CELEX: 62021CJ0119
Appel
udarbejdelse af en liste over stoffer, der skal godkendes
forordning (EF) nr. 1907/2006
bilag XIV
liste over stoffer, der er identificeret med henblik på senere at blive optaget i bilag XIV
ajourføring af opførelsen af stoffet bisphenol A som et »særligt problematisk stof«

I appelskriftet har PlasticsEurope AISBL, der er en sammenslutning, som repræsenterer europæiske plastproducenters interesser, nedlagt påstand om ophævelse af dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 16. december 2020, PlasticsEurope mod ECHA (
T-207/18
, herefter den appellerede dom,
EU:T:2020:623
), hvorved Retten frifandt ECHA i det søgsmål, som sammenslutningen havde nedlagt med påstand om annullation af afgørelse ED/01/2018 truffet af den administrerende direktør for Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA) den 3. januar 2018 (herefter »den omtvistede afgørelse«), hvorved den eksisterende indgang vedrørende bisphenol A på listen over stoffer, der var identificeret med henblik på senere at blive optaget i bilag XIV til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1907/2006 af 18. december 2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH), om oprettelse af et europæisk kemikalieagentur og om ændring af direktiv 1999/45/EF og ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 793/93 og Kommissionens forordning (EF) nr. 1488/94 samt Rådets direktiv 76/769/EØF og Kommissionens direktiv 91/155/EØF, 93/67/EØF, 93/105/EF og 2000/21/EF (
EUT 2006, L 396, s. 1
, og berigtiget i
EUT 2007, L 136, s. 3
), som ændret ved Kommissionens forordning (EU) nr. 253/2011 af 15. marts 2011 (
EUT 2011, L 69, s. 7
) (herefter »REACH-forordningen«), blev suppleret, således at bisphenol A ligeledes blev identificeret som et stof, der henhører under REACH-forordningens artikel 57, litra f), dvs. et sådant stof, der på grund af hormonforstyrrende egenskaber kan have alvorlige virkninger på miljøet, og som er problematisk i samme grad som virkningerne af de andre stoffer, der er opregnet i denne forordnings artikel 57, litra a)-e).
Retsforskrifter
REACH-forordningens artikel 2 med overskriften »Anvendelse« bestemmer i stk. 8, litra b), at isolerede mellemprodukter anvendt på produktionsstedet og isolerede mellemprodukter, der transporteres, undtages fra bestemmelserne i afsnit VII i denne forordning, som underlægger de særligt problematiske stoffer som omhandlet i dette afsnit godkendelsesordningen.
Den nævnte forordnings artikel 3, der har overskriften »Definitioner«, bestemmer følgende i nr. 15):
»15)
»mellemprodukt«: et stof, der fremstilles til og forbruges i eller anvendes til kemisk forarbejdning for at blive omdannet til et andet stof (herefter benævnt »syntese«):
a)
»ikke-isoleret mellemprodukt«: et mellemprodukt, der under syntesen ikke bevidst fjernes (bortset fra prøveudtagning) fra det udstyr, hvori syntesen finder sted. I sådant udstyr indgår reaktionsbeholderen, hjælpeudstyr hertil samt udstyr, som stoffet/stofferne passerer igennem i en ubrudt strøm eller batchproces, og rørsystemer til overførsel fra en beholder til en anden med henblik på næste reaktionstrin, men det omfatter ikke tanke eller andre beholdere, som stoffet/stofferne opbevares i efter fremstillingen
b)
»isoleret mellemprodukt anvendt på produktionsstedet«: et mellemprodukt, der ikke opfylder kriterierne for et ikke-isoleret mellemprodukt, og hvor fremstillingen af mellemproduktet og syntesen af et eller flere andre stoffer fra dette mellemprodukt finder sted på samme produktionssted, der drives af en eller flere juridiske enheder
c)
»isoleret mellemprodukt, der transporteres«: et mellemprodukt, der ikke opfylder kriterierne for et ikke-isoleret mellemprodukt, og som transporteres mellem eller leveres til andre produktionssteder«.
Samme forordnings artikel 7 med overskriften »Registrering og anmeldelse af stoffer i artikler« bestemmer i stk. 2:
»Enhver producent eller importør af artikler skal underrette [ECHA] i overensstemmelse med stk. 4, hvis et stof opfylder kriterierne i artikel 57 og er identificeret i henhold til artikel 59, stk. 1, og hvis begge følgende betingelser er opfyldt:
a)
stoffet er til stede i disse artikler i mængder på over 1 ton pr. producent eller importør pr. år
b)
stoffet er til stede i disse artikler i en koncentration på over 0,1 vægtprocent.«
REACH-forordningens artikel 17 med overskriften »Registrering af isolerede mellemprodukter anvendt på produktionsstedet« bestemmer følgende i stk. 3:
»Stk. 2 finder kun anvendelse på isolerede mellemprodukter anvendt på produktionsstedet, hvis producenten bekræfter, at stoffet kun fremstilles og anvendes under strengt kontrollerede forhold, således at det er strengt indesluttet ved hjælp af tekniske foranstaltninger i hele sin livscyklus. Der skal anvendes kontrolteknologier og ‑fremgangsmåder for at reducere emission og deraf følgende eksponering mest muligt.
Hvis disse betingelser ikke er opfyldt, skal registreringen omfatte de oplysninger, der er angivet i artikel 10.«
Denne forordnings artikel 18, der har overskriften »Registrering af isolerede mellemprodukter, der transporteres«, bestemmer i stk. 4:
»Stk. 2 og 3 finder kun anvendelse på isolerede mellemprodukter, der transporteres, hvis producenten eller importøren selv bekræfter eller erklærer, at brugeren over for ham har bekræftet, at syntesen af et eller flere andre stoffer fra dette mellemprodukt foregår på andre produktionssteder under følgende nøje kontrollerede betingelser: […]«
Den nævnte forordnings artikel 33, der har overskriften »Forpligtelse til at videregive oplysninger om stoffer i artikler«, har følgende ordlyd:
»1.   Enhver leverandør af en artikel indeholdende et stof, der opfylder kriterierne i artikel 57 og er identificeret i henhold til artikel 59, stk. 1, i en koncentration på over 0,1 vægtprocent, skal forsyne modtageren af artiklen med oplysninger, som leverandøren råder over, og som er tilstrækkelige til, at artiklen kan anvendes sikkert, herunder som et minimum stoffets navn.
2.   På anmodning fra en forbruger skal enhver leverandør af en artikel indeholdende et stof, der opfylder kriterierne i artikel 57 og er identificeret i henhold til artikel 59, stk. 1, i en koncentration på over 0,1 vægtprocent, forsyne forbrugeren med oplysninger, som leverandøren råder over, og som er tilstrækkelige til, at artiklen kan anvendes sikkert, herunder som et minimum stoffets navn.
De relevante oplysninger skal leveres gratis senest 45 dage efter modtagelsen af anmodning.«
Samme forordnings artikel 57 med overskriften »Stoffer til optagelse i bilag XIV« er affattet som følger:
»Følgende stoffer kan optages i bilag XIV i henhold til proceduren i artikel 58:
a)
stoffer, der opfylder kriterierne for klassificering i fareklassen carcinogenicitet kategori 1A eller 1B i henhold til punkt 3.6 i bilag I til forordning (EF) nr. 1272/2008
b)
stoffer, der opfylder kriterierne for klassificering i fareklassen kimcellemutagenicitet kategori 1A eller 1B i henhold til punkt 3.5 i bilag I til forordning (EF) nr. 1272/2008
c)
stoffer, der opfylder kriterierne for klassificering i fareklassen reproduktionstoksicitet kategori 1A eller 1B, skadelige virkninger for seksuel funktion og forplantningsevnen eller for udviklingen, i henhold til punkt 3.7 i bilag I til forordning (EF) nr. 1272/2008
d)
stoffer, der er persistente, bioakkumulerende og toksiske i henhold til kriterierne i denne forordnings bilag XIII
e)
stoffer, der er meget persistente og meget bioakkumulerende i henhold til kriterierne i denne forordnings bilag XIII
f)
stoffer – som f.eks. stoffer med hormonforstyrrende egenskaber eller stoffer med persistente, bioakkumulerende og toksiske eller meget persistente og meget bioakkumulerende egenskaber, der ikke opfylder kriterierne i litra d) eller e) – for hvilke der foreligger videnskabelig dokumentation for sandsynlige alvorlige virkninger på menneskers sundhed eller miljøet, der er problematiske i samme grad som virkningerne af de andre stoffer, der er anført i litra a)-e); disse stoffer identificeres enkeltvis i overensstemmelse med den i artikel 59 fastlagte procedure.«
REACH-forordningens artikel 59 med overskriften »Identifikation af de stoffer, der er nævnt i artikel [57]« bestemmer følgende i stk. 3, 4, 7 og 8:
»3.   Enhver medlemsstat kan udarbejde et dossier i overensstemmelse med bilag XV for stoffer, der efter dens opfattelse opfylder kriterierne i artikel 57, og fremsende dette til [ECHA]. Dossieret kan om fornødent begrænses til en henvisning til en indgang i bilag VI, del 3, i forordning (EF) 1272/2008. [ECHA] gør dette dossier tilgængeligt for de andre medlemsstater inden for 30 dage efter modtagelsen.
4.   [ECHA] skal på sin hjemmeside offentliggøre en meddelelse om, at der er blevet udarbejdet et bilag XV-dossier for et stof. [ECHA] skal opfordre alle berørte parter til at fremsætte kommentarer over for [ECHA] inden en bestemt frist.
