CELEX: 62014TJ0798
Skupna zunanja in varnostna politika
Omejevalni ukrepi, sprejeti zaradi delovanja Rusije, ki povzroča destabilizacijo razmer v Ukrajini
Vpis imena tožeče stranke na seznam subjektov, za katere veljajo omejevalni ukrepi
Obveznost obrazložitve
Pravica do obrambe
Pravica do učinkovitega sodnega varstva
Pridružitveni sporazum med EU in Turčijo
Temeljne pravice
Sorazmernost

Dejansko stanje
Tožeča stranka, DenizBank A.Ş., je turška komercialna banka s sedežem v Istanbulu (Turčija), katere več kot 50‑odstotni delež je v lasti Sberbank of Russia OAO (v nadaljevanju: Sberbank), ruske banke na drobno s sedežem v Moskvi (Rusija).
Svet Evropske unije je 20. februarja 2014 najodločneje obsodil vsakršno uporabo nasilja v Ukrajini. Pozval je k takojšnji ustavitvi nasilja ter doslednemu spoštovanju človekovih pravic in temeljnih svoboščin v Ukrajini. Svet je razmišljal tudi o uvedbi omejevalnih ukrepov proti osebam, odgovornim za kršitve človekovih pravic, nasilje in čezmerno uporabo sile.
Svet je na izredni seji 3. marca 2014 obsodil nasilje ruskih oboroženih sil, s katerim je bila očitno kršena suverenost in ozemeljska nedotakljivost Ukrajine, ter dovoljenje za uporabo oboroženih sil na ozemlju Ukrajine, ki ga je 1. marca 2014 dal Soviet Federatsii Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii (zvezni svet federativnega združenja Ruske federacije). Evropska unija je Rusko federacijo pozvala, naj svoje oborožene sile nemudoma umakne na svoja območja, na katerih so v skladu z mednarodnimi obveznostmi stalno nameščene.
Svet je 5. marca 2014 sprejel omejevalne ukrepe, osredotočene na zamrznitev in odvzem odtujenih ukrajinskih državnih sredstev.
Voditelji držav ali vlad Evropske unije so 6. marca 2014 potrdili sklepe Sveta, sprejete 3. marca 2014. Odločno so obsodili neizzvano kršitev suverenosti in ozemeljske nedotakljivosti Ukrajine s strani Ruske federacije ter slednjo pozvali, naj svoje oborožene sile nemudoma umakne na svoja območja, na katerih so v skladu z ustreznimi sporazumi stalno nameščene. Voditelji držav ali vlad Unije so izjavili, da bi vsakršno nadaljnje ravnanje Ruske federacije, ki bi destabiliziralo razmere v Ukrajini, imelo na številnih gospodarskih področjih dodatne in daljnosežne posledice za odnose med Unijo in njenimi državami članicami na eni strani ter Rusko federacijo na drugi strani. Rusko federacijo so pozvali, naj mednarodnim opazovalcem nemudoma omogoči dostop, pri čemer so poudarili, da mora rešitev krize v Ukrajini temeljiti na ozemeljski nedotakljivosti, suverenosti in neodvisnosti države ter na doslednem upoštevanju mednarodnih predpisov.
Parlament Avtonomne republike Krim in lokalna vlada mesta Sevastopol, ki sta območni predstavništvi Ukrajine, sta 16. marca 2014 izvedla referendum o statusu Krima. V okviru tega referenduma je bilo prebivalstvo Krima pozvano, naj navede, ali želi biti priključeno Ruski federaciji kot subjekt oziroma ali želi ponovno vzpostavitev ustave iz leta 1992 in statusa Krima znotraj Ukrajine. Rezultat, objavljen v Avtonomni republiki Krim, je kazal na 96,77 % glasov za integracijo regije v Rusko federacijo ob 83,1‑odstotni volilni udeležbi.
Svet je 17. marca 2014 sprejel še nekaj sklepov v zvezi z Ukrajino. Odločno je obsodil izvedbo referenduma o priključitvi k Ruski federaciji 16. marca 2014 na Krimu, ki je bil po njegovem mnenju izveden ob očitni kršitvi ukrajinske ustave. Svet je Rusko federacijo odločno pozval, naj sprejme ukrepe za umiritev krize, naj v skladu s svojimi mednarodnimi zavezami nemudoma odpokliče svoje sile, da bodo prisotne v enakem številu in enotah kot pred krizo, naj začne neposredne pogovore z ukrajinsko vlado in izkoristi vse ustrezne mednarodne mehanizme, da bi se našla mirna in sporazumna rešitev, ter naj ob popolnem spoštovanju svojih dvostranskih in večstranskih zavez zagotovi suverenost in ozemeljsko nedotakljivost Ukrajine. V zvezi s tem je Svet obžaloval, da Varnostni svet Združenih narodov ni mogel sprejeti resolucije, ker je Ruska federacija vložila veto. Poleg tega je Rusko federacijo pozval, naj ne sprejme ukrepov za priključitev Krima v nasprotju z mednarodnim pravom.
Svet je istega dne na podlagi člena 29 PEU sprejel Sklep 2014/145/SZVP o omejevalnih ukrepih v zvezi z ukrepi, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (
UL 2014, L 78, str. 16
), na podlagi člena 215 PDEU pa Uredbo (EU) št. 269/2014 o omejevalnih ukrepih v zvezi z dejanji, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (
UL 2014, L 78, str. 6
), s katerima so bile osebam, odgovornim za spodkopavanje ali ogrožanje ozemeljske nedotakljivosti, suverenosti in neodvisnosti Ukrajine, ter osebam in subjektom, ki so z njimi povezani, postavljene omejitve glede potovanj in zamrznjena sredstva.
Ruska federacija je 17. marca 2014 uradno priznala rezultate referenduma, ki je potekal 16. marca 2014 na Krimu. Krimsko vrhovno sodišče in mestni svet Sevastopola sta po tem referendumu razglasila neodvisnost Krima od Ukrajine in zaprosila za priključitev k Ruski federaciji. Ruski predsednik je istega dne podpisal dekret o priznanju Republike Krim kot suverene in neodvisne države.
Evropski svet je 21. marca 2014 opozoril na izjavo voditeljev držav ali vlad Unije z dne 6. marca 2014 ter Evropsko komisijo in države članice pozval, da razmislijo o morebitnih ciljno usmerjenih ukrepih.
Svet je 23. junija 2014 odločil, da je treba prepovedati uvoz blaga s poreklom s Krima ali iz Sevastopola, razen blaga s poreklom s Krima ali iz Sevastopola, za katero je ukrajinska vlada izdala potrdilo o poreklu, v Unijo.
Po nesreči 17. julija 2014, v kateri je bilo v mestu Donetsk (Ukrajina) uničeno letalo Malaysia Airlines na letu MH17, je Svet Komisijo in Evropsko službo za zunanje delovanje (ESZD) pozval, naj do 24. julija 2014 končata pripravljalno delo v zvezi z morebitnimi ciljno usmerjenimi ukrepi in predstavita predloge za ukrepanje, tudi na področju dostopa do kapitalskih trgov, obrambe, blaga z dvojno rabo in občutljivih tehnologij, med drugim v energetskem sektorju.
Ker so bile razmere v Ukrajini kljub sprejetju omejitve potovanj in zamrznitve premoženja za nekatere fizične in pravne osebe marca 2014 resne, je Svet 31. julija 2014 na podlagi člena 29 PEU sprejel Sklep 2014/512/SZVP o omejevalnih ukrepih zaradi delovanja Rusije, ki povzroča destabilizacijo razmer v Ukrajini (
UL 2014, L 229, str. 13
), da bi se uvedli ciljno usmerjeni omejevalni ukrepi na področju dostopa do kapitalskih trgov, obrambe, blaga z dvojno rabo in občutljivih tehnologij, med drugim v energetskem sektorju.
Ker je Svet menil, da zadnjenavedeni ukrepi spadajo na področje uporabe Pogodbe DEU in da je za njihovo izvajanje potrebno regulativno ukrepanje na ravni Unije, je istega dne na podlagi člena 215(2) PDEU sprejel Uredbo (EU) št. 833/2014 o omejevalnih ukrepih zaradi delovanja Rusije, ki povzroča destabilizacijo razmer v Ukrajini (
UL 2014, L 229, str. 1
), ki vsebuje podrobnejše določbe za uveljavitev določb Sklepa 2014/512 tako na ravni Unije kot tudi v državah članicah.
Cilj teh omejevalnih ukrepov je bil povečanje stroškov delovanja Ruske federacije, ki spodkopava ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine, ter spodbujanje mirne rešitve krize. V ta namen je bila s Sklepom 2014/512 uvedena predvsem prepoved izvoza nekaterega občutljivega blaga in tehnologij, namenjenih ruskemu naftnemu sektorju, ter omejitve dostopa do kapitalskega trga Unije za nekatera podjetja iz tega sektorja.
Svet je nato 8. septembra 2014 sprejel Sklep 2014/659/SZVP o spremembi Sklepa 2014/512 (
UL 2014, L 271, str. 54
) in Uredbo (EU) št. 960/2014 o spremembi Uredbe št. 833/2014 (
UL 2014, L 271, str. 3
), da bi razširil prepoved v zvezi z nekaterimi finančnimi instrumenti, o kateri je bilo odločeno 31. julija 2014, in da bi postavil dodatne omejitve v zvezi z dostopom do kapitalskega trga.
Člen 1(1) Sklepa 2014/512, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2014/659, določa:
„1.   Prepovedani so neposredni ali posredni nakup ali prodaja, neposredno ali posredno zagotavljanje naložbenih storitev ali pomoč pri izdaji ali kakršno koli drugo trgovanje z obveznicami, lastniškim kapitalom ali podobnimi finančnimi instrumenti z zapadlostjo, daljšo od 90 dni, ki so izdani po 1. avgustu 2014 in do 12. septembra 2014, ali z zapadlostjo, daljšo od 30 dni, ki so izdani po 12. septembru 2014, s strani:
(a)
večjih kreditnih institucij ali institucij za financiranje razvoja s sedežem v Rusiji, katerih več kot 50‑odstotni delež je bil od 1. avgusta 2014 v javni lasti ali pod javnim nadzorom, navedenih v Prilogi I;
(b)
vsake pravne osebe, subjekta ali organa s sedežem zunaj Unije, katerih več kot 50‑odstotni delež je v lasti subjekta s seznama v Prilogi I, ali
(c)
vsake pravne osebe, subjekta ali organa, ki deluje v imenu ali po navodilih subjekta v okviru kategorije iz točke (b) tega odstavka ali s seznama v Prilogi I.“
Ime Sberbank je v točki 1 Priloge I k Sklepu 2014/512, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2014/659.
