske Republiks øvrige argumenter vedrørende Klageudvalgets anvendelse af retspraksis vedrørende bekræftende retsakter i Solutia-sagen (jf. præmis 46 og 47 ovenfor) ligeledes forkastes.
Om sagsøgerens søgsmålskompetence
Efter såvel Forbundsrepublikken Tysklands som Den Franske Republiks opfattelse har sagsøgeren ikke søgsmålskompetence til at anfægte den anfægtede retsakt, fordi selskabet ikke er umiddelbart berørt af den anfægtede retsakt som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF. Nærmere bestemt råder den kompetente franske kontrolmyndighed ifølge Forbundsrepublikken Tyskland over et vist skøn hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt og hvordan en afgørelse, der er truffet på grundlag af artikel 41, stk. 3, i forordning nr. 1907/2006, skal gennemføres. Desuden er gennemførelsesforanstaltningerne udelukkende baseret på den nationale lovgivning, således at gennemførelsen ikke følger af EU’s bestemmelser. Ifølge Den Franske Republik overlader den pågældende »erklæring om manglende overensstemmelse« den kompetente nationale myndighed en vid skønsbeføjelse. Det fremgår af selve ordlyden af skrivelsen af 1. april 2015, at disse klagepunkter kan være gestand for håndhævelsesforanstaltninger, og at den nationale myndighed er enekompetent på området. Derudover overlader artikel 126 i forordning nr. 1907/2006 en meget vid skønsbeføjelse til medlemsstaterne med henblik på at fastsætte sanktionsbestemmelser for overtrædelse af bestemmelserne i forordningen og træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de iværksættes.
Sagsøgeren har bestridt Forbundsrepublikken Tysklands og Den Franske Republiks argumenter.
Det skal indledningsvis bemærkes, at det i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF gælder, at enhver fysisk eller juridisk person på det grundlag, der er omhandlet i denne artikels stk. 1 og 2, kan indbringe klage med henblik på prøvelse af retsakter, der er rettet til vedkommende, eller som berører denne umiddelbart og individuelt, samt af regelfastsættende retsakter, der berører vedkommende umiddelbart, og som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger.
I det foreliggende tilfælde skal det konstateres, at den anfægtede retsakt alene er rettet til det franske miljøministerium, eftersom sagsøgeren alene modtog en kopi heraf.
I denne henseende og for at besvare sagsøgerens argument om, at selskabet er adressaten for den anfægtede retsakt, skal det understreges, at begrebet adressat for retsakten skal forstås i formel forstand, således at det vedrører den person, der omhandles i retsakten som dens adressat (dom af 21.1.2016, SACBO mod Kommissionen og INEA,
C-281/14 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2016:46
, præmis
).
Den omstændighed, at ECHA fremsendte en kopi af den anfægtede retsakt til sagsøgeren, kan ikke rejse tvivl om denne konklusion. Den omstændighed, at en anden person end den formelle adressat for en retsakt kan være berørt af dens indhold, kan ganske vist give denne person søgsmålskompetence, såfremt vedkommende bl.a. godtgør, at den pågældende retsakt for så vidt angår dette indhold berører personen umiddelbart, men gør ikke personen til adressat for retsakten (dom af 21.1.2016, SACBO mod Kommissionen og INEA,
C-281/14 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2016:46
, præmis
).
Under disse omstændigheder kan den første og den anden påstand kun antages til realitetsbehandling i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF, hvis sagsøgeren umiddelbart og individuelt er berørt af den anfægtede retsakt, eller hvis sagsøgeren er umiddelbart berørt af denne, og sidstnævnte er en regelfastsættende retsakt, som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger.