[…]
7.   [ECHA] skal, når det har modtaget eller fremsat kommentarer, forelægge dossieret for Medlemsstatsudvalget senest 15 dage efter udløbet af den periode på 60 dage, der er nævnt i stk. 5.
8.   Hvis der i Medlemsstatsudvalget inden for en periode på 30 dage efter forelæggelsen opnås enstemmighed om identifikationen, skal [ECHA] optage stoffet på den i stk. 1 nævnte liste. [ECHA] kan optage det pågældende stof i sine anbefalinger i henhold til artikel 58, stk. 3.«
REACH-forordningen indeholder et bilag XI med overskriften »Generelle regler for tilpasning af standardtestprogrammet i bilag VII-X«, hvis punkt 1.2 med overskriften »Oplysningernes vægt (»weight of evidence«) fastsætter:
»Flere uafhængige oplysningskilder kan tilsammen have tilstrækkelig vægt (»weight of evidence«) til, at man kan formode/konkludere, at et stof har eller ikke har en bestemt farlig egenskab, mens oplysningerne fra hver enkelt kilde alene betragtes som utilstrækkelige til at understøtte denne opfattelse.
Nyudviklede forsøgsmetoder, der endnu ikke indgår i forsøgsmetoderne i artikel 13, stk. 3, eller en international forsøgsmetode, der er godkendt af [Europa-]Kommissionen eller [ECHA] som tilsvarende, kan have tilstrækkelig »weight of evidence« og føre til den konklusion, at et stof har eller ikke har en bestemt farlig egenskab.
Når der foreligger tilstrækkelig »weight of evidence« for, om en bestemt farlig egenskab er til stede eller ikke er til stede:
–
skal yderligere testning på hvirveldyr vedrørende den pågældende egenskab undlades
–
kan yderligere testning, der ikke omfatter hvirveldyr, undlades.
I alle tilfælde fremlægges tilstrækkelig og pålidelig dokumentation.«
Sagens baggrund
Bisphenol A (2,2-bis(4-hydroxyphenyl)propan eller 4,4’-isopropylidenediphenol, EF nr. 201-245-8, CAS-nr. 0000080-05-7) er et stof, der hovedsageligt anvendes som mellemprodukt, dvs. monomer ved fremstillingen af polymerer, såsom polycarbonat og epoxyharpikser. Endvidere kan bisphenol A anvendes til formål, hvor stoffet ikke er et mellemprodukt, bl.a. ved fremstillingen af termopapir.
Den 4. januar 2017 vedtog ECHA afgørelse ED/01/2017, hvorved agenturet fandt, at bisphenol A skal opføres på listen over stoffer, der skal optages i bilag XIV til REACH-forordningen (herefter »kandidatlisten«), med den begrundelse, at dette stof var blevet identificeret som et »reproduktionstoksisk stof« som omhandlet i denne forordnings artikel 57, litra c).
Den 6. juli 2017 traf ECHA afgørelse ED/30/2017, hvorved den eksisterende indgang vedrørende stoffet bisphenol A på kandidatlisten blev suppleret. Dette stof blev således ligeledes identificeret som et stof, der henhører under artikel 57, litra f), dvs. et stof med hormonforstyrrende egenskaber, der kan have alvorlige virkninger for menneskers sundhed, der er problematiske i samme grad som virkningerne af de andre stoffer, der er anført i den nævnte forordnings artikel 57, litra a)-e).
Den 29. august 2017 forelagde Umweltbundesamt (forbundsmiljøstyrelsen, Tyskland) i henhold til REACH-forordningens artikel 59, stk. 3, et dossier i overensstemmelse med forskrifterne i bilag XV til denne forordning (herefter »det i henhold til bilag XV udarbejdede dossier«), hvori den anbefalede, at bisphenol A blev identificeret som et hormonforstyrrende stof, for hvilket der foreligger videnskabelig dokumentation for sandsynlige alvorlige virkninger på miljøet som omhandlet i den nævnte forordnings artikel 57, litra f).
Den 5. september 2017 offentliggjorde ECHA det i henhold til bilag XV udarbejdede dossier.
Samme dag opfordrede ECHA i overensstemmelse med REACH-forordningens artikel 59, stk. 4, alle berørte parter til at fremsætte deres bemærkninger til dette dossier.
Den 20. oktober 2017 fremsatte appellanten på vegne af sine medlemmer bemærkninger til det nævnte dossier.
Derpå udfærdigede Umweltbundesamt (forbundsmiljøstyrelsen, Tyskland) et dokument, som var dateret den 14. december 2017, og som indeholdt dens svar på alle de kommentarer vedrørende identifikationen af bisphenol A, som ECHA havde modtaget i forbindelse med den offentlige høring.
ECHA forelagde dossieret indeholdende kommentarerne vedrørende identifikationen af bisphenol A for Medlemsstatsudvalget i overensstemmelse med REACH-forordningens artikel 59, stk. 7. Udvalget modtog det i henhold til bilag XV udarbejdede dossier, et udkast til Medlemsstatsudvalgets aftale og et arbejdsdokument, der indeholdt en vurdering af bisphenol A’s iboende egenskaber med henblik på dets identifikation i henhold til nævnte forordnings artikel 57, litra f) (herefter »støttedokumentet«).
På Medlemsstatsudvalgets 57. møde, der blev afholdt den 11.-15. december 2017, nåede udvalget frem til en enstemmig aftale om at identificere bisphenol A som et stof, der opfylder disse kriterier. Fire medlemsstater undlod at stemme. Begrundelsen for identifikationen af bisphenol A er anført i en ændret version af støttedokumentet, som vedtaget den 14. december 2017.
I støttedokumentet i dets endelige affattelse konkluderes det først på grundlag af en analyse af en lang række studier, at bisphenol A opfylder definitionen på hormonforstyrrende stoffer som fastsat af Verdenssundhedsorganisationen (WHO) og som fortolket af Kommissionens rådgivende ekspertgruppe om hormonforstyrrende stoffer. Det konkluderes nærmere bestemt i dette støttedokument, at de analyserede in vitro- og in vivo-data viser, at bisphenol A virker som en østrogen-agonist i visse fiskearter og som en thyroid-antagonist i visse amfibiearter.
Derefter konstateres det i dette dokument, at analyserne af de forskellige taksonomiske grupper af hvirvelløse dyr viser, at det er muligt, at de alvorlige virkninger af bisphenol A er en følge af den endokrine virkemåde.
Endelig anføres det heri, at virkningerne af bisphenol A på fisk og amfibier anses for at være problematiske i samme grad som virkningerne af de stoffer, der er nævnt i REACH-forordningens artikel 57, litra a)-e), dvs. kræftfremkaldende, mutagene og reproduktionstoksiske stoffer, eller persistente, bioakkumulerende og toksiske stoffer (herefter »PBT-stoffer«) og stoffer, der er meget persistente og meget bioakkumulerende (herefter »vPvB-stoffer«). I denne henseende er det i støttedokumentet i dets endelige affattelse bl.a. anført, at virkningerne for organismerne og populationerne er alvorlige og irreversible, og at det er vanskeligt at fastlægge et sikkert niveau for eksponering for bisphenol A.
Den 3. januar 2018 vedtog ECHA – efter enstemmighed i Medlemsstatsudvalget og i overensstemmelse med REACH-forordningens artikel 59, stk. 8 – den omtvistede afgørelse, hvorved den eksisterende indgang vedrørende stoffet bisphenol A på kandidatlisten blev suppleret således, at dette stof af de grunde, der er anført i støttedokumentet i dets endelige affattelse, ligeledes henhører under de stoffer, der fremgår af artikel 57, litra f), dvs. stoffer med hormonforstyrrende egenskaber med sandsynlige alvorlige virkninger på miljøet, der er problematiske i samme grad som virkningerne af de andre stoffer, der er anført i den nævnte forordnings artikel 57, litra a)-e).
Sagen for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 23. marts 2018 anlagde appellanten sag med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse.
Til støtte for søgsmålet fremførte appellanten fire anbringender. Det første anbringende vedrørte flere åbenbart urigtige skøn ved identifikationen af bisphenol A som et særligt problematisk stof som omhandlet i REACH-forordningens artikel 57, litra f). Med det andet anbringende påberåbte appellanten sig en tilsidesættelse af denne forordnings artikel 59, sammenholdt med den nævnte forordnings artikel 57, litra f). Det tredje anbringende vedrørte en tilsidesættelse af samme forordnings artikel 2, stk. 8, litra b). Med det fjerde anbringende påberåbte appellanten sig en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet.
Ved den appellerede dom frifandt Retten ECHA.
Parternes påstande for Domstolen
Appellanten har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Den omtvistede afgørelse annulleres.
–
Subsidiært hjemvises sagen til Retten, således at denne kan realitetsbehandle appellantens annullationssøgsmål.
–
ECHA tilpligtes at betale sagsomkostningerne, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen for Retten og intervenienternes omkostninger.
ECHA har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Forbundsrepublikken Tyskland har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Den Franske Republik har nedlagt påstand om, at appellen forkastes.
ClientEarth har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Appellanten tilpligtes at bære sine egne omkostninger og at betale de af ECHA, af Den Franske Republik og af ClientEarth afholdte omkostninger, herunder de omkostninger, der er afholdt i første instans.
Om appellen
Til støtte for appellen har appellanten fremsat fem anbringender.