Člen 5(1) in (3) Uredbe št. 833/2014, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 960/2014, določa:
„1.   Prepovedani so neposreden ali posreden nakup, prodaja, zagotavljanje investicijskih storitev ali pomoči pri izdaji ali drugem poslovanju s prenosljivimi vrednostnimi papirji in instrumenti denarnega trga z zapadlostjo, daljšo od 90 dni, ki so bili izdani po 1. avgustu 2014 do 12. septembru 2014, ali z zapadlostjo, daljšo od 30 dni, ki so bili izdani po 12. septembru 2014, s strani:
(a)
večje kreditne institucije ali druge večje institucije s seznama v Prilogi III, ki ima izrecna pooblastila za spodbujanje konkurenčnosti ruskega gospodarstva, njegove diverzifikacije in spodbujanje naložb ter ima sedež v Rusiji in katere več kot 50‑odstotni delež je bil 1. avgusta 2014 v javni lasti ali pod javnim nadzorom, ali
(b)
pravne osebe, subjekta ali organa s sedežem zunaj Unije, katerega več kot 50‑odstotni delež je v neposredni ali posredni lasti subjekta s seznama iz Priloge III, ali
(c)
pravne osebe, subjekta ali organa, ki deluje v imenu ali po navodilih subjekta iz točke (b) tega odstavka ali s seznama iz Priloge III.
[…]
3.   Prepovedano je neposredno ali posredno vzpostavljanje ali sodelovanje v kakršni koli ureditvi za dajanje novih posojil ali kreditov, katerih zapadlost je daljša od 30 dni, kateri koli pravni osebi, subjektu ali organu iz odstavka 1 ali 2 po 12. septembru 2014, razen posojil ali kreditov, ki imajo poseben in dokumentiran namen zagotavljati financiranje za uvoz ali izvoz blaga, ki ni prepovedan, in nefinančnih storitev med Unijo in Rusijo, ali posojil, ki imajo poseben in dokumentiran namen zagotavljati nujna sredstva za doseganje meril solventnosti in likvidnosti za pravne osebe s sedežem v Uniji, ki so v več kot 50‑odstotni lasti subjekta iz Priloge III.“
Ime Sberbank je v Prilogi III k Uredbi št. 833/2014.
Svet je 4. decembra 2014 sprejel Sklep 2014/872/SZVP o spremembi Sklepa 2014/512 in Sklepa 2014/659 (
UL 2014, L 349, str. 58
) ter Uredbo (EU) št. 1290/2014 o spremembi Uredbe št. 833/2014 in Uredbe št. 960/2014 (
UL 2014, L 349, str. 20
).
Po sprejetju Uredbe št. 1290/2014 je bil člen 5(3) Uredbe št. 833/2014 spremenjen tako:
„3.   Prepovedano je neposredno ali posredno vzpostavljanje ali sodelovanje v kakršni koli ureditvi za dajanje novih posojil ali kreditov, katerih zapadlost je daljša od 30 dni, kateri koli pravni osebi, subjektu ali organu iz odstavka 1 ali 2 po 12. septembru 2014.
Navedena prepoved se ne uporablja za:
(a)
posojila ali kredite, ki imajo poseben in dokumentiran namen zagotavljati financiranje za uvoz ali izvoz blaga, ki ni prepovedan, in nefinančne storitve med Unijo in katero koli tretjo državo, vključno z izdatki za blago in storitve iz druge tretje države, ki so potrebni za izvrševanje izvozne ali uvozne pogodbe, ali
(b)
posojila, ki imajo poseben in dokumentiran namen zagotavljati nujna sredstva za doseganje meril solventnosti in likvidnosti za pravne osebe s sedežem v Uniji, ki so v več kot 50‑odstotni lasti subjekta iz Priloge III.“
Svet je 21. decembra 2015 sprejel Sklep (SZVP) 2015/2431 o spremembi Sklepa 2014/512 (
UL 2015, L 334, str. 22
). Svet je 1. julija 2016 sprejel Sklep (SZVP) 2016/1071 o spremembi Sklepa 2014/512 (
UL 2016, L 178, str. 21
). Nazadnje, Svet je 19. decembra 2016 sprejel Sklep (SZVP) 2016/2315 o spremembi Sklepa 2014/512 (
UL 2016, L 345, str. 65
).
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 5. decembra 2014 vložila to tožbo.
Intervencija
Komisija je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 14. aprila 2015 vložila predlog za intervencijo v tej zadevi v podporo predlogom Sveta.
Predsednik devetega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 30. junija 2015 temu predlogu ugodil.
Komisija je 24. avgusta 2015 vložila intervencijsko vlogo.
Tožeča stranka in Svet sta glede te vloge predložila stališča v za to določenem roku, in sicer 9. oktobra in 1. septembra 2015.
Prekinitev postopka
Predsednik devetega senata Splošnega sodišča je 12. marca 2015 odločil, da bo stranke zaslišal o morebitni prekinitvi postopka, dokler Sodišče ne bo izdalo odločbe, s katero se bo končal postopek v zadevi C‑72/15, Rosneft. Strankam je bil z dopisom iz sodnega tajništva Splošnega sodišča z dne 23. marca 2015 za to določen rok.
Svet in tožeča stranka sta 27. marca in 7. aprila 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča predložila stališča o tej morebitni prekinitvi postopka.
Predsednik devetega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 29. oktobra 2015, sprejetim na podlagi člena 69(a) Poslovnika Splošnega sodišča, prekinil postopek, ker je obstajalo vsaj delno prekrivanje določb, k presoji obsega in veljavnosti katerih je bilo Sodišče pozvano v zadevi C‑72/15, Rosneft, in določb, upoštevnih v tej zadevi.
Po izdaji sodbe z dne 28. marca 2017, Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
), je prekinitev postopka v skladu s členom 71(3) Poslovnika prenehala.
Glavni stranki sta bili v tem okviru pozvani, naj predložita stališča o posledicah, ki jih je treba izpeljati iz sodbe z dne 28. marca 2017, Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
), kar zadeva tožbene razloge in trditve, ki so bili predloženi v okviru te tožbe. Stranki sta se na ta poziv odzvali v za to določenem roku.
Prilagoditev tožbe
Tožeča stranka je z vlogo, ki jo je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila 16. februarja 2015, tožbo prilagodila, da bi se ta nanašala tudi na razglasitev ničnosti Sklepa 2014/872 in Uredbe št. 1290/2014.
Svet je stališče o tej vlogi predstavil v aktu, ki ga je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil 24. februarja 2015.
Tožeča stranka je z vlogo, ki jo je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila 24. decembra 2015, tožbo prilagodila, da bi se ta nanašala tudi na razglasitev ničnosti Sklepa 2015/2431 v delu, v katerem je podaljšana veljavnost omejevalnih ukrepov, določenih v Sklepu 2014/512.
Svet o teh vlogah ni predložil stališča.
Tožeča stranka je z vlogo, ki jo je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila 13. aprila 2017, tožbo prilagodila, da bi se ta nanašala tudi na razglasitev ničnosti Sklepa 2016/1071 in Sklepa 2016/2315 v delu, v katerem je podaljšana veljavnost omejevalnih ukrepov, določenih v Sklepu 2014/512.
Sprememba sestave senatov
Po spremembi sestave senatov Splošnega sodišča je bil sodnik poročevalec razporejen v šesti senat, ki mu je bila zato v skladu s členom 27(5) Poslovnika dodeljena ta zadeva.
Predlogi strank
Tožeča stranka Splošnemu sodišču v bistvu predlaga, naj:
–
razglasi ničnost Sklepa 2014/512, kakor je bil podaljšan oziroma spremenjen s Sklepom 2014/659, Sklepom 2014/872, Sklepom 2015/2431, Sklepom 2016/1071 in Sklepom 2016/2315 (v nadaljevanju: izpodbijani sklep), ter Uredbe št. 833/2014, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 960/2014 in Uredbo št. 1290/2014 (v nadaljevanju: izpodbijana uredba) (v nadaljevanju skupaj: izpodbijana akta), v delu, v katerem se ta akta nanašata nanjo in v katerem ju ni mogoče razlagati tako, da tožečo stranko izključujeta z njunega področja uporabe;
–
Svetu naloži plačilo stroškov.
Svet Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo zavrže, ker delno ne spada v njegovo pristojnost in ker je nedopustna, oziroma vsekakor zavrne kot neutemeljeno;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Svet je v pisnem odgovoru na vprašanje Splošnega sodišča po izdaji sodbe z dne 28. marca 2017, Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
), pojasnil, da pristojnosti Splošnega sodišča za nadzor nad zakonitostjo izpodbijanega sklepa ne izpodbija več v delu, v katerem ta sklep vključuje omejevalne ukrepe v smislu člena 275, drugi odstavek, PDEU, kar je bilo potrjeno na obravnavi.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj tožbo zavrne.
Pravo
Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja štiri tožbene razloge, pri čemer se prvi nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve iz člena 296, drugi odstavek, PDEU, ki jo ima Svet, drugi na kršitev pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega nadzora, tretji na kršitev Sporazuma o pridružitvi med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, ki je bil podpisan 12. septembra 1963 (v nadaljevanju: Sporazum iz Ankare), ter Dodatnega protokola in Finančnega protokola, ki sta bila podpisana 23. novembra 1970 (v nadaljevanju skupaj: Sporazumi iz Ankare), četrti pa na neupravičeno kršitev temeljnih pravic ter načel prepovedi diskriminacije in sorazmernosti. Tožeča stranka poleg tega uveljavlja ugovor nezakonitosti, ki temelji na členu 277 PDEU, in sicer glede člena 1 izpodbijanega sklepa in člena 1(5) Uredbe št. 960/2014.
Najprej je treba preučiti dopustnost tožbe.
Dopustnost
Svet trdi, da je treba predlog tožeče stranke za razglasitev ničnosti izpodbijanih aktov zavrniti, ker ne izpolnjuje pogojev dopustnosti iz člena 263, četrti odstavek, PDEU.
Prvič, Svet meni, da se ukrepi iz člena 1(1)(a) in (b) izpodbijanega sklepa in iz člena 5(1)(a) in (b) izpodbijane uredbe (v nadaljevanju skupaj: upoštevne določbe izpodbijanih aktov) na tožečo stranko ne „nanašajo neposredno“ v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU. V zvezi s tem zatrjuje, da dejstvo, da tožeča stranka spada na področje uporabe teh ukrepov, ne pomeni, da se ti nanjo neposredno nanašajo. S členom 5(1) izpodbijane uredbe naj ne bi bilo prepovedano, da zadevni subjekti izdajajo finančne instrumente, temveč to, da fizične ali pravne osebe, ki spadajo v pristojnost Unije, kupujejo ali prodajajo storitve investicijskega posredništva ali pomagajo pri izdaji zadevnih finančnih instrumentov. Tožeča stranka naj bi bila subjekt, ki lahko izdaja finančne instrumente, vendar naj ne bi dokazala, da je dejavna na trgu storitev, na katerega je vezana prepoved izdajanja zadevnih finančnih instrumentov, tako kot v zadevi, v kateri je bil izdan sklep z dne 6. septembra 2011, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (
T‑18/10
,
EU:T:2011:419
).
