CELEX: 62020CJ0338
Præjudiciel forelæggelse
område med frihed, sikkerhed og retfærdighed
retligt samarbejde i straffesager
gensidig anerkendelse
økonomiske sanktioner
rammeafgørelse 2005/214/RIA
grunde til at undlade anerkendelse og fuldbyrdelse
artikel 20, stk. 3
afgørelse, hvorved der pålægges en bødestraf
overholdelse af retten til forsvar
forkyndelse af dokumenterne på et sprog, som den dømte ikke forstår
oversættelse af afgørelsens væsentlige forhold

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 20, stk. 3, i Rådets rammeafgørelse 2005/214/RIA af 24. februar 2005 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på bødestraffe (
EUT 2005, L 76, s. 16
), som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009 (
EUT 2009, L 81, s. 24
) (herefter »rammeafgørelse 2005/214«).
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en procedure indledt af Centraal Justitieel Incassobureau, Ministerie van Veiligheid en Justitie (CJIB) (centralt inkassokontor under sikkerheds- og justitsministeriet (CJIB), Nederlandene) med henblik på i Polen at opnå anerkendelse og fuldbyrdelse af en bødestraf, der er blevet pålagt D.P. i Nederlandene på grund af en overtrædelse af bestemmelser i færdselslovgivningen.
Retsforskrifter
EU-retten
Første og anden betragtning til rammeafgørelse 2005/214 har følgende ordlyd:
»(1)
Det Europæiske Råd godkendte på sit møde i Tammerfors den 15.-16. oktober 1999 princippet om gensidig anerkendelse, der bør være hjørnestenen i det retlige samarbejde inden for [Den Europæiske Union] på både det civilretlige og det strafferetlige område.
(2)
Princippet om gensidig anerkendelse bør anvendes på bødestraffe, der idømmes af retlige eller administrative myndigheder, med henblik på at lette fuldbyrdelsen i en anden medlemsstat end den, hvor bøden pålægges.«
Rammeafgørelsens artikel 1 med overskriften »Definitioner« fastsætter:
»I denne rammeafgørelse forstås ved:
a)
»afgørelse«: en endelig afgørelse, der pålægger en fysisk eller juridisk person en bødestraf, for så vidt afgørelsen er truffet af:
[…]
ii)
en anden myndighed i udstedelsesstaten end en domstol, for en handling, der er strafbar efter udstedelsesstatens lovgivning, forudsat at den pågældende person har haft lejlighed til at få sagen prøvet ved en domstol med kompetence i navnlig straffesager
iii)
en anden myndighed i udstedelsesstaten end en domstol, for handlinger, der er strafbare i henhold til udstedelsesstatens lovgivning, i og med de er overtrædelser af almindelige retsregler, forudsat at den pågældende person har haft lejlighed til at få sagen prøvet ved en domstol med kompetence i navnlig straffesager
[…]
b)
»bødestraf«: pligten til at betale:
i)
et beløb, som det ved afgørelse pålægges en person at betale på grund af domfældelse for begåelse af en strafbar handling
[…]«
Rammeafgørelsens artikel 3, der har overskriften »Grundlæggende rettigheder«, bestemmer:
»Denne rammeafgørelse indebærer ikke nogen ændring af pligten til at respektere de grundlæggende rettigheder og grundlæggende retsprincipper som omhandlet i artikel 6 i [EU-]traktaten.«
Rammeafgørelsens artikel 4 med overskriften »Fremsendelse af afgørelser og anvendelse af den centrale myndighed« fastsætter følgende i stk. 1:
»En afgørelse kan, hvis den ledsages af en attest som omhandlet i denne artikel, sendes til de kompetente myndigheder i en medlemsstat, hvor den fysiske eller juridiske person, der er genstand for afgørelsen, har ejendom eller indtægt, har fast bopæl eller, for juridiske personers vedkommende, vedtægtsmæssigt hjemsted.«
Artikel 5 i rammeafgørelse 2005/214, som har overskriften »Anvendelsesområde«, bestemmer følgende i stk. 1:
»Følgende lovovertrædelser som defineret i udstedelsesstatens lovgivning medfører anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser på de betingelser, der er fastsat i denne rammeafgørelse, og uden kontrol af dobbelt strafbarhed, hvis de er strafbare i udstedelsesstaten:
[…]
–
overtrædelse af bestemmelser i færdselslovgivningen, herunder overtrædelse af køre- og hviletidsbestemmelser og bestemmelser om transport af farligt gods
[…]«
Rammeafgørelsens artikel 6 er sålydende:
»De kompetente myndigheder i fuldbyrdelsesstaten anerkender uden yderligere formaliteter en afgørelse, der er fremsendt i henhold til artikel 4, og træffer straks alle de nødvendige foranstaltninger til fuldbyrdelsen, medmindre den kompetente myndighed beslutter at påberåbe sig en af de i artikel 7 nævnte grunde til at undlade anerkendelse eller fuldbyrdelse.«
Rammeafgørelsens artikel 7 med overskriften »Grunde til at undlade anerkendelse og fuldbyrdelse« fastsætter:
»[…]
2.   Den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten kan ligeledes afslå at anerkende og fuldbyrde afgørelsen, hvis det fastslås,
[…]
g)
at den pågældende ifølge den i artikel 4 omhandlede attest i tilfælde af skriftlig procedure ikke, som krævet i udstedelsesstatens lovgivning, er blevet underrettet personligt eller via en efter national lovgivning kompetent repræsentant om sin ret til at anfægte sagen og om tidsfristerne for et sådant retsmiddel
[…]
3.   I de i stk. 1 og stk. 2, litra c), g), i) og j), omhandlede tilfælde hører den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten den kompetente myndighed i udstedelsesstaten på en hvilken som helst relevant måde, inden den beslutter ikke at anerkende og fuldbyrde en afgørelse enten helt eller delvis, og beder den om nødvendigt straks meddele alle fornødne yderligere oplysninger.«
Nævnte rammeafgørelses artikel 20, stk. 3, er affattet på følgende måde:
»Hvis den i artikel 4 omhandlede attest giver anledning til at formode, at der er sket en krænkelse af grundlæggende rettigheder eller grundlæggende retsprincipper som fastsat i traktatens artikel 6, kan en medlemsstat afslå at anerkende og fuldbyrde afgørelser. Den i artikel 7, stk. 3, omhandlede procedure finder anvendelse.«
Polsk ret
Artikel 611ff, § 1, i Kodeks postępowania karnego (strafferetsplejeloven) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, bestemmer:
»Såfremt en af [Unionens] medlemsstater (»udstedelsesstaten« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i bestemmelserne i dette kapitel) anmoder om fuldbyrdelse af en endelig afgørelse om bødestraf, har den ret i første instans, i hvis retskreds gerningsmanden har formue, oppebærer indtægt eller har sædvanligt eller midlertidigt ophold, kompetence til at behandle sagen […]«
Artikel 611fg, § 1, nr. 9, i strafferetsplejeloven i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, gør det muligt for de polske retsinstanser at afslå at fuldbyrde en afgørelse, når det fremgår af attestens ordlyd, at den person, som afgørelsen vedrører, ikke er blevet behørigt oplyst om sin mulighed for og ret til at påklage afgørelsen.
Nederlandsk ret
Ifølge oplysningerne i forelæggelsesafgørelsen er CJIB det centrale administrative organ, der har ansvaret for inddrivelse af fordringer i forbindelse med de strafferetlige bøder, som pålægges for overtrædelser begået på Kongeriget Nederlandenes område.
En strafferetlig bøde, som er blevet pålagt af CJIB, kan inden for seks uger påklages til anklagemyndigheden i L.
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Den 21. januar 2020 indgav CJIB en anmodning til den forelæggende ret, Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (retten i første instans i Łódź – indre by, Polen), om anerkendelse og fuldbyrdelse af kontorets afgørelse af 22. juli 2019, der havde fået retskraft den 2. september 2019, og hvorved D.P., der er bosiddende i Polen, var blevet pålagt en bøde på 210 EUR som følge af, at han den 11. juli 2019 havde overtrådt en bestemmelse i færdselslovgivningen, nemlig at føre et køretøj, på hvilket to dæk ikke opfyldte kravene.