Det første anbringende vedrører flere retlige fejl, som Retten skulle have begået i forbindelse med den efterprøvelse, den skulle foretage af ECHA’s vurdering af den videnskabelige dokumentation med henblik på anvendelsen af REACH-forordningens artikel 57, litra f). Dette anbringende indeholder fire led, der vedrører den efterprøvelse, som Retten foretog for så vidt angår for det første ECHA’s manglende hensyntagen til pålidelige og relevante studier, der modsagde agenturets endelige afgørelse, for det andet ECHA’s hensyntagen til studier, der havde en svag grad af pålidelighed, som støttede ECHA’s endelige afgørelse, for det tredje det forhold, at ECHA tillagde de studier, der støttede agenturets endelige afgørelse, større vægt, og endelig for det fjerde det forhold, at ECHA ikke tog hensyn til studier vedrørende bisphenol A, der var gennemført af andre EU-agenturer og ‑institutioner.
Det andet anbringende vedrører en fejlagtig fortolkning af REACH-forordningens artikel 57, litra f), en urigtig gengivelse af appellantens skriftlige indlæg og en tilsidesættelse af retten til at blive hørt.
Det tredje anbringende vedrører retlige fejl, som Retten skulle have begået ved vurderingen af beviserne vedrørende de videnskabelige undersøgelsers troværdighed og en hævdet urigtig gengivelse af beviserne.
Det fjerde anbringende vedrører en fejlagtig fortolkning af forsigtighedsprincippet.
Det femte anbringende vedrører en fejlagtig fortolkning af REACH-forordningens artikel 2, stk. 8, litra b), og en tilsidesættelse af begrundelsespligten.
Det første anbringende om flere retlige fejl, som Retten begik ved den efterprøvelse, som den skulle foretage af ECHA’s vurdering af den videnskabelige dokumentation med henblik på anvendelsen af REACH-forordningens artikel 57, litra f)
Det første anbringendes første led vedrørende den efterprøvelse, som Retten foretog for så vidt angår ECHA’s manglende hensyntagen til pålidelige og relevante studier, der modsagde agenturets endelige afgørelse
–
Parternes argumenter
Med det første anbringendes første led har appellanten gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 64 foretog en fejlagtig fortolkning og anvendelse af princippet om videnskabelig topkvalitet, af begrebet »bevisers bevisværdi« og af den forpligtelse, der påhviler ECHA til at tage hensyn til alle de relevante oplysninger.
Idet Retten i denne præmis 64 fandt, at »et åbenbart urigtigt skøn kun kunne konstateres, hvis ECHA fuldstændigt og fejlagtigt havde set bort fra et pålideligt studie, hvis medtagelse ville have ændret den samlede vurdering af beviserne på en sådan måde, at den [omtvistede] afgørelse ville have været usandsynlig«, tillod Retten ECHA ikke at tage hensyn til pålidelige videnskabelige studier, forudsat at agenturet ikke gjorde det »fuldstændigt og fejlagtigt«. Herved underkendte Retten omfanget af sin retslige prøvelse af ECHA’s afgørelser, selv om denne prøvelse er begrænset til en prøvelse af, om der foreligger åbenbart urigtige skøn. Hvis et studie er pålideligt og relevant, skal resultaterne af dette studie tages i betragtning i forbindelse med vurderingen af beviskraften af bevismidler, henset til den forpligtelse, der påhviler ECHA til at tage hensyn til alle de relevante oplysninger.
I den appellerede dom fastsattes bevisbyrden for at anfægte beviskraften af bevismidler, som ECHA havde lagt til grund inden for rammerne af agenturets vurdering i henhold til REACH-forordningens artikel 57, litra f), desuden på et uacceptabelt og ugennemførligt niveau, idet appellanten blev pålagt bevisbyrden for at godtgøre for det første, at ECHA fuldstændigt og fejlagtigt havde set bort fra et studie, og for det andet, at det forhold, at der blev taget hensyn til dette studie, ville have ændret den samlede vurdering af beviserne på en sådan måde, at ECHA’s endelige afgørelse ville have været usandsynlig.
Et sådant krav er ligeledes i strid med formålet og med begrebet »bevisværdi« som defineret i punkt 1.2 i bilag XI til denne forordning. En vurdering af beviskraften af bevismidler finder nemlig pr. definition anvendelse, når der findes mere end ét studie, der begrunder en konklusion, idet et enkelt studie således aldrig er tilstrækkeligt til at afkræfte den konklusion, som ECHA når frem til. Ifølge appellanten forholder det sig således, at enhver undladelse af at tage hensyn til resultaterne af et pålideligt videnskabeligt studie vedrørende bisphenol A, som er relevante for den egenskab, der er blevet undersøgt inden for rammerne af en vurdering af beviskraften af bevismidlerne, udgør et åbenbart urigtigt skøn, en tilsidesættelse af ECHA’s forpligtelse til at tage hensyn til alle de relevante oplysninger og en tilsidesættelse af princippet om videnskabelig topkvalitet.
ECHA, Forbundsrepublikken Tyskland, Den Franske Republik og ClientEarth har anfægtet appellantens argumentation og har gjort gældende, at det første anbringendes første led er ugrundet.
–
Domstolens bemærkninger
Det skal fastslås, at den argumentation, som appellanten har fremført inden for rammerne af det første anbringendes første led, udspringer af en fejlagtig læsning af de relevante begrundelser i den appellerede dom.
I den appellerede doms præmis 62 fastslog Retten med rette, at ECHA skal indrømmes et vidt skøn med henblik på identifikationen af særligt problematiske stoffer i henhold til REACH-forordningens artikel 57, litra f), under hensyn til de meget komplekse videnskabelige og tekniske vurderinger, som dette agentur skal foretage i denne sammenhæng (jf. analogt dom af 22.11.2017, Kommissionen mod Bilbaína de Alquitranes m.fl.,
C-691/15 P
,
EU:C:2017:882
, præmis
, og af 15.10.2020, Deza mod Kommissionen,
C-813/18 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2020:832
, præmis
).
Herved bemærkes, at når Unionens myndigheder har en bred skønsmargen, navnlig hvad angår de faktuelle forhold af videnskabelig og teknisk meget kompleks karakter til at bestemme karakteren og omfanget af tiltag, som de vedtager inden for denne ramme, bør Unionens retsinstanser begrænse sig til at undersøge, om udøvelsen af dette skøn er behæftet med en åbenbar fejl, om der foreligger magtfordrejning, eller om institutionerne åbenbart har overskredet grænserne for deres skøn. I en sådan situation kan Unionens retsinstanser således ikke sætte deres egen vurdering af de faktiske omstændigheder af videnskabelig og teknisk karakter i stedet for institutionernes, idet institutionerne efter EUF-traktaten varetager denne opgave alene (dom af 21.7.2011, Nickel Institute,
C-14/10
,
EU:C:2011:503
, præmis
, og af 15.10.2020, Deza mod Kommissionen,
C-813/18 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2020:832
, præmis
).
Unionens myndigheders vide skønsbeføjelse, hvis udøvelse er omfattet af en begrænset retslig prøvelse, omfatter ikke udelukkende indholdet og rækkevidden af de bestemmelser, der skal vedtages, men omfatter også i et vist omfang konstateringen af de tilgrundliggende faktiske forhold. Imidlertid fordrer en sådan retslig prøvelse, selv om den har et begrænset omfang, at Unionens myndigheder, der er ophavsmænd til den omhandlede retsakt, er i stand til for Unionens retsinstanser at godtgøre, at retsakten blev vedtaget ved en egentlig udøvelse af deres skønsbeføjelse, hvilket forudsætter, at alle relevante forhold og omstændigheder angående den situation, som retsakten har til formål at regulere, tages i betragtning (kendelse af 4.9.2014, Cindu Chemicals m.fl. mod ECHA,
C-289/13 P
, ikke trykt i Sml.
EU:C:2014:2175
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I den appellerede doms præmis 63 anførte Retten, at »identifikationen af det omhandlede stof som særligt problematisk [i det foreliggende tilfælde var blevet] foretaget ved hjælp af fremgangsmåden angående [beviskraften af bevismidler]. I henhold til punkt 1.2 i bilag XI til [REACH-forordningen] er denne fremgangsmåde karakteriseret ved den omstændighed, at flere uafhængige oplysningskilder tilsammen kan have tilstrækkelig vægt (»weight of evidence«) til, at man kan formode, at et stof har eller ikke har en bestemt farlig egenskab, mens oplysningerne fra hver enkelt kilde alene kan være utilstrækkelige til at understøtte denne opfattelse eller denne konklusion«.
Retten fremhævede endvidere i denne præmis, at »identifikationen af et stof ved hjælp af fremgangsmåden angående [beviskraften af bevismidler] skal foretages på grundlag af fuldstændige oplysninger, der gør det muligt for den kompetente myndighed at udøve det skøn, den råder over i henhold til [denne forordnings] artikel 57 og 59 […], samtidig med at der tages hensyn til alle relevante og tilgængelige beviser på det tidspunkt, hvor myndigheden træffer sin afgørelse«.
Det er i lyset af disse principper, som Retten redegjorde for i den appellerede doms præmis 62 og 63, og som appellanten ikke har rejst tvivl om i appellen, at rækkevidden af den appellerede doms præmis 64 skal undersøges. Retten anførte i den nævnte præmis 64 med rette, at det i forbindelse med vurderingen af beviskraften af bevismidler stod ECHA frit for »at se bort fra studier, som [agenturet] ikke anså for relevante af plausible grunde, som er forbundet med den interne sammenhæng i den foretagne vurdering«. Det var ligeledes uden at begå fejl, at Retten udtalte, at den forpligtelse, der påhviler ECHA til at tage hensyn til alle de relevante beviser, der er til rådighed, ikke kan medføre, at alle de studier, der er blevet gennemført, uanset deres pålidelighed eller relevans, nødvendigvis skal omfattes i agenturets vurdering, henset til bl.a. den omstændighed, at bisphenol A er et af de mest undersøgte stoffer i verden.