Drugič, Svet podredno trdi, da se upoštevne določbe izpodbijanih aktov na tožečo stranko ne nanašajo niti posamično. V prilogah k tema aktoma naj namreč ne bi bila poimensko določena. Poleg tega naj dejstvo, da so subjekti, za katere se uporabljajo ukrepi, prepoznavni, ne bi bilo odločilno. Tudi dejstvo, da se splošni ukrep uporablja za majhno število subjektov ali da so nekateri gospodarski subjekti bolj prizadeti od njihovih konkurentov, ne zadostuje kot dokaz, da se ukrep na zadevne subjekte nanaša posamično.
Tožeča stranka tem trditvam nasprotuje.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 263, četrti odstavek, PDEU določa, da lahko fizične ali pravne osebe pod pogoji iz prvega in drugega odstavka vložijo tožbe zoper nanje naslovljene akte ali zoper akte, ki se nanje neposredno in posamično nanašajo, in zoper predpise, ki se nanje neposredno nanašajo, vendar ne potrebujejo izvedbenih ukrepov. V drugem delu četrtega odstavka člena 263 PDEU je tako pojasnjeno, da če izpodbijani akt ni naslovljen na fizično ali pravno osebo, ki vloži ničnostno tožbo, je tožba dopustna pod pogojem, da se ta akt na tožečo stranko neposredno in posamično nanaša. Z Lizbonsko pogodbo je bil členu 263, četrti odstavek, PDEU dodan tretji del, ki je omilil pogoje za dopustnost ničnostne tožbe, ki jo vložijo fizične in pravne osebe. Ta tretji del namreč, ne da bi bila z njim dopustnost ničnostnih tožb fizičnih in pravnih oseb pogojena s posamičnim nanašanjem, omogoča to pravno sredstvo v zvezi s „predpisi“, ki ne potrebujejo izvedbenih ukrepov in se na tožečo stranko neposredno nanašajo (glej v tem smislu sodbo z dne 3. oktobra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, točki
in
).
Prvič, v zvezi pogojem, ki se nanaša na neposredno nanašanje na tožečo stranko, je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso pogoj, v skladu s katerim se mora akt na fizično ali pravno osebo neposredno nanašati in kot je določen v členu 263, četrti odstavek, PDEU, zahteva, da ima izpodbijani ukrep Unije neposredne učinke na pravni položaj posameznika in naslovnikom tega akta, ki so zadolženi za njegovo izvedbo, ne dopušča nobene diskrecijske pravice, saj je ta izvedba samodejna in temelji izključno na ureditvi Unije brez uporabe drugih izvedbenih pravil (glej v tem smislu sodbo z dne 13. marca 2008, Komisija/Infront WM,
C‑125/06 P
,
EU:C:2008:159
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi člen 1(1)(a) izpodbijanega sklepa in člen 5(1)(a) izpodbijane uredbe vsem subjektom Unije prepovedujeta izvedbo nekaterih finančnih transakcij s kreditnimi institucijami s sedežem v Rusiji, ki izpolnjujejo pogoje iz navedenih členov in katerih ime je v Prilogi I k izpodbijanemu sklepu ali v Prilogi III k izpodbijani uredbi. Člen 1(1)(b) izpodbijanega sklepa in člen 5(1)(b) izpodbijane uredbe navedenim gospodarskim subjektom prepovedujeta izvajanje teh transakcij z vsako pravno osebo, subjektom ali organom s sedežem zunaj Unije, katerih več kot 50‑odstotni delež je v lasti subjekta, katerega ime je v ustreznih prilogah k izpodbijanima aktoma.
Zato je treba ugotoviti, da se upoštevne določbe izpodbijanih aktov neposredno nanašajo na tožečo stranko. Zadevni omejevalni ukrepi se zanjo namreč uporabljajo neposredno, kot takojšnja posledica dejstva, da je več kot 50‑odstotni delež njenega kapitala v lasti Sberbank, katere ime je v prilogah k tema aktoma, pri čemer naslovniki, ki so zadolženi za njuno izvedbo, nimajo nobene diskrecijske pravice. V zvezi s tem ni pomembno, da navedene določbe tožeči stranki ne prepovedujejo izvedbe zadevnih transakcij zunaj Unije. Ni namreč sporno, da so z upoštevnimi določbami izpodbijanih aktov tožeči stranki naložene omejitve dostopa do kapitalskega trga Unije.
Prav tako je treba zavrniti trditev Sveta, da se izpodbijana akta ne nanašata neposredno na pravni položaj tožeče stranke, ker se ukrepi, uvedeni z izpodbijanima aktoma, uporabljajo le za institucije s sedežem v Uniji. Res je sicer, da so v izpodbijanih aktih navedene prepovedi, ki se uporabljajo predvsem za kreditne institucije in druge finančne institucije s sedežem v Uniji, vendar je cilj teh prepovedi in njihov učinek ta, da se neposredno nanašajo na subjekte, kakršna je tožeča stranka, katerih gospodarska dejavnost je zaradi uporabe teh ukrepov proti njim omejena. Navedene ukrepe morajo seveda uporabiti institucije s sedežem v Uniji, saj se akti, ki jih sprejmejo institucije Unije, načeloma ne uporabljajo zunaj ozemlja Unije. To pa ne pomeni, da se omejevalni ukrepi, ki se uporabljajo proti subjektom, na katere se nanašata izpodbijana akta, nanje ne nanašajo neposredno. To, da se subjektom Unije prepove izvajanje nekaterih vrst transakcij s subjekti s sedežem zunaj Unije, je enako kot to, da se tem subjektom prepove izvajanje zadevnih transakcij s subjekti Unije. Poleg tega, če bi sprejeli trditev Sveta v zvezi s tem, bi tako šteli, da se tudi v primeru zamrznitve individualnih sredstev na osebe, ki so na seznamu in za katere se uporabljajo omejevalni ukrepi, ti ukrepi ne nanašajo neposredno, saj jih morajo uporabiti predvsem države članice Unije in fizične ali pravne osebe, ki spadajo v pristojnost teh držav.
Svet se v zvezi s tem poleg tega zaman opira na zadevo, v kateri je bil izdan sklep z dne 6. septembra 2011, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (
T‑18/10
,
EU:T:2011:419
). V tej zadevi je Splošno sodišče namreč ugotovilo, da Uredba (ES) št. 1007/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o trgovini z izdelki iz tjulnjev (
UL 2009, L 286, str. 36
) vpliva samo na pravni položaj tistih tožečih strank, ki se ukvarjajo z dajanjem izdelkov iz tjulnjev na trg Unije in na katere se nanaša splošna prepoved dajanja teh izdelkov na trg, za razliko od tožečih strank, katerih dejavnost ni dajanje teh izdelkov ali izdelkov, ki spadajo pod izjemo iz Uredbe št. 1007/2009, na trg, saj dajanje izdelkov iz tjulnjev, pridobljenih z lovom, ki ga po tradiciji izvajajo eskimske in druge avtohtone skupnosti ter ki pomeni sredstvo za njihovo preživljanje, na trg Unije načeloma ostaja dovoljeno (glej v tem smislu sklep z dne 6. septembra 2011, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet,
T‑18/10
,
EU:T:2011:419
, točka
). V obravnavani zadevi pa je treba ugotoviti, da je tožeča stranka dejavna na trgu finančnih storitev, na katere se nanašajo upoštevne določbe izpodbijanih aktov, in ne na katerem koli trgu višje ali nižje v verigi teh storitev, kot trdi Svet. Prav zaradi teh izpodbijanih aktov je bilo tožeči stranki namreč onemogočeno izvajati nekatere prepovedane finančne transakcije z institucijami s sedežem v Uniji, medtem ko bi take transakcije lahko izvajala, če teh aktov ne bi bilo.
Zato je treba ugotoviti, da se upoštevne določbe izpodbijanih aktov neposredno nanašajo na tožečo stranko v delu, v katerem jo zadevajo.
Drugič, ne da bi bilo treba preučiti, ali izpodbijana akta zajemata izvedbene ukrepe, je treba poudariti, da je tudi pogoj v zvezi s posamičnim nanašanjem iz drugega primera iz člena 263, četrti odstavek, PDEU v obravnavani zadevi izpolnjen.
V zvezi s tem je treba namreč opozoriti, da vsak vpis na seznam osebe ali subjekta, ki ju zadevajo omejevalni ukrepi, tej osebi ali temu subjektu zaradi sprejetja posamične odločbe zoper njega omogoči dostop do sodišča Unije v skladu s členom 263, četrti odstavek, PDEU, na katerega napotuje člen 275, drugi odstavek, PDEU (glej v tem smislu sodbe z dne 28. novembra 2013, Svet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, točka
; z dne 1. marca 2016, National Iranian Oil Company/Svet,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
, točka
, in z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točka
in navedena sodna praksa).
Ker pa je v obravnavani zadevi več kot 50‑odstotni delež tožeče stranke v lasti Sberbank, katere ime je na seznamih iz Priloge I k izpodbijanemu sklepu in iz Priloge III k izpodbijani uredbi, je tožeča stranka eden od subjektov, za katere se uporabljajo omejevalni ukrepi iz upoštevnih določb izpodbijanih aktov.
Poleg tega je treba opozoriti, da kadar se akt nanaša na skupino oseb, ki so bile prepoznane ali prepoznavne ob sprejetju tega akta glede na merila, lastna članom skupine, se lahko ta akt na te osebe posamično nanaša, ker so del omejenega kroga gospodarskih subjektov (glej v tem smislu sodbo z dne 13. marca 2008, Komisija/Infront WM,
C‑125/06 P
,
EU:C:2008:159
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi pa je tožeča stranka del ožjega kroga subjektov, v pravice katerih je bilo s sprejetjem izpodbijanih aktov poseženo, ker omejitve dostopa do kapitalskega trga Unije zanjo veljajo zato, ker je pravna oseba, subjekt oziroma organ s sedežem zunaj Unije, katerega več kot 50‑odstotni delež je v lasti subjekta, ki je v Prilogi I k izpodbijanemu sklepu ali v Prilogi III k izpodbijani uredbi.
Zato je treba ugotoviti, da je predlog tožeče stranke za razglasitev ničnosti omejevalnih ukrepov, uvedenih z upoštevnimi določbami izpodbijanih aktov, v delu, v katerem se nanašajo nanjo, dopusten.
Vsebinska presoja
Splošno sodišče glede tožbenih razlogov za razglasitev ničnosti meni, da je treba najprej preučiti prvi tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve, nato drugi tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva, nato četrti tožbeni razlog, ki se nanaša na neupravičeno kršitev temeljnih pravice tožeče stranke ter načel prepovedi diskriminacije in sorazmernosti, in nazadnje tretji tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev Sporazumov iz Ankare.
Prvi tožbeni razlog: v bistvu kršitev obveznosti obrazložitve iz člena 296, drugi odstavek, PDEU
Tožeča stranka v okviru prvega tožbenega razloga trdi, da Svet ni podal ustrezne oziroma zadostne obrazložitve za njeno vključitev na področje uporabe izpodbijanih aktov, s čimer je kršil člen 296, drugi odstavek, PDEU.