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren er umiddelbart berørt, skal det bemærkes, at betingelsen om, at en fysisk eller juridisk person skal være umiddelbart berørt af den afgørelse, der prøves under en sag, således som fastsat i artikel 263, stk. 4, TEUF, kræver, at to kumulative kriterier er opfyldt, nemlig at den anfægtede foranstaltning dels umiddelbart skal have indvirkning på den pågældendes retsstilling, dels ikke må overlade et skøn til adressaterne, der skal gennemføre den, idet gennemførelsen skal ske helt automatisk og udelukkende i medfør af EU-reglerne uden anvendelse af andre mellemkommende regler (kendelse af 6.3.2014, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development mod Kommissionen,
C-248/12 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2014:137
, præmis
).
I den foreliggende sag påvirker den anfægtede retsakt, som det følger af det i præmis 62-73 ovenfor anførte, sagsøgerens retsstilling, for så vidt som den redegør for ECHA’s vurdering med hensyn til, om registreringsdossieret er i overensstemmelse, henset til de oplysninger, som sagsøgeren fremlagde som svar på en første afgørelse, der blev truffet i henhold til artikel 41, stk. 3, i forordning nr. 1907/2006, dvs. afgørelsen af 6. november 2012.
I modsætning til det af Den Franske Republik og Forbundsrepublikken Tyskland anførte vedrører den skønsmargen, som medlemsstaterne har inden for rammerne af anvendelsen af artikel 126 i forordning nr. 1907/2006, således arten og størrelsen af de eventuelle sanktioner, der skal pålægges som følge af registreringsdossierets manglende overensstemmelse og følgelig tilsidesættelsen af de forpligtelser, der følger af afgørelsen af 6. november 2012 og artikel 41, stk. 4, i forordning nr. 1907/2006. Denne skønsmargen vedrører derfor ikke konstateringen af den manglende overensstemmelse i sig selv.
Således som det er blevet anført i præmis 61 ovenfor, rejser det forhold, at registreringsdossieret bringes i overensstemmelse efter vedtagelsen af en afgørelse om dets manglende overensstemmelse i henhold til artikel 42, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006, i denne forbindelse ikke tvivl om den omstændighed, at det nævnte dossier ikke var i overensstemmelse i denne periode, hvorfor den pågældende medlemsstat kan udøve sine beføjelser i henhold til artikel 126 i forordning nr. 1907/2006 i forhold til denne periode.
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren også er individuelt berørt af den anfægtede retsakt, skal det bemærkes, at det ifølge retspraksis gælder, at andre personer end adressaterne kun kan gøre gældende, at de berøres individuelt af en retsakt, hvis denne rammer dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten for en beslutning (dom af 15.7.1963, Plaumann mod Kommissionen,
25/62
,
EU:C:1963:17
, s. 223).
For så vidt som den anfægtede retsakt består i ECHA’s vurdering af den dokumentation, som sagsøgeren indgav den 6. november 2013 for at ajourføre registreringsdossieret vedrørende det stof, som blev registreret efter den til sagsøgeren rettede afgørelse af 3. november 2012, berører afgørelsen sidstnævnte individuelt. Den omstændighed, at sagsøgeren modtog en kopi af den anfægtede retsakt, bekræfter denne konklusion.
Henset til det ovenfor anførte må det konkluderes, at den anfægtede retsakt berører sagsøgeren umiddelbart og individuelt, således at selskabet har søgsmålskompetence til at anfægte den anfægtede retsakt.
På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger må det konkluderes, at den første og den anden påstand kan antages til realitetsbehandling.
Om realiteten
Sagsøgerens argumentation består af otte anbringender.
Med sit første anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at den anfægtede retsakt blev vedtaget ultra vires, idet ECHA ikke rådede over noget retsgrundlag for at udarbejde, oprette, vedtage eller udstede »erklæringer om manglende overensstemmelse« som den anfægtede retsakt. Selv om den anfægtede retsakt måtte have et retsgrundlag, såsom artikel 42, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006, blev den desuden udarbejdet i strid med de processuelle krav i artikel 41 og 51 i forordning nr. 1907/2006. Det andet og det tredje anbringende vedrører henholdsvis en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet og en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Med sit fjerde til ottende anbringende har sagsøgeren påberåbt sig en tilsidesættelse af retten til at blive hørt og af retten til forsvar, af princippet om god forvaltning, af begrundelsespligten, af retten til en retfærdig rettergang samt en tilsidesættelse af bestemmelserne vedrørende lovligheden af anmodningen om tilvejebringelse af en undersøgelse af det registrerede stofs prænatale udviklingstoksicitet.