I sidste punktum i den appellerede doms præmis 64 konstaterede Retten, at »[e]t åbenbart urigtigt skøn […] kun [kan] konstateres, hvis ECHA fuldstændigt og fejlagtigt havde set bort fra et pålideligt studie, hvis medtagelse ville have ændret den samlede vurdering af beviserne på en sådan måde, at den endelige afgørelse ville have været usandsynlig«.
I modsætning til det af appellanten anførte kan denne sætning ikke fortolkes således, at Retten fandt, at ECHA, henset til den vide skønsbeføjelse, agenturet har, kunne se bort fra relevante oplysninger fra et pålideligt studie, som, hvis de var blevet taget i betragtning, ville have ændret den samlede vurdering af beviserne på en sådan måde, at den endelige afgørelse ikke ville have været sandsynlig. Udtrykkene »fuldstændigt og fejlagtigt«, fortolket i lyset af den sammenhæng, hvori de indgår, vedrører netop det tilfælde, hvor ECHA har tilsidesat sin forpligtelse til at tage hensyn til sådanne relevante, pålidelige og afgørende oplysninger ved sin vurdering. Derimod udgør det ikke et åbenbart urigtigt skøn, hvis ECHA har set bort fra irrelevante oplysninger fra et pålideligt studie eller fra oplysninger, der under alle omstændigheder ikke havde kunnet ændre den samlede vurdering på en sådan måde, at den endelige afgørelse ikke havde været sandsynlig.
På grundlag af disse betragtninger undersøgte Retten i den appellerede doms præmis 66-70 korrekt, om ECHA, henset til de forskellige studier, som appellanten havde fremlagt, havde set bort fra relevante oplysninger fra et pålideligt studie, som, hvis de var blevet taget i betragtning, ville have ændret den samlede vurdering af beviserne.
Som generaladvokaten har fremhævet i punkt 90 i forslaget til afgørelse, anførte Retten i den appellerede doms præmis 67-69, at ECHA, om end indirekte, tog hensyn til de væsentlige oplysninger fra to af de fire studier, som appellanten havde påberåbt sig. Hvad angår oplysningerne fra de studier, som appellanten havde påberåbt sig, og som ECHA ikke tog hensyn til, kontrollerede Retten faktisk i den appellerede doms præmis 66-68 ECHA’s vurdering vedrørende spørgsmålet, om disse oplysninger var irrelevante. Herved underkendte Retten ikke omfanget af den retslige prøvelse, der påhviler den i henhold til den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 45-47.
Hvad angår den hævdede retlige fejl, som Retten begik med hensyn til den bevisbyrde, der påhviler appellanten, er det tilstrækkeligt at bemærke, at dette argument udspringer af den samme fejlagtige læsning af de relevante begrundelser i den appellerede dom, som blev identificeret i denne doms præmis 52.
Det første anbringendes første led skal følgelig forkastes som ugrundet.
Det første anbringendes andet led vedrørende den efterprøvelse, som Retten foretog for så vidt angår ECHA’s hensyntagen til studier, der havde en svag grad af pålidelighed, som støttede agenturets endelige afgørelse
–
Parternes argumentation
Med det første anbringendes andet led har appellanten foreholdt Retten, at denne i den appellerede doms præmis 82 antog, at ECHA kunne påberåbe sig studier, der havde en svar grad af pålidelighed, for at identificere bisphenol A som et særligt problematisk stof. Et studies svage grad af pålidelighed er imidlertid absolut og generelt til hinder for, at det kan tages i betragtning.
Appellanten har ganske vist ikke anfægtet det forhold, at der kan tages hensyn til studier, som ikke er standardstudier, som beviser, men har derimod gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den fandt, at ECHA som uomtvistelige beviser kunne lægge svagt pålidelige eller endog upålidelige studier til grund for at underbygge den omtvistede afgørelse.
Ved at tildele ECHA en sådan manøvremargen tillod den appellerede dom dette agentur at foretage en vilkårlig udvælgelse af videnskabelige oplysninger og blandt disse vælge dem, der underbygger agenturets hypotese. Ifølge appellanten kan ECHA i intet tilfælde støtte sig på resultaterne fra upålidelige studier eller fra studier med en svag grad af pålidelighed for at validere sin konklusion, idet det kun er nøglestudierne, der kan anvendes til disse formål. Retten fandt imidlertid fejlagtigt, at ECHA kunne tage hensyn til sådanne upålidelige studier eller studier med en svag grad af pålidelighed i den appellerede doms præmis 168, 169, 174 og 184, ikke blot som studier, der »understøttede« agenturets konklusioner, men ligeledes som nøglestudie.
Ifølge appellanten er studier, der har en lav grad af pålidelighed, eller upålidelige studier sådanne studier, der ikke opfylder de almindelige videnskabelige kvalitetskrav, der er fastsat af de videnskabelige organer, til at resultaterne fra disse lægges til grund som videnskabelige beviser. Studier, som ikke er standardstudier, skal ikke automatisk udelukkes, men de kan være upålidelige og irrelevante, f.eks. såfremt deres metodologi ikke er passende dokumenteret eller begrundet, eller såfremt de er blevet gennemført på grundlag af et fejlagtigt studiekoncept. Derimod kan ringe videnskabelige oplysninger ikke påberåbes som videnskabelige beviser for at begrunde ECHA’s afgørelser.
ECHA, Forbundsrepublikken Tyskland, Den Franske Republik og ClientEarth har anfægtet appellantens argumentation og har gjort gældende, at det første anbringendes andet led er ugrundet.
–
Domstolens bemærkninger
I den appellerede doms præmis 71-90 undersøgte Retten det klagepunkt, hvormed appellanten kritiserede ECHA’s hensyntagen til studier, som »ikke var standardstudier«, eller som var »sonderende« studier, dvs. studier, der ikke var blevet gennemført i overensstemmelse med de på nationalt eller internationalt plan godkendte metoder.
I den appellerede doms præmis 76 bemærkede Retten, at ECHA [var] nået frem til en identifikation af bisphenol A som et særligt problematisk stof i henhold til [REACH-forordningens artikel 57, litra f),] ved at følge fremgangsmåden angående bevisers beviskraft«, som kræver, at den kompetente myndighed tager hensyn til »alle relevante beviser«.
Efter en analyse af de relevante bestemmelser i denne forordning fastslog Retten i den nævnte doms præmis 82 »at data, der ikke er standardiserede eller som ikke er validerede, kan understøtte konklusioner om et bestemt stofs iboende egenskaber, når ECHA følger fremgangsmåden angående bevisers beviskraft ved identifikationen af et stof som særligt problematisk«. Retten præciserede endvidere i denne præmis, at det er »uløseligt forbundet med denne fremgangsmåde, at der ved vægtningen af beviserne med henblik på at fastslå et stofs iboende egenskaber skal tages hensyn til deres karakter af data, som ikke er standarddata, og deres eventuelt ringe pålidelighed, uden at et bestemt studies ringe pålidelighed på absolut og generel vis er til hinder for, at der tages hensyn hertil ved identifikationen af et stof i henhold til [REACH-forordningens] artikel 57, litra f) […]«.
Den nævnte præmis skal læses sammenholdt med den appellerede doms præmis 106, hvoraf det fremgår, at støttedokumentet i dets endelige affattelse har identificeret nøglestudierne ud fra deres pålidelighed og relevans. Pålidelige studier, der tilvejebringer flest oplysninger om den endokrine virkemåde og dens virkninger, kvalificeres i støttedokumentet som »nøglestudier«, mens studier med en mindre grad af pålidelighed, der indeholder færre oplysninger om den endokrine virkemåde, alene støtter de konklusioner, der hovedsageligt er draget af nøglestudierne, og de bidrager således til bevisernes beviskraft.
Det fremgår af de ovenstående betragtninger, at Retten fandt, at ECHA ved vurderingen af beviskraften af de bevismidler, som agenturet rådede over, kunne tage studier med variable grader af pålidelighed i betragtning, på den udtrykkelige betingelse, at deres grad af pålidelighed blev taget i betragtning ved vægtningen af beviserne, således at de mest pålidelige studier blev tillagt afgørende betydning. I modsætning til det, som appellanten har anført, begik Retten ikke nogen retlig fejl ved at gøre dette.
På grundlag af disse betragtninger bemærkes, at det også var uden at begå en retlig fejl, at Retten i den appellerede doms præmis 168, 169, 174, 175 og 184 anførte, at ECHA kunne tage hensyn til visse studier med en svag grad af pålidelighed, navnlig når disse studier understøttede de konklusioner, der var draget af studier med en større bevisværdi, og som var nøglestudier.
Det første anbringendes andet led skal derfor forkastes som ugrundet.
Det første anbringendes tredje led om den retlige fejl, som Retten begik, og den urigtige gengivelse af bevismidler, som den foretog, da den fastslog, at ECHA kunne tillægge videnskabelige studier, der støttede agenturets afgørelse, størst vægt
–
Parternes argumentation
Med det første anbringendes tredje led har appellanten gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 106, 116-118, 152 og 208 begik en retlig fejl, da den godkendte ECHA’s fremgangsmåde, der bestod i at tillægge videnskabelige studier, der understøttede den hypotese, som dette agentur anlagde, større vægt. Ved at gøre dette gengav Retten ligeledes de beviser, der var blevet fremlagt for det, urigtigt, og den tilsidesatte princippet om videnskabelig topkvalitet og princippet om anvendelse af begrebet »bevisers beviskraft« som defineret i punkt 1.2 i bilag XI til REACH-forordningen samt forpligtelsen til at tage hensyn til alle de relevante oplysninger.