Tožeča stranka trdi, da od Sveta ni prejela niti dopisa niti obvestila, s katerim bi bila obveščena o njeni vključitvi na področje uporabe izpodbijanih aktov, še manj pa o razlogih, iz katerih jo je Svet želel vključiti na področje uporabe teh aktov, skupaj z dokazi, ki bi te razloge podpirali. V zvezi s tem tožeča stranka meni, da ni pomembno, da upoštevnih določb izpodbijanih aktov ni mogoče opredeliti kot ukrepe zamrznitve premoženja, ker te določbe pomenijo omejevalne ukrepe, ki škodujejo fizičnim in pravnim osebam, proti katerim so ciljno in posamično usmerjeni. Svet naj bi torej moral tožeči stranki predložiti razloge, ki upravičujejo njeno vključitev na področje uporabe izpodbijanih aktov in objava zadevnih ukrepov v
Uradnem listu Evropske unije
naj ne bi bila dovolj.
Svet primarno meni, da meril iz sodne prakse, ki se nanašajo na obveznost obrazložitve in na katera se sklicuje tožeča stranka, v obravnavani zadevi ni mogoče uporabiti. Zadevni ukrepi naj namreč ne bi bili podobni zamrznitvi sredstev, temveč splošnim ukrepom oziroma aktom. V tem okviru naj bi bila obveznost obrazložitve izpolnjena, če so v preambuli akta navedeni, prvič, splošne razmere, ki so pripeljale do sprejetja tega akta, in drugič, splošni cilji, ki se želijo z njim doseči. Svet trdi, da preambula izpodbijane uredbe ta merila iz sodne prakse izpolnjuje.
Svet podredno zatrjuje, da je spoštoval obveznost obrazložitve v skladu s sodno prakso, na katero se sklicuje tožeča stranka. Svet trdi, da je iz navedb tožeče stranke v celotnem besedilu tožbe razvidno, da je dobro poznala okoliščine, v katerih so bili sprejeti ukrepi, in razloge, zaradi katerih jo je vključil na področje uporabe izpodbijanih aktov.
Komisija se strinja s Svetom, da je v izpodbijanih aktih izpolnjena obveznost obrazložitve. Trdi, da so razlogi, iz katerih so bili proti tožeči stranki sprejeti omejevalni ukrepi, natančno navedeni v uvodnih izjavah od 1 do 12 izpodbijanega sklepa. Komisija poleg tega zatrjuje, da je uporaba omejevalnih ukrepov proti tožeči stranki upravičena s tem, da ta glede na svoj status in dejansko izpolnjuje merila, navedena v upoštevnih določbah izpodbijanih aktov. Pomembno naj bi bilo samo to, da te pogoje izpolnjuje, zato naj ne bi bilo nujno posamično utemeljiti vpisa zadevnih subjektov v prilogi k izpodbijanima aktoma.
V skladu s členom 296, drugi odstavek, PDEU se „[p]ravni akti […] obrazložijo“.
Poleg tega člen 41(2)(c) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), ki ji je s členom 6(1) PEU priznana enaka pravna veljavnost, kot jo imata Pogodbi, določa, da pravica do dobrega upravljanja med drugim vključuje „obveznost uprave, da svoje odločitve obrazloži“.
V skladu z ustaljeno sodno prakso mora biti obrazložitev, ki se zahteva v členu 296 PDEU in členu 41(2)(c) Listine, prilagojena naravi izpodbijanega akta in okoliščinam, v katerih je bil ta akt sprejet. Iz nje mora biti jasno in nedvoumno razvidna obrazložitev institucije, ki je akt sprejela, tako da se zadevna oseba lahko seznani z razlogi za sprejeti ukrep in da se pristojnemu sodišču omogoči izvrševanje nadzora. Zahtevo po obrazložitvi je treba presojati glede na okoliščine posameznega primera (glej sodbo z dne 14. aprila 2016, Ben Ali/Svet,
T‑200/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:216
, točka
in navedena sodna praksa).
Ne zahteva se, da se v obrazložitvi podrobno navedejo vse upoštevne dejanske in pravne okoliščine, ker je treba vprašanje, ali obrazložitev akta izpolnjuje zahteve iz člena 296 PDEU in člena 41(2)(c) Listine, presojati ne le glede na njegovo besedilo, ampak tudi glede na njegov okvir in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje. Tako je na eni strani akt, ki posega v položaj, dovolj obrazložen, če je bil sprejet v okviru, ki ga zadevna oseba pozna in ji omogoča, da razume obseg ukrepa, sprejetega v zvezi z njo. Na drugi strani mora biti stopnja podrobnosti obrazložitve akta sorazmerna materialnim možnostim in tehničnim pogojem ali roku, v katerem mora biti ta akt sprejet (glej sodbo z dne 14. aprila 2016, Ben Ali/Svet,
T‑200/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:216
, točka
in navedena sodna praksa).
Na prvem mestu, v zvezi s trditvami tožeče stranke, da bi morala biti izpodbijana akta predmet posamične obvestitve, je treba poudariti, da je ta očitek že zajet v tožbenem razlogu, ki se nanaša na kršitev pravice do obrambe, in bo zato obravnavan v tem okviru.
Na drugem mestu, natančneje glede obsega obveznosti obrazložitve, ki jo ima v obravnavani zadevi Svet, je treba opozoriti, da tožeča stranka predlaga samo razglasitev ničnosti upoštevnih določb izpodbijanih aktov v delu, v katerem se nanašajo nanjo. V zvezi s tem je treba poudariti, da je cilj omejevalnih ukrepov, ki izhajajo iz teh določb, opredeljen ob sklicevanju na točno določene subjekte, ker ti ukrepi med drugim prepovedujejo izvajanje različnih finančnih transakcij s subjekti, vpisanimi v Prilogo I k izpodbijanemu sklepu in v Prilogo III k izpodbijani uredbi, med katerimi je Sberbank, ter s pravnimi osebami, subjekti in organi, katerih več kot 50‑odstotni delež je v lasti subjekta, ki je v teh prilogah, kar tožeča stranka v razmerju do Sberbank očitno je. Gre torej za posamične omejevalne ukrepe proti tožeči stranki (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točki
in
).
V sodni praksi je bilo pojasnjeno, da morajo biti v obrazložitvi akta Sveta, s katerim je bil sprejet posamičen omejevalni ukrep, poleg pravne podlage tega ukrepa navedeni tudi specifični in konkretni razlogi, iz katerih Svet pri odločanju na podlagi svoje diskrecijske pravice meni, da mora tak ukrep veljati tudi za zadevno stranko (glej v tem smislu sodbo z dne 3. julija 2014, National Iranian Tanker Company/Svet,
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
, točka
in navedena sodna praksa).
Zato je treba trditve Sveta, da se merila iz sodne prakse, ki se nanašajo na obveznost obrazložitve aktov, s katerimi so naloženi posamični omejevalni ukrepi, v obravnavani zadevi ne uporabljajo, zavrniti.
Vendar je treba v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 71 zgoraj, upoštevati okvir, v katerem so bili omejevalni ukrepi sprejeti, in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje.
V obravnavani zadevi je treba, prvič, ugotoviti, da so bili omejevalni ukrepi, ki izhajajo iz upoštevnih določb izpodbijanih aktov, sprejeti v okoliščinah, ki jih tožeča stranka pozna, in sicer v okoliščinah mednarodne napetosti pred sprejetjem izpodbijanih aktov, na katere je bilo opozorjeno v točkah od 2 do 12 zgoraj. Iz uvodnih izjav od 1 do 8 izpodbijanega sklepa in iz uvodne izjave 2 izpodbijane uredbe izhaja, da je uradni cilj izpodbijanih aktov povečanje stroškov delovanja Ruske federacije, ki spodkopava ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine, ter spodbujanje mirne rešitve krize. V teh aktih so tako navedene splošne razmere, ki so vodile k njunemu sprejetju, in splošni cilji, ki si jih prizadevata doseči (sodba z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točka
).
Drugič, kar zadeva, natančneje, upoštevne določbe izpodbijanih aktov, je treba opozoriti, da te subjektom Unije prepovedujejo neposredni ali posredni nakup ali prodajo, zagotavljanje naložbenih storitev ali pomoč pri izdaji oziroma kakršno koli drugo trgovanje z obveznicami, lastniškim kapitalom ali podobnimi finančnimi instrumenti z zapadlostjo, daljšo od 90 dni, ki so izdani po 1. avgustu 2014 in do 12. septembra 2014, ali z zapadlostjo, daljšo od 30 dni, ki so izdani po 12. septembru 2014, s strani pravnih oseb, ki izpolnjujejo pogoje iz teh določb, med katerimi je ta, da je njihov več kot 50‑odstotni delež v lasti ali pod nadzorom Ruske države ter da je njihovo ime v Prilogi I k izpodbijanemu sklepu in v Prilogi III k izpodbijani uredbi (glej točki 17 in 19 zgoraj). Ti prilogi pa ne vsebujeta nobene posebne obrazložitve, ki bi se nanašala na vsak subjekt s seznama.
Vendar je treba šteti, da „specifični in konkretni razlogi“, iz katerih je Svet pri odločanju na podlagi svoje diskrecijske pravice menil, da morajo zadevni ukrepi veljati za tožečo stranko v smislu sodne prakse, navedene v točki 74 zgoraj, v obravnavani zadevi izpolnjujejo merila iz upoštevnih določb izpodbijanih aktov.
Omejevalni ukrepi so bili proti tožeči stranki na podlagi teh aktov namreč uvedeni zaradi njenega statusa subjekta, katerega več kot 50‑odstotni delež je v lasti subjekta, ki je v prilogah k izpodbijanima aktoma, v obravnavani zadevi Sberbank.
V zvezi s tem je treba poudariti, da dejstvo, da so bili pri sprejetju omejevalnih ukrepov, ki se nanašajo na več oseb, uporabljeni enaki preudarki, ne izključuje tega, da je obrazložitev zaradi navedenih preudarkov dovolj natančna za vsako zadevno osebo (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 27. februarja 2014, Ezz in drugi/Svet,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, točka
).
Poleg tega je iz dokazov, ki jih je tožeča stranka predložila v prilogi k tožbi, razvidno, da je dobro razumela, da so bili zadevni omejevalni ukrepi proti njej uvedeni zaradi njenega statusa subjekta, katerega več kot 50‑odstotni delež je v lasti Sberbank.
Ob upoštevanju teh preudarkov je treba ugotoviti, da je Svet upoštevne določbe izpodbijanih aktov v delu, v katerem se uporabljajo za tožečo stranko, zadostno obrazložil, tako da je treba prvi tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Drugi tožbeni razlog: v bistvu kršitev pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva
Tožeča stranka se v okviru drugega tožbenega razloga sklicuje na kršitev pravice do obrambe, vključno s pravico do izjave, in pravice do učinkovitega sodnega nadzora, ki ga opravi Splošno sodišče, ker, prvič, ni prejela posamičnega obvestila o izpodbijanih aktih ter, drugič, ker Svet ni predložil nobenega dokaza, ki bi podpiral razloge, ki jih je imel za utemeljitev omejevalnih ukrepov proti njej, in ker ji ni omogočil, da v zvezi s tem poda stališče. Svet naj bi posredoval dokumente v zvezi z odločitvijo o vključitvi tožeče stranke na področje uporabe izpodbijanih aktov, ki naj ne bi zagotavljali nikakršne dejanske podlage za to odločitev.