Der skal først foretages en undersøgelse af det første anbringende, som er opdelt i to led.
Med det første anbringendes første led har sagsøgeren gjort gældende, at den anfægtede retsakt blev vedtaget ultra vires, idet ECHA ikke rådede over noget retsgrundlag for at udarbejde, oprette, vedtage eller udstede »erklæringer om manglende overensstemmelse«. Nærmere bestemt giver artikel 42, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006 ikke mulighed for udstedelse af et dokument vedrørende »erklæring om manglende overensstemmelse« under dække af en formel afgørelse, som tilsigter at forpligte den kompetente franske myndighed til at handle. Derudover udgør den anfægtede retsakt ikke en passende afgørelse, henset til artikel 42, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006.
Med det første anbringendes andet led har sagsøgeren gjort gældende, at såfremt der måtte foreligge et retsgrundlag for den anfægtede retsakt, ville ECHA under alle omstændigheder kun kunne udstede en sådan retsakt i henhold til artikel 42, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006. Ifølge sagsøgeren skal det, såfremt ECHA havde ønsket at påberåbe sig denne bestemmelse som den »juridiske myndighed« eller retsgrundlaget for den anfægtede retsakt, påpeges, at vurderingen af gyldigheden af de begrundelser, der blev forelagt som svar på en afgørelse om udførelse af en undersøgelse, kun måtte foretages inden for rammerne af en ny kontrolproces efter proceduren i artikel 41 i forordning nr. 1907/2006. Den anfægtede retsakt blev således udarbejdet i strid med de proceduremæssige krav, der er fastsat i artikel 41 og 51 i forordning nr. 1907/2006.
ECHA og Forbundsrepublikken Tyskland har anfægtet sagsøgerens argumenter.
For det første er ECHA af den opfattelse, at agenturet ikke bør tvinges til på ny at gennemføre den samme beslutningsprocedure som fastsat i artikel 41 og 51 i forordning nr. 1907/2006 for tilpasninger, der ikke alene er ugyldige, men som også er støttet på oplysninger, der allerede forelå før den oprindelige overensstemmelseskontrolproces. I modsat fald ville dette betyde, at registranter kontinuerligt ville kunne fremlægge dokumentation med henblik på at tilpasse de i en afgørelse om overensstemmelseskontrol krævede oplysninger. En registrant ville uretmæssigt kunne udskyde fremlæggelsen af oplysninger, som denne normalt allerede burde have fremskaffet i forbindelse med den oprindelige registrering, fordi der, så længe registranten fremlægger en tilpasning, ikke ville kunne ske nogen gennemførelse. Under disse omstændigheder ville ECHA være tvunget til at undlade at anmode medlemsstaterne om at gennemføre en afgørelse om overensstemmelseskontrol og at begynde helt forfra på den i artikel 41, 50 og 51 i forordning nr. 1907/2006 fastsatte procedure. Dette ville således »åbne døren« for, at registranter kunne forhale sager med den virkning, at der, som ECHA har udtrykt bekymring for, skabes et »endeløst kredsløb af nye afgørelser« eller en »endeløs spiral af vurderinger af tilpasninger« på det i artikel 42 i forordning nr. 1907/2006 omhandlede stadie af opfølgningen. For sit vedkommende ville den nationale kontrolmyndighed ikke være i stand til at gennemføre en afgørelse om overensstemmelseskontrol, idet enhver procedure, der blev iværksat i denne forbindelse, ville kunne suspenderes, indtil ECHA træffer afgørelse vedrørende de nye oplysninger eller tilpasninger, som registranten har fremlagt. Således ville proceduren for vurdering altid være suspenderet, idet man aldrig ville nå frem til stadiet for afslutningen af proceduren for vurdering i artikel 42, stk. 2, i forordning nr. 1907/2006.