Hvad angår den appellerede doms præmis 106 og 208 har appellanten gjort gældende, at Retten konstaterede, at udvælgelsen af nøglestudier ikke var strengt baseret på disse studiers pålidelighed, men ligeledes hvilede på spørgsmålet, om de understøttede den hypotese, som ECHA havde lagt til grund.
I den appellerede doms præmis 116-118 anførte Retten, at ECHA, da agenturet vurderede beviskraften af de beviser, som det rådede over, burde støtte sig på oplysningerne fra in vitro-studierne til trods for deres eventuelle mindre pålidelige og lidet overbevisende karakter, for så vidt som disse oplysninger for det første understøttede de virkninger, der var observeret ved in vivo-studier af fisk og amfibier, og for så vidt som de for det andet svarede til de konklusioner, der var draget af observerede virkninger in vivo. Retten begrænsede således de berørte parters mulighed for faktisk at anfægte ECHA’s adfærd ved Unionens retsinstanser.
I den appellerede doms præmis 152 fastslog Retten desuden, at svaghederne ved studiet fra Chen m.fl. (2015) skulle vurderes under hensyntagen til dette studies evne til ikke desto mindre at underbygge den konklusion, som det skulle understøtte.
Retten fastslog desuden med urette, at ECHA kunne beslutte at lægge studierne med en svag grad af pålidelighed til grund eller lade være med dette, alt efter om resultaterne af disse validerede eller tilbageviste agenturets hypotese.
ECHA, Forbundsrepublikken Tyskland, Den Franske Republik og ClientEarth har anfægtet appellantens argumentation og har gjort gældende, at det første anbringendes tredje led er ugrundet.
–
Domstolens bemærkninger
Med det første anbringendes tredje led har appellanten gjort gældende, at Retten har godkendt den fremgangsmåde, som ECHA har fulgt, hvorefter studiers beviskraft skal afhænge af disse sidstnævntes kapacitet til at bekræfte eller tilbagevise den hypotese, som ECHA har lagt til grund. Dette led støttes imidlertid på en fejlagtig læsning af den appellerede doms præmis 106, 116-118, 152 og 208.
Som det blev anført i denne doms præmis 65 og 66, beskriver den appellerede doms præmis 106 den sondring, der er opstillet i støttedokumentet i dets endelige affattelse, mellem på den ene side de pålidelige studier, der tilvejebringer flest oplysninger om den endokrine virkemåde og dens virkninger, som kvalificeres som »nøglestudier«, og på den anden side de studier med en mindre grad af pålidelighed, der indeholder færre oplysninger om den endokrine virkemåde, som alene støtter de konklusioner, der hovedsageligt er draget af nøglestudierne. Med andre ord opstiller den tilgang, der er beskrevet i den nævnte præmis 106, en sondring, ikke mellem studier, der skal bekræfte eller afkræfte ECHA’s hypotese, men mellem studier, der er pålidelige, og studier, der er mindre pålidelige.
Denne konstatering finder ligeledes anvendelse på den appellerede doms præmis 116-118, 152 og 208.
Retten »godkendte« således ikke i den appellerede doms præmis 106, 116-118, 152 og 208 en hævdet fremgangsmåde fra ECHA’s side, der bestod i at tillægge videnskabelige studier, der understøttede dette agenturs hypotese, størst vægt.
Det første anbringendes tredje led skal derfor forkastes som ugrundet.
Det første anbringendes fjerde led vedrørende den efterprøvelse, som Retten foretog for så vidt angår ECHA’s manglende hensyntagen til studier vedrørende bisphenol A gennemført af andre EU-agenturer og ‑institutioner
–
Parternes argumentation
Med det første anbringendes fjerde led har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 109 og 176 fastslog, at ECHA ved den vurdering, der førte til vedtagelsen af den omtvistede afgørelse, havde kunnet se bort fra konklusionerne vedrørende de oplysninger, der vedrørte bisphenol A, som var draget af andre EU-agenturer og ‑institutioner, dvs. Unionens rapport om risikovurdering i forbindelse med bisphenol A, som blev udarbejdet af Det Forenede Kongerige i februar 2010 i overensstemmelse med Rådets forordning (EØF) nr. 793/93 af 23. marts 1993 om vurdering af og kontrol med risikoen ved eksisterende stoffer (
EFT 1993, L 84, s. 1
), og protokollen om vurdering af de farer, der er forbundet med bisphenol A, som udarbejdet af Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritet (EFSA).
Appellanten har gjort gældende, at der ikke kan ses bort fra videnskabelige konklusioner og/eller fremgangsmåder vedrørende vurderingen af oplysninger, som er relevante på EU-plan vedrørende det samme stof, alene af den grund, at de er blevet vedtaget i en objektivt anderledes ånd. Det forhold, at der blev set bort fra disse, kan tilgodese forskellige reguleringsmæssige forskelle og modsætninger og er uforeneligt med princippet om videnskabelig topkvalitet. Dette ville føre til det absurde resultat, at oplysninger eller bedre praksis fra andre retlige rammer aldrig ville være relevante med henblik på identifikationen af et stof som særligt problematisk stof som omhandlet i REACH-forordningen.
Retten fastslog endvidere, at de forskellige formål, der forfølges med flere informationskilder, kunne føre til forskellige konklusioner hvad angår pålideligheden af videnskabelige oplysninger. Pålideligheden af et videnskabeligt studie er imidlertid iboende, idet den afhænger af, at de videnskabelige minimumskrav er overholdt, og den kan ikke variere alt efter den kontekst, hvori det pågældende studie er blevet gennemført.
ECHA, Forbundsrepublikken Tyskland, Den Franske Republik og ClientEarth har anfægtet appellantens argumentation og har gjort gældende, at det første anbringendes fjerde led er ugrundet.
–
Domstolens bemærkninger
Det bemærkes, at i overensstemmelse med artikel 256, stk. 1, TEUF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol er appel begrænset til retsspørgsmål. Det er alene Retten, der har kompetence såvel til at fastlægge og bedømme de relevante faktiske omstændigheder som til at vurdere beviserne. Det følger heraf, at Domstolen i forbindelse med en appel ikke har kompetence til at fastlægge de faktiske omstændigheder og principielt heller ikke til at bedømme de beviser, Retten har lagt til grund ved fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder (jf. i denne retning dom af 28.10.2021, Vialto Consulting mod Kommissionen,
C-650/19 P
,
EU:C:2021:879
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Domstolens prøvelsesret med hensyn til Rettens faktiske konstateringer omfatter således navnlig spørgsmålet, om det fremgår af sagens akter, at disse konstateringer er indholdsmæssigt urigtige, den retlige kvalifikation af disse, om de faktiske omstændigheder og beviserne er gengivet forkert, samt om reglerne om bevisbyrde og bevisførelse er overholdt (dom af 25.1.2007, Sumitomo Metal Industries og Nippon Steel mod Kommissionen,
C-403/04 P og C-405/04 P
,
EU:C:2007:52
, præmis
, og af 11.5.2017, Dyson mod Kommissionen,
C-44/16 P
,
EU:C:2017:357
, præmis
).
Det er i denne henseende tilstrækkeligt at bemærke, at appellanten med sin argumentation, der er fremført inden for rammerne af det første anbringendes fjerde led, reelt tilsigter at opnå en ny prøvelse af Rettens vurdering af de faktiske omstændigheder, hvilket Domstolen ikke har kompetence til i forbindelse med en appelsag, således som det følger af den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 84 og 85 (jf. i denne retning dom af 21.12.2021, PlasticsEurope mod ECHA,
C-876/19 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2021:1047
, præmis
).
Det første anbringendes fjerde led skal derfor afvises.
Det følger heraf, at det første anbringende skal forkastes, idet det delvist er ugrundet, delvist skal afvises.
Det andet anbringende om en urigtig gengivelse af appellantens skriftlige indlæg, en fejlagtig fortolkning af REACH-forordningens artikel 57, litra f), og en tilsidesættelse af retten til at blive hørt
Parternes argumentation
Med det andet anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 220-226 vedrørende kriteriet om, at virkningerne af stoffet skal være problematiske i samme grad som virkningerne af de øvrige stoffer, der er anført i REACH forordningens artikel 57, litra a)-e), som omhandlet i denne artikels litra f), har gengivet appellantens skriftlige indlæg urigtigt, fortolket denne sidstnævnte bestemmelse fejlagtigt og tilsidesat appellantens ret til at blive hørt.
I den appellerede doms præmis 224 forvekslede Retten kriteriet om, at virkningerne af stoffet skal være problematiske i samme grad som virkningerne af andre stoffer, med kriteriet om, at stoffet skal have de samme egenskaber. Retten gengav således de argumenter, som appellanten havde fremført, urigtigt, for så vidt som den lagde til grund, at appellanten anførte, at et stof skulle have PBT-egenskaber og/eller vPvB-egenskaber for at kunne være omfattet af REACH-forordningens artikel 57, litra f).
Appellanten har imidlertid gjort gældende, at den for Retten anførte, at et stof kun kan være omfattet af denne bestemmelse, hvis det er problematisk for miljøet i samme grad som PBT-stofferne og/eller vPvB-stofferne, der er omhandlet i denne forordnings artikel 57, litra d), og e), uden at dette stofs egenskaber nødvendigvis skal svare til egenskaberne ved PBT-stofferne og/eller vPvB-stofferne.
Appellanten har endvidere gjort gældende at have påvist de fejl, der svækker ECHA’s vurdering om, at stoffet skal være problematisk i samme grad. I denne henseende har appellanten anført, at denne påvisning fremgår af appellantens svar på Rettens spørgsmål. For det første konstaterede appellanten i punkt 63 i dette svar, at det fremgår af bilag XIII til REACH-forordningen og af forarbejderne hertil, at det særligt problematiske niveau for miljøet, fra hvilket niveau et stof skal kvalificeres som PBT-stof og/eller vPvB-stof, er uløseligt forbundet med den uoprettelige karakter af virkningerne af sådanne stoffer efter en akkumulering i miljøet.