Svet trditvam tožeče stranke nasprotuje in meni, da ker upoštevne določbe izpodbijanih aktov niso bile „ciljno usmerjeni“ omejevalni ukrepi ter se niso neposredno in posamično nanašale na tožečo stranko, je ni bil dolžan obvestiti posamično. Tožeča stranka naj poleg tega ne bi dokazala, kako je bilo z opustitvijo posamične obvestitve v obravnavani zadevi poseženo v njeno pravico do obrambe. Poleg tega naj bi za dostop do dokumentov, ki se nanašajo nanjo, zaprosila istega dne, kot je vložila tožbo, to je 5. decembra 2014. Svet naj bi na to prošnjo odgovoril 29. januarja 2015, torej mesec dni in pol po prejemu te prošnje. Svet zato meni, da se lahko opre na sodno prakso Splošnega sodišča, ki dopušča možnost upoštevanja dokumentov, ki so bili tožeči stranki posredovani po vložitvi tožbe.
Opozoriti je treba, da je spoštovanje pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva temeljna pravica, ki je sestavni del pravnega reda Unije in ob upoštevanju katere morajo sodišča Unije zagotoviti načeloma celovit nadzor nad zakonitostjo vseh aktov Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 24. maja 2016, Good Luck Shipping/Svet,
T‑423/13 in T‑64/14
,
EU:T:2016:308
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Spoštovanje pravice do obrambe, ki je izrecno določeno v členu 41(2)(a) Listine, v postopku pred sprejetjem omejevalnih ukrepov vključuje pravico do izjave in pravico do dostopa do spisa, ob upoštevanju legitimnih interesov zaupnosti (glej v tem smislu sodbi z dne 28. novembra 2013, Svet/Fulmen in Mahmoudian,
C‑280/12 P
,
EU:C:2013:775
, točka
, in z dne 15. junija 2017, Kiselev/Svet,
T‑262/15
,
EU:T:2017:392
, točka
in navedena sodna praksa).
S pravico do učinkovitega sodnega varstva, ki je določena v členu 47 Listine, se zahteva, da mora biti zainteresirani osebi omogočeno, da se z razlogi, na katerih temelji odločba v njeni zadevi, seznani bodisi že na podlagi sklepa bodisi na podlagi dopisa, s katerim so ji ti razlogi posredovani na njeno zahtevo, brez poseganja v pristojnost pristojnega sodišča, da od zadevnega organa zahteva, naj jih posreduje, zato da se zainteresirani osebi omogoči obramba njenih pravic v kar najboljših okoliščinah in sprejetje odločitve ob popolnem poznavanju razlogov o tem, ali je smiselno, da se obrne na pristojno sodišče, ter zato da se slednjemu popolnoma omogoči nadzor nad zakonitostjo zadevne odločbe (glej sodbo z dne 24. maja 2016, Good Luck Shipping/Svet,
T‑423/13 in T‑64/14
,
EU:T:2016:308
, točka
in navedena sodna praksa).
Pristojni organ Unije mora ob tej obvestitvi tej osebi omogočiti, da učinkovito predstavi svoje stališče glede razlogov, ki so bili navedeni v zvezi z njo (glej v tem smislu sodbo z dne 18. julija 2013, Komisija in drugi/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, točka
).
Trditve tožeče stranke je treba preučiti ob upoštevanju teh načel.
Najprej je treba zavrniti trditev Sveta, da se sodna praksa na področju posamičnih omejevalnih ukrepov v obravnavani zadevi ne uporablja, ker naj bi šlo za splošne ukrepe, in ne za ciljno usmerjene omejevalne ukrepe. Pristojnost Splošnega sodišča, kar zadeva izpodbijani sklep, izhaja namreč ravno iz dejstva, da je predmet te tožbe nadzor nad zakonitostjo omejevalnih ukrepov proti fizičnim ali pravnim osebam v smislu člena 275, drugi odstavek, PDEU, kot je Sodišče razsodilo v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 28. marca 2017, Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
).
Na prvem mestu, v zvezi s trditvijo tožeče stranke, da bi jo Svet moral o izpodbijanih aktih obvestiti posamično, ker so s tema aktoma določeni omejevalni ukrepi proti njej, je treba ugotoviti, da zgolj opustitev posamične obvestitve o izpodbijanih aktih, če vpliva na trenutek, od katerega začne teči rok za vložitev tožbe, sama po sebi ne utemeljuje razglasitve ničnosti zadevnih aktov. Tožeča stranka v zvezi s tem ne navaja nobenega argumenta, s katerim bi skušala dokazati, da je v obravnavani zadevi opustitev posamične obvestitve o teh aktih povzročila poseg v njene pravice, ki bi utemeljeval razglasitev ničnosti teh aktov v delu, v katerem se nanašata nanjo (glej v tem smislu sodbo z dne 5. novembra 2014, Mayaleh/Svet,
T‑307/12 in T‑408/13
,
EU:T:2014:926
, točka
in navedena sodna praksa).
Na drugem mestu, v zvezi s tem, da naj Svet ne bi posredoval dokazov, ki utemeljujejo sprejetje omejevalnih ukrepov proti tožeči stranki, je treba ločeno preučiti prvotne akte, s katerimi so bili proti njej prvič uvedeni omejevalni ukrepi zaradi vpisa imena Sberbank na seznama iz prilog k izpodbijanima aktoma (v nadaljevanju: prvotni akti), in poznejše akte, s katerimi so bili ti ukrepi potrjeni.
Prvič, glede prvotnih aktov je treba opozoriti, da je bilo v sodni praksi priznano, da Svetu v primeru prvotnega sklepa o zamrznitvi sredstev zadevni osebi ali subjektu ni treba predhodno sporočiti razlogov, s katerimi namerava ta institucija utemeljiti vključitev imena te osebe ali tega subjekta na upoštevni seznam. Da ne bi bila ogrožena učinkovitost takega ukrepa, mora namreč ta že po svoji naravi omogočati učinek presenečenja in njegovo takojšnjo uporabo. V takem primeru načeloma zadošča, da institucija zadevni osebi ali subjektu sporoči razloge in zagotovi spoštovanje njegove pravice do zaslišanja sočasno ali neposredno po sprejetju odločitve (sodba z dne 21. decembra 2011, Francija/People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, točka
).
Svet, ki mu je bilo na obravnavi postavljeno vprašanje v zvezi s tem, je navedel, da se sodna praksa, navedena zgoraj v točki 94, v obravnavani zadevi ne uporablja, ker se zadevni omejevalni ukrepi nanašajo na omejitve dostopa do kapitalskega trga Unije na splošno, in ne na ukrepe zamrznitve individualnih sredstev v ožjem pomenu. Svet podredno meni, da tudi če bi se ta sodna praksa v obravnavani zadevi uporabljala, sploh ni zavezan, da tožečo stranko zasliši pred sprejetjem prvotnih aktov niti da jo obvesti o dokazih proti njej v tej fazi.
Take razlage ni mogoče sprejeti.
Opozoriti je namreč treba, da temeljna pravica do spoštovanja pravice do obrambe v postopku pred sprejetjem omejevalnega ukrepa izhaja neposredno iz člena 41(2)(a) Listine (glej točko 87 zgoraj in navedeno sodno prakso).
Ker so omejitve, ki so bile tožeči stranki naložene na podlagi upoštevnih določb izpodbijanih aktov, posamični omejevalni ukrepi proti njej (glej točko 73 zgoraj) in ker ni bila dokazana nujnost, da se tem ukrepom za zagotovitev njihove učinkovitosti prizna učinek presenečenja, bi moral Svet tožečo stranko o razlogih za uporabo teh ukrepov proti njej obvestiti pred sprejetjem izpodbijanih aktov.
Vendar je treba opozoriti, da v obravnavani zadevi razloge, ki jih je Svet upošteval pri naložitvi omejevalnih ukrepov proti tožeči stranki in ki so navedeni v upoštevnih določbah izpodbijanih aktov, tvori dejstvo, da je tožeča stranka pravna oseba, subjekt ali organ s sedežem zunaj Unije, katerega več kot 50‑odstotni delež je v lasti subjekta, ki je v prilogah k izpodbijanima aktoma.
Tožeča stranka pa še vedno ni pojasnila, kako je bilo s tem, da je Svet ni predhodno obvestil o nekaterih elementih iz spisa v zvezi s temi razlogi, poseženo v njeno pravico do obrambe oziroma v njeno pravico do učinkovitega sodnega varstva, tako da bi bilo treba razglasiti ničnost prvotnih aktov.
Opozoriti je namreč treba, da je treba za to, da bi se akt razglasil za ničen zaradi kršitve pravice do obrambe, dokazati, da bi se postopek v primeru neobstoja te nepravilnosti lahko končal drugače (glej v tem smislu sodbi z dne 18. septembra 2014, Georgias in drugi/Svet in Komisija,
T‑168/12
,
EU:T:2014:781
, točka
in navedena sodna praksa, ter z dne 15. junija 2017, Kiselev/Svet,
T‑262/15
,
EU:T:2017:392
, točka
).
V obravnavani zadevi tožeča stranka še vedno ni pojasnila, katere argumente ali dokaze bi lahko predložila, če bi zadevne dokumente prejela prej, in poleg tega ni dokazala, da bi ti argumenti ali ti dokazi v njenem primeru lahko pripeljali do drugačnega izida. Tožeča stranka namreč ne more utemeljeno trditi, da ob sprejetju prvotnih aktov ni vedela, da je v več kot 50‑odstotni lasti Sberbank. Ta očitek tako ne more povzročiti razglasitve ničnosti prvotnih aktov.
Drugič, v zvezi s poznejšimi akti, s katerimi so bili omejevalni ukrepi proti tožeči stranki ohranjeni, je bilo v sodni praksi pojasnjeno, da mora Svet pri sprejetju sklepa o ohranitvi imena osebe ali subjekta na seznamu oseb ali subjektov, za katere veljajo omejevalni ukrepi, spoštovati pravico te osebe ali tega subjekta do obveščenosti o dokazih, uporabljenih proti njej ali njemu, in pravico do zaslišanja pred sprejetjem tega sklepa, če je proti njej ali njemu uporabil nove dokaze, to je dokaze, ki jih prvotni sklep o vpisu njenega imena na ta seznam ni vseboval (glej v tem smislu sodbi z dne 21. decembra 2011, Francija/People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, točka
, in z dne 18. junija 2015, Ipatau/Svet,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi pa so merila, ki so bila upoštevana pri uvedbi omejevalnih ukrepov proti tožeči stranki, v členu 1(1)(b) izpodbijanega sklepa in v členu 5(1)(b) izpodbijane uredbe navedena že od njihovega nastanka. Zadevni omejevalni ukrepi za tožečo stranko veljajo zato, ker je v več kot 50‑odstotni lasti Sberbank, ki je večja kreditna institucija s sedežem v Rusiji, katere več kot 50‑odstotni delež je bil 1. avgusta 2014 v javni lasti ali pod javnim nadzorom ter katere ime je vpisano na seznam iz Priloge I k izpodbijanemu sklepu in na seznam iz Priloge III k izpodbijani uredbi. Tožeča stranka je za te dokaze vedela, zato jih ni mogoče šteti za nove dokaze v smislu zgoraj navedene sodne prakse.