For det andet har ECHA påpeget, at et af agenturets klageudvalg ved en analog anvendelse af den tilgang, der blev anlagt i Unionens retsinstansers praksis vedrørende bekræftende retsakter, i Solutia-sagen fandt, at en retsakt såsom den anfægtede retsakt, såfremt der foreligger nye oplysninger fremlagt af en registrant og under hensyntagen til disses videnskabelige vurdering, skulle tillægges samme vægt som en afgørelse, der er truffet på grundlag af artikel 42, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006, som ikke bekræfter den oprindelige afgørelse om kontrol. En afgørelse skal træffes i overensstemmelse med proceduren i artikel 41, 50 og 51 i forordning nr. 1907/2006 og vil kunne påklages til Klageudvalget i henhold til artikel 91 i forordning nr. 1907/2006. Eftersom sagsøgeren i den foreliggende sag som svar på en afgørelse fra ECHA fremlagde en anden dokumentation end de undersøgelser, der blev anmodet om, må det afgøres, om den pågældende »alternative dokumentation« er støttet på »væsentlige nye« forhold. Ifølge ECHA indeholdt den »alternative dokumentation«, som sagsøgeren fremførte den 6. november 2013, oplysninger, der hverken var nye eller væsentlige. Under disse omstændigheder udgør den anfægtede retsakt, eftersom ajourføringen af 6. november 2013 ikke indeholdt nye eller væsentlige oplysninger, en bekræftende retsakt.
Der skal indledningsvis henvises til de i præmis 54-62 ovenfor anførte betragtninger vedrørende kompetencefordelingen for så vidt angår vurdering af registreringsdossierer, som denne er fastsat i forordning nr. 1907/2006.
Det følger af kompetencefordelingen for så vidt angår dossiervurdering, at ECHA sikrer denne vurdering i henhold til de nærmere regler, der er fastsat i artikel 41 og 42 i forordning nr. 1907/2006. ECHA skal overholde disse regler i forbindelse med udøvelsen af agenturets beføjelser, uden at det kan unddrage sig disse retlige rammer ved at anvende et andet instrument end den afgørelse, der er fastsat i artikel 41 og 42 i forordning nr. 1907/2006. I denne forbindelse er det blevet fastslået i præmis 72 ovenfor, at den anfægtede retsakt, henset til dens indhold, svarede til en afgørelse, som ECHA burde have udarbejdet i henhold til artikel 42, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006, og som endelig burde have været vedtaget i henhold til samme forordnings artikel 41, stk. 3.
Henset til den omstændighed, for det første, at artikel 41, stk. 3, i forordning nr. 1907/2006 fastsætter, at der skal træffes en afgørelse ifølge proceduren i artikel 51 i forordning nr. 1907/2006, og, for det andet, at denne procedure ikke er blevet fulgt i denne sag, må det desuden konstateres, at ECHA udøvede sine beføjelser uden at overholde den hermed forbundne procedure.
Ingen af de af ECHA eller intervenienterne fremførte argumenter kan rejse tvivl om denne konklusion.
For det første kan ECHA’s argument om, at det er nødvendigt at undgå et system, hvor hver »alternativ dokumentation« skal behandles efter den »byrdefulde procedure«, der er fastsat i artikel 41, 50 og 51 i forordning nr. 1907/2006, eftersom et sådant system ville kunne føre til en uendelig proces af nye afgørelser, der ville lamme gennemførelsen af ECHA’s afgørelser, ikke tiltrædes.