Som svar på en anmodning om oplysninger, som denne ret havde tilstillet CJIB, anførte sidstnævnte, at afgørelsen af 22. juli 2019 ikke var blevet forkyndt for adressaten med en oversættelse heraf til polsk. Kontoret anførte endvidere, at afgørelsen var blevet udarbejdet på nederlandsk, og at den havde været ledsaget af yderligere forklaringer på engelsk, fransk og tysk samt en henvisning til webstedet www.cjib.nl, hvor der var oplysninger på polsk om bl.a. den måde, hvorpå den berørte kan betale bøden, påklage denne og kontakte CJIB for at stille spørgsmål eller opnå yderligere forklaringer.
I et retsmøde for den forelæggende ret forklarede D.P., at han omkring starten af december 2019 modtog en skrivelse fra Nederlandene, som ikke indeholdt en oversættelse til polsk, således at han ikke var i stand til at besvare denne skrivelse, eftersom han ikke forstod indholdet heraf.
Den forelæggende ret har anerkendt, at rammeafgørelse 2005/214 ikke indeholder nogen bestemmelse, hvoraf det udtrykkeligt fremgår, at der over for adressaten for en afgørelse, hvorved der pålægges en bødestraf, skal foretages en forkyndelse af oversættelsen af denne afgørelse, men den er imidlertid af den opfattelse, at enhver afgørelse, hvorved der pålægges en bødestraf som omhandlet i rammeafgørelse 2005/214 – ligesom det er tilfældet med information vedrørende lovovertrædelser, der er omfattet af anvendelsesområdet for Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/413 af 11. marts 2015 om fremme af grænseoverskridende udveksling af oplysninger om trafiksikkerhedsrelaterede færdselslovsovertrædelser (
EUT 2015, L 68, s. 9
) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/64/EU af 20. oktober 2010 om retten til tolke- og oversætterbistand i straffesager (
EUT 2010, L 280, s. 1
) – skal meddeles den dømte på et sprog, som denne forstår, således at den pågældende sættes i stand til at udøve sin ret til forsvar, og således at vedkommendes ret til en retfærdig rettergang sikres.
I denne sammenhæng har den forelæggende ret henvist til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis vedrørende artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«), og navnlig til Menneskerettighedsdomstolens dom af 28. august 2018, Vizgirda mod Slovenien (CE:ECHR:2018:0828JUD 005986808), og af 21. februar 1984, Öztürk mod Tyskland (CE:ECHR:1984:1023JUD 000854479), hvoraf det fremgår dels, at retten til at modtage oversættelsen af en retsafgørelse og klagevejledning er et af de væsentligste elementer i retten til en retfærdig rettergang, dels at de rettigheder, som er sikret i EMRK’s artikel 6, ligeledes finder anvendelse i mindre alvorlige sager, herunder sager vedrørende forseelser. I dom af 12. oktober 2017, Sleutjes (
C-278/16
,
EU:C:2017:757
), fastslog Domstolen selv, at oversættelsesforpligtelsen også finder anvendelse i sager vedrørende mindre lovovertrædelser.
På denne baggrund har Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (retten i første instans i Łódź – indre by) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Indebærer forkyndelse af en afgørelse om bødestraf uden oversættelse til et sprog, som adressaten forstår, at fuldbyrdelsesstatens myndighed har ret til at afvise at håndhæve denne afgørelse i henhold til gennemførelsesbestemmelserne i artikel 20, stk. 3, i rammeafgørelse [2005/214] på grund af krænkelse af retten til en retfærdig rettergang?«
Om det præjudicielle spørgsmål
Med sit spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 20, stk. 3, i rammeafgørelse 2005/214 skal fortolkes således, at bestemmelsen tillader myndigheden i den fuldbyrdende medlemsstat at afslå at fuldbyrde en afgørelse som omhandlet i denne rammeafgørelses artikel 1, litra a), hvorved der er blevet pålagt en bødestraf, når denne afgørelse er blevet meddelt adressaten uden at være ledsaget af en oversættelse heraf til et sprog, som den pågældende forstår.