For det andet vedrørte appellantens argument i punkt 65 i det nævnte svar spørgsmålet, om ECHA havde godtgjort, at bisphenol A, der er hurtigt nedbrydeligt og har et lavt potentiale for bioakkumulering, er problematisk for miljøet i samme grad som stoffer med PBT-egenskaber og/eller vPvB-egenskaber.
For det tredje har appellanten i punkt 66-75 i samme svar gjort gældende, at ECHA ikke havde godtgjort, at virkningerne af andre egenskaber end persistens og bioakkumulation – hvilke egenskaber er specifikke for stofferne PBT-stofferne og vPvB-stofferne – er problematiske, og at ECHA’s henvisning til alvorligheden af virkningerne, den oprettelige karakter og vanskelighederne ved definitionen af et sikkert niveau ikke opfyldte dette kriterium.
ECHA, Forbundsrepublikken Tyskland, Den Franske Republik og ClientEarth har anfægtet appellantens argumentation og har gjort gældende, at det andet anbringende er ugrundet.
Domstolens bemærkninger
Hvad for det første angår argumentet om, at Retten i den appellerede doms præmis 224 skulle have gengivet appellantens skriftlige indlæg urigtigt, skal det fastslås, at appellanten i stævningen med påstand om annullation, replikken og svaret på Rettens spørgsmål anførte, at ECHA, fordi bisphenol A er let og umiddelbart bionedbrydeligt, fejlagtigt havde konkluderet, at dette stof var »problematisk i samme grad« som virkningerne af de andre stoffer som omhandlet i REACH-forordningens artikel 57, litra f).
Til støtte herfor henviste appellanten flere gange til det forhold, at bisphenol A ikke har de persistente og bioakkumulerende egenskaber, der karakteriserer PBT-stofferne og vPvB-stofferne, og som begrunder, at disse sidstnævnte er problematiske. Som illustration kan anføres, at appellanten i punkt 83 i replikken udtrykkeligt anførte, at der med henblik på at påvise, at et stof er »problematisk i samme grad« som virkningerne af de andre stoffer som omhandlet i REACH-forordningens artikel 57, litra f), skulle »henvises til egenskaber, der er relevante for identifikationen af PBT-stofferne og vPvB-stofferne, dvs. persistens og bioakkumulation«, idet det skulle tages i betragtning, at »[b]isphenol A i det foreliggende tilfælde hverken er persistent i miljøet (eftersom det nedbrydes hurtigt) eller bioakkumuleres (fordi det har en svag bioakkumulationsgrad)«.
I den appellerede doms præmis 224 gengav Retten – på ingen måde urigtigt –appellantens skriftlige indlæg i overensstemmelse med sin begrundelsespligt og fremhævede indlæggets selvmodsigende karakter.
Hvad for det andet angår appellantens argumenter vedrørende den vurdering, som ECHA foretog, hvorefter bisphenol A var »problematisk i samme grad« som omhandlet i REACH-forordningens artikel 57, litra f), bemærkes, at appellanten har begrænset sig til at resumere de bemærkninger, som denne indgav i denne henseende til Retten, idet den har foreholdt Retten at have forkastet den fortolkning, som appellanten havde foreslået.
Det bemærkes, således som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 46, at Rettens skal begrænse sig til at kontrollere, om den vurdering, som ECHA har foretaget, ikke er behæftet med en åbenbar fejl eller magtfordrejning, eller om ECHA ikke åbenbart har overskredet grænserne for sit skøn.
I den appellerede doms præmis 229 fastslog Retten efter en detaljeret analyse af de argumenter, som appellanten havde fremført, at appellanten ikke havde godtgjort, hvorledes ECHA havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved påvisningen af, at stoffet var »problematisk i samme grad«. Ingen af de argumenter, som appellanten har fremført til støtte for sin appel, gør det muligt at afsvække denne vurdering, og de kan ikke føre til den antagelse, at Retten har begået en retlig fejl ved at finde, at ECHA ikke havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn.
Det skal følgelig konstateres, at det andet anbringende skal forkastes som ugrundet.
Det tredje anbringende om retlige fejl ved vurderingen af beviserne vedrørende de videnskabelige studiers pålidelighed og en urigtig gengivelse af beviserne
Parternes argumentation
Med det tredje anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten har begået flere retlige fejl ved vurderingen af beviserne vedrørende visse videnskabelige studiers pålidelighed, og at den desuden har gengivet visse af disse beviser urigtigt.
Appellanten har for det første foreholdt Retten, at den gengav beviserne forkert, da den i den appellerede doms præmis 66 fastslog, at ECHA ikke havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved ikke at finde, at studiet fra Bjerregaard m.fl. (2008) udgjorde et relevant bevis, for så vidt som ophavsmændene til dette studie ifølge ECHA ikke havde observeret større ændringer i udviklingen af fisks gonader efter at have eksponeret æg og yngel for bisphenol A. Retten nåede frem til denne konklusion på grundlag af spekulative observationer foretaget af ophavsmændene til dette studie, hvorefter en længere eksponeringsperiode havde kunnet medføre virkninger på gonaders kønsdifferentiering.
Appellanten har for det andet gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 69 fejlagtigt fastslog, at ECHA ikke havde undladt at tage hensyn til studiet fra Rhodes m.fl. (2008), som offentliggjort i Mihaich m.fl. (2012). Appellanten har anført, at hvis ECHA havde taget hensyn til dette studie, burde agenturet have konkluderet, at der ikke deraf fremgik en relevant skadelig virkning af bisphenol A for bestanden af fathead minnow (
Pimephales promelas
).
For det tredje har appellanten foreholdt Retten, at denne gengav de beviser, som den rådede over, urigtigt, da den fandt, at studiet Sumpter m.fl. (2001) underbyggede ECHA’s konklusioner, med den begrundelse, at dette studie ligeledes konstaterede en vittellogenin-induktion som følge af eksponeringen for bisphenol A, mens forhøjelsen af vittellogenin ikke i sig selv skaber en skadelig virkning.
For det fjerde har appellanten foreholdt Retten i den appellerede doms præmis 140-144 at have fortolket ECHA’s udøvelse af sin skønsbeføjelse fejlagtigt og at have gengivet beviserne forkert, da den fastslog, at både studiet fra Heimeier m.fl. (2009) og studiet fra Iwamuro m.fl. (2003), to in vivo-studier om amfibier af arten
xenopus laevis
, kunne opnå en pålidelighedscore på 2, dvs. »pålidelig med begrænsninger« på Klimischs bedømmelsesskala og således indgå i ECHA’s videnskabelige beviser som nøglestudier.
For det femte har appellanten foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 152-163 fastslog, at ECHA ikke havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn, da den fandt, at studiet fra Chen m.fl. (2015) var pålideligt og udgjorde et nøglestudie, og således gengav beviserne urigtigt og tilsidesatte princippet om videnskabelig topkvalitet.
For det sjette har appellanten gjort gældende, at Retten begik en fejl, da den konkluderede, at studiet fra Chen m.fl. (2015) var pålideligt, under henvisning til studiet fra Segner m.fl. (2003A), studiet fra Keiter m.fl. (2012) og studiet fra Yokota m.fl. (2000), og undlod at besvare appellantens argument, hvorefter studiet fra Segner m.fl. (2003) og studiet fra Keiter m.fl. (2012) ikke havde taget højde for kønsfordelingen. Retten konstaterede nemlig i den appellerede doms præmis 158, at der i disse to sidstnævnte studier henvises til andre indikatorer, der bekræfter, at bisphenol A har – eller i det mindste sandsynligvis har – en endokrin virkemåde, nemlig navnlig en vittellogenin-induktion, selv om en vittellogenin-induktion ikke er en indikator for skadelige virkninger.
For det syvende og endelig bekræftede Retten fejlagtigt i den appellerede doms præmis 159 og uden at besvare appellantens argumenter, at studiet fra Chen m.fl. (2015) og studiet fra Yokota m.fl. (2000) samlet set bidrog til bevisernes beviskraft for så vidt angår bisphenol A’s virkninger på kønsfordelingen i fiskebestandene. Studiet fra Yokota m.fl. (2000) blev gennemført med en koncentration, der var mere end fire gange højere end studiet fra Chen m.fl. (2015), således som Retten anførte i den appellerede dom, og den enkelte koncentration i studiet Yokota m.fl. (2000), hvori der blev observeret en ændring af kønsfordelingen, befandt sig i spektret for dødelig toksicitet.
Domstolens bemærkninger
Det fremgår af Domstolens faste praksis, at når en appellant under en appelsag gør gældende, at Retten har gengivet beviserne forkert, skal appellanten i henhold til artikel 256 TEUF, artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 168, stk. 1, litra d), i Domstolens procesreglement præcist angive, hvilke beviser der er blevet urigtigt gengivet af Retten, og påvise de fejl i undersøgelsen, der efter appellantens opfattelse har foranlediget Retten til at foretage denne urigtige gengivelse. En urigtig gengivelse skal i øvrigt fremgå på åbenbar vis af sagsakterne, uden at det skal være fornødent at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne (dom af 12.5.2022, Klein mod Kommissionen,
C-430/20 P
,
EU:C:2022:377
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde skal det konstateres, at ingen af de urigtige gengivelser, som appellanten har anført, fremgår på åbenbar vis af sagsakterne som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 111.