Nazadnje je treba opozoriti, da kadar so sporočene dovolj natančne informacije, ki zadevni osebi omogočajo, da primerno predstavi stališče o dokazih, ki jih je proti njej uporabil Svet, načelo spoštovanja pravice do obrambe ne pomeni obveznosti, da ta institucija na lastno pobudo omogoči vpogled v dokumente iz spisa. Svet mora šele na podlagi zahteve zainteresirane stranke omogočiti vpogled v vse upravne dokumente v zvezi z zadevnim ukrepom, ki niso zaupni (glej sodbo z dne 14. oktobra 2009, Bank Melli Iran/Svet,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da je Svet to obveznost spoštoval in da je na zahtevo tožeče stranke po informacijah z dne 5. decembra 2014 odgovoril v dopisu z dne 29. januarja 2015. V tem okviru je Svet omogočil dostop do dokumentov, ki jih je imel in ki so se nanašali na njegovo odločitev o naložitvi omejevalnih ukrepov proti tožeči stranki.
Zato je treba šteti, da je bila obvestitev o teh dokazih opravljena v razumnem roku in da je zadostovala za to, da je bilo tožeči stranki omogočeno učinkovito uveljavljanje njenih pravic in da je bila spoštovana njena pravica do obrambe.
Zato je treba tretji tožbeni razlog v celoti zavrniti.
Četrti tožbeni razlog: kršitev načel prepovedi diskriminacije in sorazmernosti ter neupravičen in nesorazmeren poseg v temeljne pravice tožeče stranke
Tožeča stranka trdi, da mora Svet dokazati, da izpodbijana akta pomenita nediskriminatorno in sorazmerno sredstvo za uresničitev zakonitega cilja. Tožeča stranka poleg tega trdi, da omejevalni ukrepi, ki izhajajo iz izpodbijanih aktov, pomenijo nesorazmeren poseg v njene temeljne pravice, ker ji preprečujejo svobodno opravljanje gospodarske dejavnosti, pri čemer ta omejitev njenih pravic ni nujna ali primerna za uresničitev ciljev, ki jim sledi Svet.
Svet ob podpori Komisije tem navedbam nasprotuje.
Prvič, opozoriti je treba, da je v skladu s členom 16 Listine „[s]voboda gospodarske pobude […] priznana v skladu s pravom Unije ter nacionalnimi zakonodajami in običaji“.
Drugič, člen 17(1) Listine določa:
„Vsakdo ima pravico imeti v posesti svojo zakonito pridobljeno lastnino, jo uporabljati, z njo razpolagati in jo komu zapustiti. Lastnina se nikomur ne sme odvzeti, razen v javno korist v primerih in pod pogoji, ki jih določa zakon, vendar le proti pravični in pravočasni odškodnini za njeno izgubo. Uživanje lastnine se lahko uredi z zakonom, kolikor je to potrebno zaradi splošnega interesa.“
Res je sicer, da omejevalni ukrepi, kakršni so ti v obravnavani zadevi, nesporno omejujejo pravice, ki jih ima tožeča stranka na podlagi členov 16 in 17 Listine (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 22. septembra 2016, NIOC in drugi/Svet,
C‑595/15 P
, neobjavljena,
EU:C:2016:721
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar temeljne pravice, na katere se sklicuje tožeča stranka, niso absolutne in se zato lahko omejijo pod pogoji, določenimi v členu 52(1) Listine (glej v tem smislu sodbi z dne 28. novembra 2013, Svet/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, točka
, in z dne 27. februarja 2014, Ezz in drugi/Svet,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora biti v skladu s členom 52(1) Listine po eni strani kakršno koli omejevanje uresničevanja pravic in svoboščin, ki jih priznava Listina, „predpisano z zakonom“ in „spoštovati bistveno vsebino teh pravic in svoboščin“, po drugi strani pa so ob upoštevanju načela sorazmernosti omejitve dovoljene, samo če so „potrebne“ in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih.
Omejitev uveljavljanja zadevnih temeljnih pravic mora tako izpolnjevati tri pogoje, da bi bila v skladu s pravom Unije. Prvič, omejitev mora biti predpisana z zakonom. Z drugimi besedami, zadevni ukrep mora imeti pravno podlago. Drugič, omejitev se mora nanašati na cilj v splošnem interesu, ki ga kot takega priznava Unija. Tretjič, omejitev ne sme biti pretirana. Po eni strani mora biti nujna in sorazmerna s ciljem, ki se želi doseči. Po drugi strani pa ne sme posegati v „bistveno vsebino“, torej v bistvo zadevne pravice ali svoboščine (glej sodbo z dne 30. novembra 2016, Rotenberg/Svet,
T‑720/14
,
EU:T:2016:689
, točke od 170 do 173 in navedena sodna praksa).
Ugotoviti je treba, da so ti trije pogoji v obravnavani zadevi izpolnjeni.
Na prvem mestu, zadevni omejevalni ukrepi so „predpisani z zakonom“, saj so določeni v aktih, ki sta splošna, ter imajo jasno pravno podlago v pravu Unije in zadostno obrazložitev (glej točke od 78 do 93 zgoraj).
Na drugem mestu, iz uvodnih izjav od 1 do 8 izpodbijanega sklepa in iz uvodne izjave 2 izpodbijane uredbe izhaja, da je uradni cilj teh aktov povečanje stroškov delovanja Ruske federacije, ki spodkopava ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine, ter spodbujanje mirne rešitve krize. Takšen cilj odraža cilj ohranjanja miru in mednarodne varnosti v skladu s cilji zunanjega delovanja Unije, določenimi v členu 21 PEU (sodba z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točka
).
Na tretjem mestu, glede načela sorazmernosti je treba poudariti, da to kot splošno načelo prava Unije zahteva, da ravnanje institucij Unije ne prestopi mej tistega, kar je primerno in nujno za uresničitev ciljev zadevne ureditve. Če je torej mogoče izbirati med več ustreznimi ukrepi, je treba uporabiti najmanj omejujoč ukrep, povzročene neprijetnosti pa ne smejo biti čezmerne glede na zastavljene cilje (glej sodbo z dne 30. novembra 2016, Rotenberg/Svet,
T‑720/14
,
EU:T:2016:689
, točka
in navedena sodna praksa).
V sodni praksi je v zvezi s tem natančneje določeno, da je treba glede sodnega nadzora nad spoštovanjem načela sorazmernosti zakonodajalcu Unije priznati široko diskrecijsko pravico na področjih, na katerih mora sprejeti politične, gospodarske in socialne odločitve in pri katerih mora opraviti zahtevno presojo. Zato lahko na zakonitost takega ukrepa vpliva le očitna neprimernost ukrepa, ki je bil sprejet na teh področjih, glede na cilj, ki ga uresničuje pristojna institucija (glej sodbo z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točka
in navedena sodna praksa).
Prvič, tožeča stranka meni, da omejevalni ukrepi, ki so bili uvedeni proti njej na podlagi izpodbijanih aktov, ne omogočajo uresničitve cilja, ki mu sledita ta akta, in sicer izvajati pritisk na rusko vlado z omejevanjem dostopa do kapitalskih trgov javnih ruskih bank, ki jih je opredelil Svet, saj nima nikakršne vloge pri delovanju Ruske federacije, ki povzroča destabilizacijo razmer v Ukrajini.
Vendar okoliščina, da naj tožeča stranka ne bi imela nikakršne vloge pri delovanju Ruske federacije, ki povzroča destabilizacijo razmer v Ukrajini, ni upoštevna, saj omejevalni ukrepi proti njej niso bili uvedeni iz tega razloga, temveč zato, ker je v več kot 50‑odstotni lasti Sberbank, ki je javna ruska banka, katere ime je v prilogah k izpodbijanima aktoma.
Poleg tega, res je sicer, da omejevalni ukrepi po definiciji povzročajo učinke, ki posegajo v lastninsko pravico in svobodno opravljanje poklicnih dejavnosti, kar škoduje osebam, ki sploh niso odgovorne za položaj, zaradi katerega so bile sankcije sprejete. Učinek ciljno usmerjenih omejevalnih ukrepov za subjekte, proti katerim so usmerjeni, je
a fortiori
takšen (glej sodbo z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar je treba poudariti, da pomen ciljev, ki jim sledita izpodbijana akta – to so varovanje ozemeljske nedotakljivosti, suverenosti in neodvisnosti Ukrajine ter spodbujanje mirne rešitve krize v tej državi – in ki so del širšega cilja ohranjanja miru in mednarodne varnosti v skladu s cilji zunanjega delovanja Unije iz člena 21 PEU, utemeljuje negativne, celo zelo negativne posledice za nekatere gospodarske subjekte, ki sploh niso odgovorni za položaj, zaradi katerega so bile sankcije sprejete (glej v tem smislu sodbo z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Drugič, v nasprotju s tem, kar zatrjuje tožeča stranka, je med zadevnimi omejevalnimi ukrepi in ciljem, ki mu je pri njihovem sprejetju sledil Svet, podano razumno razmerje. Ker je ta cilj med drugim povečanje stroškov delovanja Ruske federacije, ki spodkopava ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine, pristop z osredotočenjem na ruske javne banke namreč dosledno ustreza navedenemu cilju in ga nikakor ni mogoče šteti za očitno neprimernega glede na zastavljeni cilj (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točka
).
Svet je namreč lahko upravičeno menil, da za uresničitev tega cilja ni treba meriti le na večje kreditne institucije ali institucije za financiranje razvoja s sedežem v Rusiji, katerih več kot 50‑odstotni delež je bil od 1. avgusta 2014 v javni lasti ali pod javnim nadzorom in katerih ime je vpisano na seznam iz Priloge I (člen 1(1)(a) izpodbijanega sklepa), temveč tudi na vsako pravno osebo, subjekt ali organ s sedežem zunaj Unije, katerih več kot 50‑odstotni delež je v lasti subjekta, ki je v Prilogi I (člen 1(1)(b) izpodbijanega sklepa), ali na vsako pravno osebo, subjekt ali organ, ki deluje v imenu ali po navodilih subjekta iz člena 1(1)(b) izpodbijanega sklepa ali ki je v Prilogi I (člen 1(1)(c) izpodbijanega sklepa). Če subjekti, kakršna je tožeča stranka, ne bi bili vključeni na področje uporabe ukrepov, določenih z izpodbijanima aktoma, bi ruski subjekti iz prilog k tema aktoma lahko brez težav obšli prepovedi, tako da bi te prepovedi kršile njihove hčerinske družbe ali subjekti, ki delujejo v njihovem imenu (glej v tem smislu sodbo z dne 13. marca 2012, Melli Bank/Svet,
C‑380/09 P
,
EU:C:2012:137
, točka
).