Indledningsvis skal det bemærkes, at rammeafgørelse 2005/214, således som det særligt fremgår af dennes artikel 1 og 6 samt første og anden betragtning hertil, har til formål at indføre en effektiv mekanisme til grænseoverskridende anerkendelse og fuldbyrdelse af de afgørelser, hvorved en fysisk eller juridisk person endeligt er blevet pålagt en bødestraf for at have begået en af de i rammeafgørelsens artikel 5 opregnede lovovertrædelser (dom af 4.3.2020, Bank BGŻ BNP Paribas,
C-183/18
,
EU:C:2020:153
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Uden at foretage en harmonisering af medlemsstaternes strafferetlige lovgivning tager rammeafgørelse 2005/214 således sigte på at sikre, at bødestraffe fuldbyrdes i medlemsstaterne takket være princippet om gensidig anerkendelse (dom af 4.3.2020, Bank BGŻ BNP Paribas,
C-183/18
,
EU:C:2020:153
, præmis
).
Princippet om gensidig anerkendelse, der ligger til grund for opbygningen af rammeafgørelse 2005/214, indebærer i medfør af dennes artikel 6, at medlemsstaterne principielt har pligt til uden yderligere formaliteter at anerkende en afgørelse, hvorved der er blevet pålagt en bødestraf, og som er fremsendt i henhold til rammeafgørelsens artikel 4, og til straks at træffe alle de nødvendige foranstaltninger til fuldbyrdelsen, og grundene til at afslå at anerkende eller fuldbyrde en sådan afgørelse skal således fortolkes restriktivt (dom af 4.3.2020, Bank BGŻ BNP Paribas,
C-183/18
,
EU:C:2020:153
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Hvad navnlig angår sådanne grunde til afslag opregner artikel 7 i rammeafgørelse 2005/214 udtrykkeligt i stk. 1 og 2 grundene til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse af de afgørelser, der henhører under rammeafgørelsens anvendelsesområde.
I henhold til artikel 3 i rammeafgørelse 2005/214 indebærer denne rammeafgørelse i øvrigt ikke nogen ændring af pligten til at respektere de grundlæggende rettigheder og grundlæggende retsprincipper som omhandlet i artikel 6 TEU, hvorfor rammeafgørelsens artikel 20, stk. 3, ligeledes fastsætter, at anerkendelsen og fuldbyrdelsen af en afgørelse om pålæggelse af bødestraf kan afslås af den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesmedlemsstaten i tilfælde af, at der er sket en krænkelse af grundlæggende rettigheder eller grundlæggende retsprincipper som fastsat i artikel 6 TEU (dom af 5.12.2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Anerkendelse og fuldbyrdelse af bødestraffe),
C-671/18
,
EU:C:2019:1054
, præmis
).
Når den attest, der er omhandlet i artikel 4 i rammeafgørelse 2005/214, og som ledsager afgørelsen om pålæggelse af en bødestraf, giver anledning til at formode, at der er sket en krænkelse af grundlæggende rettigheder eller grundlæggende retsprincipper i artikel 6 TEU, kan de kompetente myndigheder i fuldbyrdelsesmedlemsstaten således i medfør af denne rammeafgørelses artikel 20, stk. 3, afslå at anerkende eller fuldbyrde en sådan afgørelse, når en af de i rammeafgørelsens artikel 7, stk. 1 og 2, opregnede grunde til at undlade anerkendelse og fuldbyrdelse foreligger (dom af 5.12.2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Anerkendelse og fuldbyrdelse af bødestraffe),
C-671/18
,
EU:C:2019:1054
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Disse grundlæggende rettigheder omfatter dels retten til en retfærdig rettergang, som udgør en integrerende del af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse, dels retten til forsvar, der er fastsat i henholdsvis artikel 47, stk. 2, og artikel 48, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, som ifølge forklaringerne til sidstnævnte (
EUT 2007, C 303, s. 17
) svarer til henholdsvis stk. 1 og 3 i EMRK’s artikel 6.