Med sin argumentation ønsker appellanten herved reelt at opnå en fornyet prøvelse fra Domstolens side af de beviser, der blev fremlagt for Retten, hvis vurdering henhører under sidstnævntes enekompetence i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 84.
Det følger af det ovenstående, at det tredje anbringende må afvises i det hele.
Det fjerde anbringende om en fejlagtig fortolkning af forsigtighedsprincippet
Parternes argumentation
Med det fjerde anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 88 og 223 foretog en fejlagtig fortolkning af forsigtighedsprincippet for at gøre det muligt for ECHA – ved agenturets vurdering af beviserne – at støtte sig på ikke godkendte upålidelige videnskabelige studier og på hævdede usikkerheder vedrørende fastlæggelsen af et sikkert niveau for eksponering. Dette princip, der ligger til grund for alle REACH-forordningens bestemmelser, kunne ikke påberåbes af ECHA for ikke at efterkomme den forpligtelse, der påhviler agenturet i medfør af REACH-forordningens artikel 57, litra f), og ikke at overholde princippet om videnskabelig topkvalitet.
Ifølge appellanten fremgår det af dom af 1. oktober 2019, Blaise m.fl. (
C-616/17
,
EU:C:2019:800
, præmis
og
), at forsigtighedsprincippet kun tillader vedtagelse af beskyttelsesforanstaltninger, når der er usikkerhed vedrørende eksistensen eller omfanget af risici. Dette princip betyder derimod ikke, at Unionens agenturer kan vedtage foranstaltninger på grundlag af upålidelige videnskabelige oplysninger.
Appellanten har endvidere påberåbt sig afsnit 5.1 i meddelelse fra Kommissionen om forsigtighedsprincippet med overskriften »Faktorer, som udløser anvendelse af forsigtighedsprincippet«, hvoraf det følger, at anvendelsesområdet for forsigtighedsprincippet begrænser sig til den usikkerhed, der er omkring spørgsmålet om og i hvilket omfang et stof frembyder en risiko. Dette princip kan til gengæld ikke påberåbes for at afhjælpe utilstrækkelige – i det foreliggende tilfælde upålidelige – oplysninger, der beviser, at et stof har en iboende egenskab, dvs. en fare, hvilket er en etape forud for vurderingen af spørgsmålet, om stoffet reelt frembyder en risiko for menneskers sundhed eller miljøet.
ECHA, Forbundsrepublikken Tyskland, Den Franske Republik og ClientEarth har anfægtet appellantens argumentation og har gjort gældende, at det fjerde anbringende er ugrundet.
Domstolens bemærkninger
Hvad angår den appellerede doms præmis 88 bemærkes, at denne præmis indgår i en række af begrundelser, som Retten anførte i den appellerede doms præmis 71-90 for at besvare et klagepunkt, hvorved appellanten kritiserede ECHA’s hensyntagen til studier, som »ikke var standardstudier«, eller som var »sonderende studier«, dvs. studier, der ikke var blevet gennemført i overensstemmelse med de på nationalt eller internationalt plan godkendte metoder.
Selv hvis det antages, at Retten havde begået en retlig fejl i den appellerede doms præmis 88, derved at den havde fortolket forsigtighedsprincippet fejlagtigt, har denne fejl dog ingen betydning for konstateringen om, at der ikke findes et principielt forbud for ECHA mod at tage hensyn til studier, der »ikke er standardstudier«, eller som er »sonderende« studier. I denne henseende bemærkes, at Retten forkastede appellantens klagepunkt, idet den støttede sig på de argumenter, der fremgår af den appellerede doms præmis 87 og 89, som appellanten ikke har rejst tvivl om i forbindelse med denne appel.
For så vidt som det fjerde anbringende vedrører den appellerede doms præmis 88, må det følgelig forkastes som uvirksomt.
Den appellerede doms præmis 223 indgår for sit vedkommende i en række af begrundelser, som Retten anførte i den appellerede doms præmis 211-230 med henblik på at besvare et klagepunkt, hvorved appellanten hævdede, at der forelå et åbenbart urigtigt skøn foretaget af ECHA ved identifikationen af, om stoffet var »problematisk i samme grad« som omhandlet i REACH-forordningens artikel 57, litra f).
Den appellerede doms præmis 221-223 vedrører særligt den vurdering, der blev foretaget af ECHA, og appellantens tvivl herom i forbindelse med spørgsmålet, om det var umuligt at godtgøre et sikkert niveau for eksponering for bisphenol A, og appellantens tvivl herom.
I den appellerede doms præmis 222 konstaterede Retten, at ECHA havde taget hensyn til usikkerheden i forbindelse med fastlæggelsen af et sikkert niveau for eksponering, som fulgte for det første af, at visse virkninger kun kan observeres i bestemte livsfaser, bestemte perioder eller bestemte sæsoner, og for det andet af, at bisphenol A påvirker en lang række organismer gennem forskellige endokrine virkemåder.
Det var i denne sammenhæng, at Retten i den appellerede doms præmis 223 anførte, at ECHA, henset til disse usikkerheder, som i det mindste var sandsynlige, med forsigtighed havde behandlet spørgsmålet om muligheden for at fastsætte et sikkert niveau for eksponering for bisphenol A, og denne forsigtighed var »navnlig« begrundet i lyset af det forsigtighedsprincip, som bestemmelserne i REACH-forordningen er baseret på i henhold til denne forordnings artikel 1, stk. 1. Retten udledte deraf, at ECHA ikke kunne kritiseres for at have begrundet, i hvilken grad virkningerne af bisphenol A var problematiske på grund af stoffets endokrine virkemåde, bl.a. ved at påberåbe sig de usikkerheder, som ECHA havde identificeret med henblik på at fastlægge et sikkert eksponeringsniveau for bisphenol A.
Ved en læsning af de relevante begrundelser i den appellerede dom ses det ikke – i modsætning til det, som appellanten har hævdet – at Retten fortolkede forsigtighedsprincippet således, at ECHA kunne støtte den omtvistede afgørelse på upålidelige videnskabelige oplysninger. I den appellerede doms præmis 223 anførte Retten nemlig, at ECHA, da der var usikkerheder, havde behandlet spørgsmålet om muligheden for at fastsætte et sikkert niveau for eksponering for bisphenol A med forsigtighed, og denne forsigtighed var begrundet i lyset af dette princip.
Det bemærkes desuden, at forsigtighedsprincippet indebærer, at der, når der er usikkerhed med hensyn til, om og i givet fald i hvilket omfang der er risiko for menneskers sundhed, kan træffes beskyttelsesforanstaltninger uden at afvente, at det fuldt ud påvises, at der er en risiko, og hvilket omfang denne har. Hvis det viser sig ikke at være muligt med sikkerhed at fastslå, om og i givet fald i hvilket omfang den hævdede risiko foreligger, som følge af, at resultaterne af de foretagne undersøgelser ikke er overbevisende, men at sandsynligheden for en reel skade på den offentlige sundhed varer ved, dersom risikoen indtræder, begrunder forsigtighedsprincippet restriktive foranstaltninger (dom af 16.6.2022, SGL Carbon m.fl. Kommissionen,
C-65/21 P og C-73/21 P – C-75/21 P
,
EU:C:2022:470
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Henset til de usikkerhederne i forbindelse med fastsættelsen af et sikkert eksponeringsniveau for bisphenol A var det med rette, at Retten fandt, at ECHA’s forsigtighed i denne henseende bl.a. var begrundet i lyset af forsigtighedsprincippet som fortolket i den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 127.
Det følger heraf, at det fjerde anbringende skal forkastes som delvist uvirksomt, delvist ugrundet.
Det femte anbringende om en fejlagtig fortolkning af REACH-forordningens artikel 2, stk. 8, litra b), og en tilsidesættelse af begrundelsespligten
Parternes argumentation
Med det femte anbringendes første led har appellanten foreholdt Retten at have begået en retlig fejl i den appellerede doms præmis 243-271, idet den fastslog, at mellemprodukter såsom bisphenol A ikke var undtaget fra identifikationen i henhold til REACH-forordningens artikel 57-59, med den begrundelse, at disse bestemmelser ikke vedrører et stofs iboende egenskaber og heller ikke dets anvendelse, og at det ikke var uforholdsmæssigt for ECHA at opføre bisphenol A på kandidatlisten.
I denne henseende har appellanten indledningsvis, idet denne har påberåbt sig dom af 25. oktober 2017, PPG og SNF mod ECHA (
C-650/15 P
,
EU:C:2017:802
, præmis
), gjort gældende, at Rettens fortolkning er i strid med en ordlydsfortolkning af REACH-forordningens artikel 2, stk. 8, litra b), der undtager alle mellemprodukterne i denne forordnings afsnit VII, for så vidt som de kun eksisterer midlertidigt og i henhold til REACH-forordningens artikel 3, nr. 15), skal omdannes til et andet stof.
Herefter begrundede Retten i den appellerede doms præmis 255 sin fortolkning med bl.a. behovet for at sikre, at mellemprodukterne ikke falder uden for identifikationsproceduren som særligt problematiske stoffer. De krav, der er fastsat i REACH-forordningens artikel 7, stk. 2, og i artikel 33, blev imidlertid ikke udformet for at dække mellemprodukterne. Anvendelsen af disse bestemmelser udløses af tilstedeværelsen af stoffer, der opfylder kriterierne i denne forordnings artikel 57, i genstande, som er fremstillet af kemiske stoffer. De nævnte bestemmelser skal følgelig ikke omfatte mellemprodukterne, da disse pr. definition skal omdannes til andre stoffer, således at de ikke længere kan opfattes som værende »til stede«.