Som det fremgår af præmis 62 ovenfor, forholder det sig i denne henseende for det første således, at et forslag til tilpasning, der er baseret på bilag XI til forordning nr. 1907/2006, til støtte for hvilket der påberåbes forhold, der åbenbart fremstår som useriøse, henset til kravene i dette bilag, og som således er et forsøg på proceduremisbrug, svarer til ikke at besvare den første afgørelse, der pålægger registranten at bringe sit registreringsdossier i overensstemmelse. Eftersom artikel 42, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006 ikke fastslår, at ECHA i forbindelse med opfølgningen af vurderingen af registreringsdossiererne skal udarbejde et udkast til afgørelse i alle tilfælde, men »om nødvendigt«, må det konstateres, at ECHA i et sådant tilfælde er berettiget til at konstatere dossierets manglende overensstemmelse blot ved hjælp af en underretning til den pågældende medlemsstat og den berørte part.
Som det imidlertid allerede er blevet anført i præmis 71 ovenfor, fremgår det hverken af ordlyden eller arten af begrundelserne vedrørende de tilpasninger, der anses for ikke at være i overensstemmelse med reglerne i bilag XI til forordning nr. 1907/2006, at ECHA fandt, at sagsøgerens argumenter åbenbart fremstod som useriøse, og at de således afspejlede et proceduremisbrug.
I det tilfælde, hvor der træffes afgørelse i henhold til artikel 42, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006 om et registreringsdossiers manglende overensstemmelse, skal det for det andet konstateres, at denne manglende overensstemmelse, som det fremgår af forordningens artikel 41, stk. 4, i det mindste vedrører udløbet af den frist, der er fastsat i medfør af den første afgørelse om, at dossieret skal bringes i overensstemmelse, som er truffet på grundlag af samme forordnings artikel 41, stk. 3. Således som det er blevet anført i præmis 61 ovenfor, vil det i et sådant tilfælde påhvile den pågældende medlemsstat at udøve de beføjelser, der tilkommer den i henhold til artikel 126 i forordning nr. 1907/2006, for den periode, hvor registreringsdossieret ikke var i overensstemmelse.
Endelig skal ECHA’s argument om betydningen af analogien med retspraksis vedrørende bekræftende retsakter og den omstændighed, at de oplysninger, som sagsøgeren fremlagde den 6. november 2013, hverken var nye eller væsentlige, forkastes af de grunde, der er anført i præmis 84 ovenfor.
Desuden begrænsede ECHA sig til i den anfægtede retsakt at efterprøve de oplysninger, som sagsøgeren fremlagde den 6. november 2013, uden at anføre, om der var tale om nye og væsentlige oplysninger. ECHA kan således ikke i forbindelse med denne tvist med føje påberåbe sig argumenter, som agenturet ikke lagde til grund for den vurdering, der gik forud for fremsendelsen af den anfægtede retsakt.
Det må under disse omstændigheder konkluderes, at det første anbringende er begrundet, og at der derfor må gives sagsøgeren medhold, uden at det er fornødent at undersøge sagsøgerens øvrige anbringender.
Sagsomkostninger
Ifølge procesreglementets artikel 134, stk. 3, bærer hver part sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter. Da sagsøgeren i den foreliggende sag har tabt sagen hvad angår dennes tredje og femte påstand, bestemmes det, at sagsøgeren og ECHA pålægges at bære hver deres egne omkostninger.
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1 og 2, bærer medlemsstater og stater, som er parter i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), bortset fra medlemsstaterne, der er indtrådt i en sag, deres egne omkostninger. Disse bestemmelser må finde anvendelse på Forbundsrepublikken Tyskland, Den Franske Republik og Kongeriget Nederlandene.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer
RETTEN (Femte Afdeling):

1)
Skrivelsen af 1. april 2015 fra Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA), der blev sendt til det franske ministerium for miljø, bæredygtig udvikling, transport og bolig, med overskriften »Statement of Non-Compliance following a Dossier Evaluation Decision under Regulation (EC) No 1907/2006«, og bilaget hertil annulleres.

2)
Esso Raffinage og ECHA bærer hver deres egne omkostninger.

3)
Forbundsrepublikken Tyskland, Den Franske Republik og Kongeriget Nederlandene bærer hver deres egne omkostninger.

Gratsias
Dittrich
Xuereb
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 8. maj 2018.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.