Således som generaladvokaten har anført i punkt 75 i forslaget til afgørelse, har Domstolen nemlig anerkendt, at en færdselsforseelse udgør en »strafbar handling« (jf. i denne retning dom af 22.6.2021, Latvijas Republikas Saeima (Strafpoint),
C-439/19
,
EU:C:2021:504
, præmis
-
og den deri nævnte retspraksis). Følgelig, og således som det fremgår af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis vedrørende EMRK’s artikel 6 – hvortil der i medfør af artikel 52, stk. 3, i chartret om grundlæggende rettigheder skal tages hensyn med henblik på fortolkningen af dette charters artikel 47, stk. 2, og artikel 48, stk. 2 – er en procedure vedrørende en bødestraf, der er blevet pålagt for en sådan lovovertrædelse, herunder trinnet forud for retssagen, omfattet af anvendelsesområdet for EMRK’s artikel 6, stk. 1 og 3 (jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolens dom af 19.10.2004, Falk mod Nederlandene, CE:ECHR:2004:1019DEC 006627301, og af 20.10.2015, Dvorski mod Kroatien, CE:ECHR:2015:1020JUD 0025, § 76 og den deri nævnte retspraksis).
Adressaterne for en afgørelse, som henhører under anvendelsesområdet for rammeafgørelse 2005/214, er således berettigede til at påberåbe sig de grundlæggende rettigheder, der er fastsat i artikel 47, stk. 2, og artikel 48, stk. 2, i chartret om grundlæggende rettigheder, og medlemsstaternes myndigheder skal følgelig sikre overholdelsen af disse rettigheder.
Det skal derfor fastslås, hvilke eventuelle oversættelsesforpligtelser der i forbindelse med meddelelsen af en sådan afgørelse påhviler udstedelsesmedlemsstatens myndigheder i henhold til disse bestemmelser.
I denne henseende skal det bemærkes, at rammeafgørelse 2005/214 ikke fastsætter den konkrete måde, hvorpå adressaten for en afgørelse som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 1, litra a), der pålægger vedkommende en bødestraf for en færdselsforseelse, skal underrettes herom. I nævnte rammeafgørelses artikel 7, stk. 2, litra g), er det nemlig kun anført, at den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesmedlemsstaten kan afslå at anerkende og fuldbyrde en sådan afgørelse, hvis det fastslås, at denne adressat ifølge den attest, der er omhandlet i rammeafgørelsens artikel 4, i tilfælde af skriftlig procedure ikke, som krævet i udstedelsesmedlemsstatens lovgivning, er blevet underrettet personligt eller via en efter national lovgivning kompetent repræsentant om sin ret til at anfægte sagen og om tidsfristerne for et sådant retsmiddel.
Ved således at henvise til lovgivningen i medlemsstaterne har EU-lovgiver overladt det til disse at bestemme, hvordan den pågældende person skal underrettes om sin ret til at indgive en klage, fristen herfor og det tidspunkt, hvor en sådan frist begynder at løbe, forudsat at denne forkyndelse er effektiv, og at iagttagelsen af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse og udøvelsen af retten til forsvar er sikret (jf. i denne retning dom af 5.12.2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Anerkendelse og fuldbyrdelse af bødestraffe),
C-671/18
,
EU:C:2019:1054
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I denne sammenhæng skal det bemærkes, at iagttagelsen af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse ikke blot indebærer en sikring af, at afgørelser faktisk reelt modtages, dvs. at der sker forkyndelse af disse over for adressaten (jf. i denne retning dom af 5.12.2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Anerkendelse og fuldbyrdelse af bødestraffe),
C-671/18
,
EU:C:2019:1054
, præmis
og den deri nævnte retspraksis), men ligeledes, at en sådan forkyndelse gør det muligt for disse præcist at få kendskab til begrundelsen for den afgørelse, som er truffet i forhold til dem, og til mulighederne for at klage over en sådan afgørelse og den herfor fastsatte frist, således at de er i stand til effektivt at forsvare deres rettigheder og til på grundlag af et fuldt kendskab til sagen at afgøre, om det er hensigtsmæssigt at indbringe afgørelsen for en domstol (jf. analogt dom af 18.7.2013, Kommissionen m.fl. mod Kadi,
C-584/10 P, C-593/10 P og C-595/10 P
,
EU:C:2013:518
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I overensstemmelse med EMRK’s artikel 6, stk. 3, indebærer overholdelsen af retten til forsvar i øvrigt en ret for den berørte til hurtigst muligt at blive udførligt underrettet »på et sprog, som han forstår«, om arten af og årsagen til den anklage, der er rejst mod den pågældende.