Endelig har appellanten gjort gældende for det første, at Retten begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 252 fandt, at begrebet »mellemprodukt« henviser til anvendelserne af et stof, og for det andet, at anvendelserne af et stof ikke er relevante med henblik på identifikationen som særligt problematisk stof. Der skal sondres mellem »anvendelsen af et mellemprodukt«, som er det begreb, der korrekt er anvendt i stævningen, og »mellemprodukt som anvendelse«, hvilket begreb ECHA har taget udgangspunkt i, og som Retten også i den appellerede dom og i dens tidligere domme har fortolket som bestående af en bestemt form for anvendelse af et stof.
Med det femte anbringendes andet led har appellanten gjort gældende, at Retten tilsidesatte sin begrundelsespligt, idet den ikke besvarede en række argumenter, der fremgik af stævningen med påstand om annullation, som var forskellige fra de argumenter, der blev fremført i den sag, der gav anledning til dom af 25. oktober 2017, PPG og SNF mod ECHA (
C-650/15 P
,
EU:C:2017:802
), som Retten henviste til i den appellerede dom.
For det første svarer Rettens konstatering i den appellerede doms præmis 252, hvorefter »det er en bestemt type anvendelse af stoffer, der er omfattet af bl.a. artikel 17, stk. 3, og artikel 18, stk. 4, i [REACH-forordningen]«, ikke til appellantens observationer, der er redegjort for i punkt 144 i appellantens stævning med påstand om annullation, vedrørende de særlige bestemmelser i denne forordning om de oplysninger, der skal meddeles for at registrere mellemprodukter.
For det andet har Retten ligeledes undladt at besvare de argumenter, der er anført i punkt 149 i stævningen med påstand om annullation, hvorefter den juridiske fortolkning af begrebet »mellemprodukt« ikke må være påvirket af den særlige omstændighed, at kravene vedrørende de begrænsede oplysninger, der fremgår af REACH-forordningens artikel 17 og 18, ikke finder anvendelse på en monomer, som i tilfældet med registreringen af bisphenol A som mellemprodukt.
Appellanten har fremhævet, at til trods for alle de ovennævnte argumenter, der underbygger den konklusion, at mellemprodukter har en særlig retlig status i REACH-forordningen og ikke blot må anses for at være en »bestemt form for anvendelse af et stof«, har Retten blot anvendt Domstolens fortolkning i dom af 25. oktober 2017, PPG og SNF mod ECHA (
C-650/15 P
,
EU:C:2017:802
).
Med det femte anbringendes tredje led har appellanten anført, at Retten begik en retlig fejl i den appellerede doms præmis 258, idet den foretog en fejlagtig fortolkning af appellantens skriftlige indlæg, for så vidt som disse vedrørte REACH-forordningens artikel 49.
Appellanten havde nemlig i punkt 148 i stævningen om annullation fremhævet, at ikke alene de mellemprodukter, der fremstilles og/eller anvendes under strengt kontrollerede betingelser, kunne være registreret ved fremlæggelse af begrænsede oplysninger, men at isolerede mellemprodukter anvendt på produktionsstedet, som anvendes under strengt kontrollerede betingelser, ligeledes var særligt undtaget fra vurderingen af stoffet i henhold til REACH-forordningens artikel 49.
I den appellerede dom fortolkede Retten dette argument fejlagtigt, idet den bekræftede, at REACH-forordningens artikel 49 havde et »helt andet formål« end identifikationen i henhold til denne forordnings artikel 57. Retten tog herved ikke hensyn til den omstændighed, at den nævnte forordnings artikel 49 særligt finder anvendelse, når en medlemsstats kompetente myndighed mener, at en risiko udgør en risiko i samme grad som brugen af stoffer, der opfylder kriterierne i samme forordnings artikel 57. Det fremgår således klart af overtagelsen af ordene »risiko i samme grad« og af den udtrykkelige henvisning til REACH-forordningens artikel 57, at EU-lovgiver havde til hensigt for isolerede mellemprodukter anvendt på produktionsstedet at anvende denne forordnings artikel 49 som en anden procedure til håndtering af risici end den, der var fastsat under overskriften »Godkendelse« i den nævnte forordning.
ECHA, Forbundsrepublikken Tyskland og ClientEarth har anfægtet appellantens argumenter og har sammen med Den Franske Republik gjort gældende, at det femte anbringende er ugrundet.
Domstolens bemærkninger
Hvad angår det femte anbringendes første led er det tilstrækkeligt at bemærke, at Retten i den appellerede doms præmis 251-257 med rette anvendte dom af 25. oktober 2017, PPG og SNF mod ECHA (
C-650/15 P
,
EU:C:2017:802
), hvad angår omfanget af den undtagelse, der er fastsat i REACH-forordningens artikel 2, stk. 8, litra b). I den nævnte doms præmis 63 fastslog Domstolen nemlig efter en ordlydsfortolkning samt en kontekstuel og teleologisk fortolkning af denne bestemmelse, der også tog hensyn til bestemmelsens tilblivelseshistorie, at denne undtagelse ikke finder anvendelse på bestemmelserne i REACH-forordningens afsnit VII, der regulerer stofferne efter deres iboende egenskaber, idet den præciserede, at denne forordnings artikel 2, stk. 8, litra b), således ikke var til hinder for, at et stof kan være identificeret som værende et særligt problematisk stof på grundlag af de kriterier, der er fastsat i den nævnte forordnings artikel 57, og dette selv om det ikke anvendes som isoleret mellemprodukt, der bliver på produktionsstedet, eller som isoleret mellemprodukt, der transporteres.
Følgelig skal det femte anbringendes første led forkastes som ugrundet.
Hvad angår dette anbringendes andet led bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at den pligt til at begrunde domme, der påhviler Retten i medfør af artikel 36 og artikel 53, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, ikke pålægger den at foretage en udtømmende gennemgang af hvert enkelt af de argumenter, der er fremført af parterne i sagen. Begrundelsen kan således fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til den begrundelse, som Retten støtter sig på, og således at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret inden for rammerne af en appel (dom af 9.12.2020, Groupe Canal + mod Kommissionen,
C-132/19 P
,
EU:C:2020:1007
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde skal det fastslås, at den begrundelse, som Retten gav i den appellerede doms præmis 251-257, opfylder de krav, der er nævnt i denne doms præmis 144, idet de berørte parter kan få kendskab til den begrundelse, som Retten støttede sig på, og Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret inden for rammerne af en appel.
Følgelig skal dette andet led forkastes som ugrundet.
Hvad angår det femte anbringendes tredje led, der vedrører en hævdet retlig fejl, som Retten skulle have begået i den appellerede doms præmis 258, bemærkes, at det hviler på den forudsætning, at bestemmelserne i REACH-forordningens artikel 49, der finder anvendelse på isolerede mellemprodukter anvendt på produktionsstedet, udelukker, at denne forordnings artikel 57 kan finde anvendelse på sådanne stoffer.
Som det fremgår af den appellerede doms præmis 258, er denne forudsætning imidlertid fejlagtig. Den ordning, der er fastsat i REACH-forordningens artikel 49, vedrører nemlig det tilfælde, at der er en risiko, som følger af anvendelsen af stoffer som isolerede mellemprodukter på produktionsstedet under strengt kontrollerede betingelser, uden at det – for at denne artikel finder anvendelse – er nødvendigt, at disse stoffer opfylder kriterierne i denne forordnings artikel 57. Den nævnte artikel 49 har således ganske rigtigt, som Retten anførte, et helt andet formål end den nævnte artikel 57, og den udelukker på ingen måde anvendeligheden af denne sidstnævnte, når et stofs iboende egenskaber begrunder en senere optagelse i bilag XIV til den nævnte forordning.
Henvisningen til REACH-forordningens artikel 57, der fremgår af denne forordnings artikel 49, fører ikke til en anden konklusion. Denne henvisning tilsigter nemlig ikke at indføre en undtagelse til den nævnte artikel 57, men alene at fastlægge det risikoniveau, der er krævet for, at den nævnte artikel 49 finder anvendelse, idet denne risiko skal udgøre en risiko for menneskers sundhed eller miljøet »i samme grad som brugen af stoffer, der opfylder kriterierne i artikel 57«.
Følgelig skal det femte anbringendes tredje led forkastes som ugrundet.
Under disse omstændigheder skal det femte anbringende forkastes som ugrundet, og som følge heraf skal appellen forkastes i sin helhed.
Sagsomkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 184, stk. 2, træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge. I henhold til dette reglements artikel 138, stk. 1, der i medfør af dets artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
Procesreglementets artikel 184, stk. 4, fastsætter, at en intervenient i første instans, som ikke selv har iværksat appel, kun kan pålægges at betale sagsomkostninger i appelsagen, hvis den pågældende har deltaget i den skriftlige eller den mundtlige del af retsforhandlingerne for Domstolen. Deltager en intervenient i første instans i appelsagen, kan Domstolen bestemme, at den pågældende skal bære sine egne omkostninger.
Da ECHA og ClientEarth har nedlagt påstand om, at PlasticsEurope tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da PlasticsEurope har tabt sagen, bør det pålægges sidstnævnte at betale sagsomkostningerne.
Forbundsrepublikken Tyskland, der var intervenient i første instans, bærer sine egne omkostninger.
Den Franske Republik, der var intervenient i første instans, og som har deltaget i den skriftlige del af retsforhandlingerne for Domstolen, men som ikke har nedlagt påstand om, at PlasticsEurope tilpligtes at betale sagsomkostningerne, bærer sine egne omkostninger.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Fjerde Afdeling):

1)
Appellen forkastes.

2)
PlasticsEurope AISBL bærer sine egne omkostninger og betaler de af Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA) og ClientEarth afholdte omkostninger.

3)
Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik bærer hver deres egne omkostninger.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.