Pri tem ni pomembno, da tožeča stranka ne more opraviti prenosa sredstev za Sberbank, ker je pod nadzorom turškega bančnega regulativnega organa. Ob predpostavki, da je tako, je Svet lahko namreč še vedno upravičeno menil, da lahko dejstvo, da se Sberbank in subjektom, katerih več kot 50‑odstotni delež je v njeni lasti, kot je tožeča stranka, omeji dostop do kapitalskega trga Unije, prispeva k uresničitvi cilja izpodbijanih aktov, in sicer povečanja stroškov delovanja Ruske federacije, ki spodkopava ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine, ter spodbujanja mirne rešitve krize. V primeru finančnih težav tožeče stranke zaradi zadevnih omejevalnih ukrepov naj bi jo morali namreč reševati njeni delničarji, v skrajnem primeru pa Ruska država, kar naj bi bilo v skladu z navedenim ciljem.
Tretjič, poudariti je treba, da ukrepe, ki jih je v obravnavani zadevi sprejel Svet, tvorijo ciljno usmerjene gospodarske sankcije, ki jih ni mogoče šteti za popolno prekinitev gospodarskih in finančnih odnosov s tretjo državo, čeprav Svet v skladu s členom 215 PDEU to pristojnost ima.
V teh okoliščinah in zlasti glede na postopno stopnjevanje omejevalnih ukrepov, ki jih je Svet sprejel kot odgovor na krizo v Ukrajini, posega v svobodno gospodarsko pobudo in lastninsko pravico tožeče stranke ni mogoče šteti za nesorazmernega (glej v tem smislu sodbo z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točka
).
Te ugotovitve ne more izpodbiti nobena druga trditev tožeče stranke.
Prvič, tožeča stranka trdi, da se ni mogla sklicevati na izjemo iz člena 5(3) izpodbijane uredbe, ker naj bi se ta uporabljala samo za uvoze ali izvoze med Unijo in Rusijo. To naj bi dokazovalo, da je ni bilo treba vključiti na področje uporabe omejevalnih ukrepov in da je s temi ukrepi, ki naj ne bi bili sorazmerni, v primerjavi s Sberbank diskriminirana.
V zvezi s tem je res, da je izjema iz člena 5(3)(a) Uredbe št. 833/2014 v različici, ki izhaja iz Uredbe št. 960/2014 (glej točko 19 zgoraj), veljala le za posojila ali kredite, ki imajo poseben in dokumentiran namen zagotavljati financiranje za uvoz ali izvoz blaga in nefinančnih storitev, ki ni prepovedan, med Unijo in Rusijo, in ne med Unijo in drugimi tretjimi državami, kot je Republika Turčija. Vendar je treba poudariti, da je ta določba v svoji prvotni različici ostala v veljavi le od 8. septembra do 6. decembra 2014, ko je začela veljati Uredba št. 1290/2014. Svet je namreč s to uredbo odločil, da je treba spremeniti besedilo te določbe, da se razširi njeno področje uporabe in da se vključijo tudi posojila ali krediti, ki imajo poseben in dokumentiran namen zagotavljati financiranje za uvoz ali izvoz blaga in nefinančnih storitev, ki ni prepovedan, med Unijo in katero koli tretjo državo. Vendar tudi ob predpostavki, da bi ta določba v različici, ki izhaja iz Uredbe št. 960/2014, lahko bila diskriminatorna ali nesorazmerna, tožeča stranka ne pojasnjuje, zakaj naj bi njena uporaba za manj kot tri mesece lahko pripeljala do razglasitve ničnosti upoštevnih določb izpodbijanih aktov, saj so te določbe skladne in sorazmerne s ciljem teh aktov (glej točke od 121 do 130 zgoraj). Tak očitek je torej treba vsekakor zavrniti kot brezpredmeten.
Tudi ob predpostavki, da taka trditev ni brezpredmetna, tožeča stranka napačno meni, da je člen 5(3)(b) izpodbijane uredbe tudi v spremenjeni različici, ki izhaja iz Uredbe št. 1290/2014 (glej točko 22 zgoraj), diskriminatoren, ker naj bi hčerinski družbi Sberbank s sedežem v Uniji omogočal upravičenost do financiranja v sili, medtem kot naj ena od njenih hčerinskih družb do tega financiranja ne bi bila upravičena. Poudariti je namreč treba, da taka trditev temelji na hipotetičnem razumevanju te določbe, v skladu s katero naj bi bili zajeti zgolj subjekti Unije, ki so v neposredni lasti subjekta iz prilog k izpodbijanima aktoma, ne pa subjekti, ki so v njegovi posredni lasti. Opozoriti pa je treba, da kadar je mogočih več razlag iste določbe, jo je treba razlagati kar najbolj ob upoštevanju njenih ciljev in v skladu s pravom Unije (glej v tem smislu sodbi z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točka
, in z dne 13. julija 2011, Schindler Holding in drugi/Komisija,
T‑138/07
,
EU:T:2011:362
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega, ker tožeča stranka trdi, da taka omejitev področja uporabe te izjeme pomeni, da ta izjema ne bi smela biti vključena na področje uporabe upoštevnih določb izpodbijanih aktov, je treba ugotoviti, da tak predlog zahteva ugotovitev oziroma razglasitev, ki jo opravi Splošno sodišče. Opozoriti pa je treba, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da Splošno sodišče v okviru nadzora zakonitosti, ki temelji na členu 263 PDEU, ni pristojno za izrekanje ugotovitvenih sodb (glej sodbo z dne 12. februarja 2015, Akhras/Svet,
T‑579/11
, neobjavljena,
EU:T:2015:97
, točka
in navedena sodna praksa).
Drugič, v zvezi s trditvijo tožeče stranke, da resne negativne posledice, ki jih je utrpela in ki škodljivo vplivajo na njen konkurenčni položaj v Turčiji, ne glede na zakoniti cilj, ki mu sledijo ti ukrepi, nikakor niso sorazmerne, zadostuje navesti, da zgolj to, da imajo zadevni omejevalni ukrepi lahko negativne posledice za tožečo stranko, zlasti za njen konkurenčni položaj v Turčiji, ni dovolj za dokaz o njihovi nesorazmernosti (glej točko 124 zgoraj).
Tretjič, tožeča stranka meni, da uvedba tako škodljivih ukrepov ni bila nujna, ker za vsak subjekt, ki deluje v imenu ali po navodilih Sberbank, veljajo omejitve na podlagi člena 5(1)(c) izpodbijane uredbe. Zgolj to, da je tožeča stranka v več kot 50‑odstotni lasti Sberbank, naj torej ne bi moglo upravičiti uvedbe omejevalnih ukrepov proti njej.
V zvezi s tem dejstvo, da v skladu s členom 5(1)(c) izpodbijane uredbe za vsak subjekt, ki deluje v imenu ali po navodilih Sberbank, veljajo omejitve, ne zadostuje za ugotovitev, da Svet v členu 5(1)(b) navedene uredbe ni mogel še določiti, da se zadevni omejevalni ukrepi nanašajo tudi na vsak subjekt, ki je v več kot 50‑odstotni lasti enega od subjektov iz Priloge III k navedeni uredbi. To, da se je Sberbank in subjektom, katerih več kot 50‑odstotni delež ima ta v lasti, omejil dostop do kapitalskih trgov Unije, ob upoštevanju široke diskrecijske pravice, ki jo ima Svet v zvezi s tem, namreč ni bilo očitno nesorazmerno s ciljem, ki mu sledita izpodbijana akta (glej točko 15 zgoraj).
Četrtič, tožeča stranka napačno meni, da je izjema iz člena 5(3)(b) izpodbijane uredbe diskriminatorna v razmerju do subjektov s sedežem v Uniji. Poudariti je namreč treba, da položaj tožeče stranke ni primerljiv s položajem subjektov ali organov Unije. Ti spadajo neposredno v pravo Unije in za njih velja obveznost spoštovanja in izvajanja določb izpodbijane uredbe, ki je zavezujoča glede vseh svojih elementov in se neposredno uporablja v vseh državah članicah. Zato ne morejo na primer sprejeti ukrepov, katerih namen je obiti prepovedi iz teh aktov, v skladu s členom 12 izpodbijane uredbe, kar pa ne velja za subjekte, kot je tožeča stranka, ki ne spadajo v pravo Unije. Vsekakor je treba tudi ob predpostavki, da bi bilo mogoče dokazati kršitev načela enakega obravnavanja, poudariti, da se mora načelo enakega obravnavanja ujemati z načelom zakonitosti, v skladu s katerim se nihče ne more v svojo korist sklicevati na nezakonitost, storjeno v korist drugih (glej sodbo z dne 16. oktobra 2014, LTTE/Svet,
T‑208/11 in T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, točka
in navedena sodna praksa).
Petič, tožeča stranka napačno trdi, da je Svet moral upoštevati njen poseben položaj, ker deluje iz Turčije. Ker je tožeča stranka subjekt, katerega več kot 50‑odstotni delež je v lasti Sberbank, ki je v prilogah k izpodbijanima aktoma, je bila upravičeno vključena na področje uporabe zadevnih omejevalnih ukrepov v skladu z upoštevnimi določbami izpodbijanih aktov. Poleg tega bo vprašanje, ali je z določbami Sporazumov iz Ankare, na katere se sklicuje tožeča stranka, mogoče izpodbijati veljavnost izpodbijanih aktov, obravnavano v okviru tretjega tožbenega razloga.
Šestič, iz preučitve prvega in drugega tožbenega razloga zgoraj je razvidno, da Svet z uvedbo zadevnih omejevalnih ukrepov ni kršil obveznosti obrazložitve niti pravice tožeče stranke do obrambe in njene pravice do učinkovitega sodnega varstva. Zato ni mogoče ugotoviti, da je bilo zaradi tega nesorazmerno poseženo v pravice tožeče stranke.
Nazadnje, v zvezi s pravico tožeče stranke do ugleda je treba poudariti, da zgolj okrnitev ugleda osebe – na katero se nanašajo omejevalni ukrepi – ki izhaja iz razlogov, ki te ukrepe upravičujejo, kot taka ne more pomeniti nesorazmernega posega v lastninsko pravico te osebe in njeno pravico do svobodne gospodarske pobude. Ker zveza med okrnitvijo ugleda, na katero se sklicuje tožeča stranka, in posegom v temeljne pravice, ki so predmet tega tožbenega razloga, ni bila pojasnjena, je ta trditev tako brezpredmetna. Po drugi strani je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso pravica do varstva ugleda, tako kot lastninska pravica in pravica do svobodne gospodarske pobude, ni absolutna in njeno izvajanje je lahko predmet omejitev, utemeljenih s cilji splošnega interesa, ki jim sledi Unija. Pomen ciljev, ki jim sledijo zadevni omejevalni ukrepi, tako lahko utemeljuje negativne, celo zelo negativne posledice za ugled zadevnih oseb ali subjektov (glej sodbo z dne 30. junija 2016, Al Matri/Svet,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Glede na zgoraj navedeno je treba četrti tožbeni razlog zavrniti.