I denne henseende har Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol fastslået, at denne bestemmelse giver den anklagede ret til at blive underrettet ikke blot om årsagen til anklagen, dvs. om de faktiske forhold, der lægges vedkommende til last, og som danner grundlaget for anklagen, men også om den retlige kvalificering af disse forhold, og dette på udførlig vis, idet en præcis og fuldstændig underretning om anklagerne mod en tiltalt og dermed retsinstansens eventuelle retlige kvalificering af de faktiske omstændigheder, som den pågældende foreholdes, er en væsentlig betingelse for en retfærdig behandling af sagen (jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolens dom af 25.3.1999, Pélissier og Sassi mod Frankrig, CE:ECHR:1999:0325JUD 002544494, §§ 51 og 52).
Desuden har Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol fastslået, at selv om EMRK’s artikel 6, stk. 3, ikke fastsætter en forpligtelse til at tilvejebringe en skriftlig oversættelse af alt skriftligt bevismateriale eller alle officielle dokumenter i sagsakterne til en sigtet person, der har bopæl i udlandet, kræver denne bestemmelse ikke desto mindre, at »anklagen« forkyndes med stor omhu for denne person. Ifølge den nævnte domstol spiller anklageskriftet nemlig en afgørende rolle i den strafferetlige forfølgning, for så vidt som den sigtede fra tidspunktet for forkyndelsen heraf officielt er underrettet skriftligt om det retlige og faktiske grundlag for de faktiske omstændigheder, der foreholdes den pågældende. Det følger heraf, at en anklaget, der ikke har kendskab til det af retsinstansen anvendte sprog, i praksis kan blive stillet ringere, hvis den pågældende ikke også tilstilles en oversættelse af anklageskriftet, der er udfærdiget på et sprog, som vedkommende forstår (jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolens dom af 28.8.2018, Vizgirda mod Slovenien, CE:ECHR:2018:0828JUD 005986808, §§ 75-78).
Når de nationale myndigheder med henblik på at fastlægge behovet for sproglig bistand hos en anklaget, der ikke i tilstrækkelig grad behersker sagsbehandlingssproget, foretager en kontrol af den anklagedes sprogkundskaber, skal denne kontrol endvidere foretages på grundlag af forskellige forhold, såsom lovovertrædelsens art og de nationale myndigheders meddelelser til den anklagede, idet det bemærkes, at en række åbne spørgsmål kan være tilstrækkelige til at fastlægge disse behov (jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolens dom af 28.8.2018, Vizgirda mod Slovenien, CE:ECHR:2018:0828JUD 005986808, § 84).
Det følger således af nærværende doms præmis 34-38, at overholdelsen af retten til en retfærdig rettergang og retten til forsvar pålægger de myndigheder i medlemsstaterne, der pålægger en bødestraf som omhandlet i artikel 1, litra a), i rammeafgørelse 2005/214, at sikre, at den berørte ved forkyndelsen af den afgørelse, der indeholder denne sanktion, oplyses på et sprog, som den pågældende forstår, om de forhold i nævnte afgørelse, som er væsentlige for at gøre det muligt for vedkommende at forstå, hvad denne foreholdes, og for at være i stand til fuldt ud at udøve sin ret til forsvar, eller om muligheden for om fornødent at opnå en oversættelse af disse forhold. De nævnte forhold omfatter bl.a. de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for den forkyndte afgørelse, den konstaterede lovovertrædelse, den pålagte sanktion, retsmidlerne til prøvelse af denne afgørelse, den herfor fastsatte frist og identifikationen af det organ, for hvilket retsmidlet skal iværksættes. Såfremt den berørte gør gældende, at der er behov for en oversættelse, skal de kompetente myndigheder i den udstedende medlemsstat træffe alle nødvendige foranstaltninger for at sikre, at oversættelsen foretages hurtigst muligt.
Følgelig kan den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat på grundlag af artikel 20, stk. 3, i rammeafgørelse 2005/214 modsætte sig anerkendelse og fuldbyrdelse af en afgørelse som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 1, litra a), hvorved adressaten er blevet pålagt en bødestraf, når denne afgørelse meddeles den pågældende uden at være ledsaget af en oversættelse af de i foregående præmis nævnte forhold til et sprog, som vedkommende forstår, og uden i givet fald at give den pågældende mulighed for at opnå en sådan oversættelse.
Det skal i denne henseende for det første bemærkes, at det tilkommer den nævnte myndighed – henset navnlig til lovovertrædelsens art, de nationale myndigheders meddelelser til adressaten og de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for den forkyndte afgørelse – konkret og præcist at kontrollere, om adressaten forstår det sprog, hvorpå denne er blevet underrettet om afgørelsen.
Således som Domstolen allerede har fastslået, skal spørgsmålet, om der foreligger en tilsidesættelse af retten til forsvar og af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse, nemlig undersøges ud fra de specielle omstændigheder i hvert enkelt tilfælde, navnlig arten af den pågældende retsakt og den sammenhæng, hvori den er vedtaget, samt de retsregler, som gælder på det pågældende område (dom af 26.7.2017, Sacko,
C-348/16
,
EU:C:2017:591
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
For det andet, og således som Europa-Kommissionen med rette har anført i sit skriftlige indlæg, er myndigheden i den fuldbyrdende medlemsstat, inden den afslår at anerkende og fuldbyrde en afgørelse som omhandlet i artikel 1, litra a), i rammeafgørelse 2005/214, forpligtet til at anmode den udstedende myndighed om at meddele alle fornødne yderligere oplysninger i henhold til denne rammeafgørelses artikel 7, stk. 3, og den udstedende myndighed har pligt til at fremsende disse oplysninger til denne (jf. i denne retning dom af 5.12.2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Anerkendelse og fuldbyrdelse af bødestraffe),
C-671/18
,
EU:C:2019:1054
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
Henset til ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 20, stk. 3, i rammeafgørelse 2005/214 skal fortolkes således, at bestemmelsen tillader myndigheden i den fuldbyrdende medlemsstat at afslå at fuldbyrde en afgørelse som omhandlet i denne rammeafgørelses artikel 1, litra a), hvorved der er blevet pålagt en bødestraf for en færdselsforseelse, når denne afgørelse er blevet forkyndt for adressaten uden at være ledsaget af en oversættelse til et sprog, som den pågældende forstår, af de forhold i nævnte afgørelse, som er væsentlige for at gøre det muligt for vedkommende at forstå, hvad denne foreholdes, og for fuldt ud at udøve sin ret til forsvar, og uden at den pågældende blev givet mulighed for på forespørgsel at opnå en sådan oversættelse.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Første Afdeling) for ret:

Artikel 20, stk. 3, i Rådets rammeafgørelse 2005/214/RIA af 24. februar 2005 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på bødestraffe, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009, skal fortolkes således, at bestemmelsen tillader myndigheden i den fuldbyrdende medlemsstat at afslå at fuldbyrde en afgørelse som omhandlet i denne rammeafgørelses artikel 1, litra a), hvorved der er blevet pålagt en bødestraf, når denne afgørelse er blevet forkyndt for adressaten uden at være ledsaget af en oversættelse til et sprog, som den pågældende forstår, af de forhold i nævnte afgørelse, som er væsentlige for at gøre det muligt for vedkommende at forstå, hvad denne foreholdes, og for fuldt ud at udøve sin ret til forsvar, og uden at den pågældende blev givet mulighed for på forespørgsel at opnå en sådan oversættelse.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: polsk.