Tretji tožbeni razlog: kršitev Sporazumov iz Ankare
Tožeča stranka se v okviru tretjega tožbenega razloga sklicuje na kršitev člena 19 Sporazuma iz Ankare, člena 41(1), člena 50(3) in člena 58 Dodatnega protokola k temu sporazumu ter člena 6 Finančnega protokola k temu sporazumu. Te določbe naj bi učinkovale neposredno, ker naj bi vsebovale dovolj jasne in natančne obveznosti, katerih izpolnitev ali učinki niso odvisni od sprejetja nadaljnjega predpisa.
Prvič, tožeča stranka meni, da je svoboda opravljanja storitev, kot je določena v členu 41(1) Sporazuma iz Ankare, ki naj bi bil podoben členu 56 PDEU, ogrožena, če lahko nek ukrep ovira izvrševanje te svoboščine ali zmanjša njeno privlačnost, za kar naj bi očitno šlo v obravnavani zadevi. Drugič, tožeča stranka trdi, da bi bilo treba v primeru odstopanja, ki bi upravičevalo omejitev svoboščine, to svoboščino uporabiti nediskriminatorno v smislu člena 9 Sporazuma iz Ankare in člena 58 Dodatnega protokola k temu sporazumu, ki prepovedujeta vsakršno diskriminacijo glede na državljanstvo. Tretjič, z zadevnimi omejevalnimi ukrepi naj bi bile kršene določbe o prostem pretoku kapitala v smislu člena 50(3) Dodatnega protokola k Sporazumu iz Ankare. Četrtič, ti ukrepi naj bi bili v nasprotju s členom 6(1) Finančnega protokola k Sporazumu iz Ankare glede dostopa do financiranja, ki ga zagotavlja Evropska investicijska banka (EIB).
Svet ob podpori Komisije tem trditvam nasprotuje.
Iz člena 216(2) PDEU je razvidno, da so sporazumi, ki jih sklene Unija, kot so Sporazum iz Ankare in njegovi dodatni protokoli, za institucije Unije in države članice zavezujoči. Zato imajo ti sporazumi prednost pred akti sekundarne zakonodaje Unije. Iz tega izhaja, da lahko nezdružljivost akta sekundarne zakonodaje Unije s takimi pravili mednarodnega prava vpliva na njegovo veljavnost (glej po analogiji sodbo z dne 3. junija 2008, Intertanko in drugi,
C‑308/06
,
EU:C:2008:312
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Zato je veljavnost aktov, ki se izpodbijata v obravnavani zadevi, mogoče preučiti ob upoštevanju Sporazuma iz Ankare in njegovih dodatnih protokolov, vendar le, če narava in sistematika zadevnega sporazuma temu ne nasprotujeta in so navajane določbe z vidika vsebine nepogojne in dovolj natančne (glej v tem smislu sodbi z dne 3. junija 2008, Intertanko in drugi,
C‑308/06
,
EU:C:2008:312
, točki
in
, in z dne 4. februarja 2016, C & J Clark International in Puma,
C‑659/13 in C‑34/14
,
EU:C:2016:74
, točka
).
V obravnavani zadevi pa je treba ob predpostavki, da sistematika Sporazuma iz Ankare in njegovih dodatnih protokolov ne nasprotuje preučitvi veljavnosti izpodbijanih aktov ob upoštevanju teh sporazumov in da so vse navajane določbe z vidika vsebine nepogojne in dovolj natančne, trditve tožeče stranke zavrniti.
V skladu z ustaljeno sodno prakso namreč mednarodni sporazumi, ki jih Unija sklene na podlagi določb Pogodb, kar zadeva Unijo, pomenijo akte, ki jih sprejmejo same institucije (glej v tem smislu sodbi z dne 16. junija 1998, Racke,
C‑162/96
,
EU:C:1998:293
, točka
, in z dne 25. februarja 2010, Brita,
C‑386/08
,
EU:C:2010:91
, točka
). Taki sporazumi so tako od svojega začetka veljavnosti sestavni del pravnega reda Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 30. aprila 1974, Haegeman,
181/73
,
EU:C:1974:41
, točka
). Njihove določbe morajo biti torej popolnoma v skladu z določbami Pogodb in ustavnimi načeli, ki iz njiju izhajajo (glej v tem smislu sodbo z dne 3. septembra 2008, Kadi in Al Barakaat International Foundation/Svet in Komisija,
C‑402/05 P in C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, točka
). Prednost mednarodnih sporazumov, ki jih sklene Unija, pred akti sekundarne zakonodaje Unije se tako ne razteza na primarno pravo Unije (glej v tem smislu sodbi z dne 3. septembra 2008, Kadi in Al Barakaat International Foundation/Svet in Komisija,
C‑402/05 P in C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, točka
).
Zato ima Svet, tudi če v Sporazumih iz Ankare ne bi bilo izrecne določbe, ki bi pogodbenici omogočala, da sprejme ukrepe, za katere meni, da so primerni za varovanje njenih bistvenih varnostnih interesov, zaradi pooblastil, ki jih ima na podlagi člena 29 PEU in člena 215 PDEU, možnost, da omeji pravice, ki izhajajo iz Sporazumov iz Ankare, če so take omejitve nediskriminatorne in sorazmerne, kar tožeča stranka sicer priznava.
V zvezi s tem, prvič, trditve, ki temelji na členu 9 Sporazuma iz Ankare in členu 58 Dodatnega protokola k temu sporazumu, in sicer da so zadevni ukrepi diskriminatorni, ni mogoče sprejeti. Položaj tožeče stranke kot subjekta, katerega delež je v več kot 50‑odstotni lasti Sberbank, namreč ni primerljiv s položajem drugih bank, ki delujejo v Turčiji in ki niso v lasti ruskega subjekta, na katerega se nanašajo zadevni omejevalni ukrepi. Poleg tega položaja tožeče stranke ni mogoče primerjati niti s položajem drugih finančnih institucij s sedežem na ozemlju Unije (glej točko 139 zgoraj).
Drugič, trditev tožeče stranke, ki se nanašajo na omejitve svobode ustanavljanja, opravljanja storitev in pretoka kapitala, in ki izhajajo iz člena 19 Sporazuma iz Ankare, člena 41(1) in člena 50(3) Dodatnega protokola k temu sporazumu ter iz člena 6(1) Finančnega protokola k temu sporazumu, prav tako ni mogoče sprejeti.
V tem okviru je treba preveriti, ali je Svet ravnal v skladu z načelom sorazmernosti, kot je opredeljeno v sodni praksi (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 4. decembra 2015, Emadi/Svet,
T‑274/13
, neobjavljena,
EU:T:2015:938
, točka
).
Ugotoviti pa je treba, da so omejitve, navedene v obravnavani zadevi, ob predpostavki, da so dokazane, upravičene s cilji iz izpodbijanih aktov, ki sta bila sprejeta na podlagi člena 29 PEU in člena 215 PDEU, in sicer povečanje stroškov delovanja Ruske federacije, ki spodkopava ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine, ter spodbujanje mirne rešitve krize. Takšen cilj odraža cilj ohranjanja miru in mednarodne varnosti v skladu s cilji zunanjega delovanja Unije, določenimi v členu 21 PEU (sodba z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točka
).
Poleg tega je treba ugotoviti, da z zadevnimi omejevalnimi ukrepi ni določena popolna ali delna prekinitev gospodarskih in finančnih odnosov z Republiko Turčijo, temveč z Rusko federacijo, kot legitimni instrument zunanje politike v skladu s cilji zunanjega delovanja Unije, ki so navedeni v členu 21 PEU. Povedano drugače, zadevni omejevalni ukrepi za tožečo stranko veljajo zgolj zato, ker je subjekt, katerega več kot 50‑odstotni delež je v lasti Sberbank, ki je ruski subjekt in katere ime je vpisano na seznama v prilogah k izpodbijanima aktoma, in ne zaradi njenega statusa podjetja s sedežem v Turčiji.
Ker so taki ukrepi ciljno usmerjeni in časovno omejeni, tožeča stranka ne more trditi, da bi bilo treba negativne posledice, ki izhajajo iz njih, šteti za nesorazmerne. Pomen ciljev, ki se jim sledi na podlagi člena 29 PEU, namreč lahko upraviči negativne, celo zelo negativne posledice za nekatere subjekte, ki ne nosijo nobene odgovornosti za položaj, zaradi katerega so bile sankcije sprejete (glej v tem smislu sodbo z dne 30. julija 1996, Bosphorus,
C‑84/95
,
EU:C:1996:312
, točka
). Poleg tega je iz preučitve četrtega tožbenega razloga zgoraj razvidno, da so zadevni omejevalni ukrepi primerni za zagotovitev uresničitve zakonitega zastavljenega cilja in da ne presegajo tega, kar je nujno za njegovo dosego (glej točke od 115 do 142 zgoraj).
Zato so kršitve upoštevnih določb Sporazumov iz Ankare, ki naj bi jih storila Unija in ki se navajajo v obravnavani zadevi, ob predpostavki, da so dokazane, glede na cilje, ki jim sledijo zadevni ukrepi, upravičene in z njimi sorazmerne.
Zato je treba tretji tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Ugovor nezakonitosti člena 1 izpodbijanega sklepa in člena 1(5) Uredbe št. 960/2014
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj na podlagi člena 277 PDEU ugotovi, da člen 1 izpodbijanega sklepa in člen 1(5) Uredbe št. 960/2014, s katero je bil spremenjen člen 5 Uredbe št. 833/2014, nista zakonita.
Svet ob podpori Komisije temu predlogu nasprotuje.
V skladu z ustaljeno sodno prakso se mora subjekt, kadar želi izpodbijati sorazmernost omejevalnih ukrepov, ki se nanašajo nanj, v okviru tožbe za razglasitev ničnosti aktov, s katerimi so bili navedeni ukrepi sprejeti ali ohranjeni, na podlagi ugovora nezakonitosti v smislu člena 277 PDEU sklicevati na neuporabo splošnih določb, na katerih ti akti temeljijo (glej v tem smislu sodbo z dne 15. septembra 2016, Yanukovych/Svet,
T‑346/14
,
EU:T:2016:497
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi pa je treba ugotoviti, da tožeča stranka ne navaja nobene trditve, ki bi bila drugačna od tistih, ki jih je že navedla prej.
Ne da bi bilo treba preučiti dopustnost tega tožbenega razloga, je treba zato napotiti na zgoraj navedene preudarke in ugovor nedopustnosti, ki ga je vložila tožeča stranka, iz istih razlogov zavrniti.
Zato je treba ugovor nedopustnosti in tožbo v celoti zavrniti, ne da bi bilo treba odločati o dopustnosti predlogov v okviru prilagoditve tožbe.
Stroški
V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi Sveta naloži plačilo stroškov.
Poleg tega v skladu s členom 138(1) Poslovnika države članice in institucije, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške. Komisija torej nosi svoje stroške.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
DenizBank A.Ş. nosi svoje stroške in naloži se ji plačilo stroškov Sveta Evropske unije.

3.
Evropska komisija nosi svoje stroške.

Berardis
Spielmann
Csehi
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. septembra 2018.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.