CELEX: 62016TJ0701
Kasační opravný prostředek
Veřejná služba
Dočasní zaměstnanci
Přijímání
Lékařská prohlídka
Neúplná prohlášení při lékařské prohlídce
Uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu se zpětným účinkem
Nepřiznání příspěvku v invaliditě
Plnění povinností vyplývajících z rozsudku Soudu pro veřejnou službu, kterým bylo zrušeno původní rozhodnutí

Svým kasačním opravným prostředkem podaným na základě článku 9 přílohy I statutu Soudního dvora Evropské unie se Evropská komise domáhá zrušení rozsudku Soudu pro veřejnou službu Evropské unie (druhého senátu) ze dne 21. července 2016, AV v. Komise (F‑91/15, dále jen „napadený rozsudek“,
EU:F:2016:170
), kterým Soud pro veřejnou službu zrušil rozhodnutí Komise ze dne 16. září 2014 o uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu v souvislosti s přijetím AV do pracovního poměru podle článku 32 pracovního řádu ostatních zaměstnanců Evropské unie (dále jen „pracovní řád“).
Skutkový základ sporu
Skutkový základ sporu je uveden v bodech 3 až 30 napadeného rozsudku následovně:
„3
Dne 18. března 2005 byl [AV] podroben vstupní lékařské prohlídce, aby mohl být přijat Komisí jako dočasný zaměstnanec na základě smlouvy na dobu určitou v období od 16. dubna 2005 do 15. dubna 2009. Při této prohlídce podepsal [AV] formulář, v němž bylo uvedeno, že kromě jisté formy dyslipidemie nevykazuje žádné osobní rizikové faktory, v minulosti neprodělal žádná onemocnění a neužívá žádné léky.
Pověřený lékař A, který provedl vstupní lékařskou prohlídku, vydal posudek o fyzické způsobilosti [AV] k výkonu činností, ohledně kterých měl být zaměstnán.
Dne 16. dubna 2005 nastoupil [AV] do pracovního poměru v Komisi a byl přidělen ke Společnému výzkumnému středisku (‚CCR‘) v Ispře (Itálie).
Dne 26. června 2005 diagnostikoval pověřený lékař lékařské služby v Ispře u [AV] psychiatrické onemocnění. Dne 21. července 2005 dotyčná osoba sdělila vedoucímu lékařské služby v Ispře, že se již přibližně 15 let s tímto onemocněním léčí. Kromě toho ze zprávy vyhotovené vedoucím lékařské služby v Ispře vyplývá, že [AV] během rozhovoru dne 5. prosince 2005 v odpovědi na otázku uvedl, že při vstupní lékařské prohlídce opomněl svou nemoc zmínit.
[AV] byl mnohokrát v pracovní neschopnosti, na což Komise reagovala dne 12. září 2008 vydáním rozhodnutí, kterým mu poskytla neplacené pracovní volno podle článku 16 pracovního řádu.
Dne 17. listopadu 2008 požádal právní zástupce [AV] o předložení věci výboru pro otázky invalidity.
Dopisem ze dne 16. února 2009 orgán oprávněný uzavírat pracovní smlouvy vyrozuměl [AV] o tom, že dne 4. února 2009 rozhodl o předložení jeho věci výboru pro otázky invalidity.
Dne 9. května 2009 dospěl výbor pro otázky invalidity jednomyslně k závěru, že [AV] se v důsledku svého psychiatrického onemocnění ocitl ve stavu úplné trvalé invalidity, která mu znemožňuje vykonávat činnost odpovídající jeho pracovnímu zařazení.
Dne 24. července 2009 oznámil vedoucí lékařské služby v Ispře právnímu zástupci [AV] závěry výboru pro otázky invalidity, rozhodnutí orgánu oprávněného uzavírat pracovní smlouvy ze dne 9. července 2009 o uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu [vůči AV] se zpětným účinkem ke dni jeho nástupu do pracovního poměru a rozhodnutí orgánu oprávněného uzavírat pracovní smlouvy ze dne 13. července 2009 o ukončení pracovního poměru [AV] z důvodu jeho trvalé invalidity a o odmítnutí nároku na příspěvek v invaliditě.
[AV] podal proti rozhodnutím ze dne 9. července 2009 a ze dne 13. července 2009 stížnost. V návaznosti na tuto stížnost orgán oprávněný uzavírat pracovní smlouvy tato rozhodnutí dne 5. února 2010 zrušil.
Dopisem ze dne 5. února 2010 vyzval orgán oprávněný uzavírat pracovní smlouvy [AV], aby se vyjádřil k tomu, že během vstupní lékařské prohlídky neoznámil ‚nemoc, kterou [byl stižen] přece již řadu let a se kterou se léčil i v době [kdy podepsal formulář při vstupní lékařské prohlídce]‘.
[AV] uvedl své stanovisko v dopise ze dne 15. února 2010, který byl upřesněn dopisem jeho právního zástupce ze dne 16. února 2010. [AV] mimo jiné uvedl, že v době konání vstupní lékařské prohlídky byl jeho zdravotní stav ‚optimální‘, že předtím pracoval ‚mnoho let v soukromých podnicích na pracovních místech spojených s odpovědností‘ a že v době přijetí do pracovního poměru pro něj bylo jeho onemocnění ‚pouhou vzpomínkou‘.
V interní zprávě ze dne 3. března 2010 sdělil vedoucí lékařské služby v Ispře, lékař B, generálnímu řediteli generálního ředitelství (GŘ) pro lidské zdroje a bezpečnost, že kdyby [AV] při vstupní lékařské prohlídce svou nemoc zmínil, vydali by lékaři posudek o ‚nezpůsobilosti k práci‘ na místě kvalifikovaného dělníka či o ‚způsobilosti k práci s výhradou‘ na ryze administrativním pracovním místě (dále jen ‚zpráva ze dne 3. března 2010‘).
Dne 12. dubna 2010 orgán oprávněný uzavírat pracovní smlouvy rozhodl o uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu [vůči AV] podle čl. 32 prvního pododstavce pracovního řádu se zpětným účinkem ke dni jeho přijetí do pracovního poměru a toto rozhodnutí v podstatě odůvodnil tím, že kdyby [AV] při vstupní lékařské prohlídce upozornil na své existující onemocnění, ‚byla by vůči němu uplatněna výhrada týkající se zdravotního stavu‘ (dále jen ‚rozhodnutí ze dne 12. dubna 2010‘).
Dne 16. dubna 2010 orgán oprávněný uzavírat pracovní smlouvy rozhodl o ‚ukončení pracovního poměru [AV] ke dni 30. dubna 2010‘ z důvodu jeho úplné invalidity a o odmítnutí nároku na příspěvek v invaliditě, jelikož tato jeho invalidita je ‚totožná s invaliditou, která byla předmětem výhrady týkající se zdravotního stavu‘ (dále jen ‚rozhodnutí ze dne 16. dubna 2010‘).
Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 31. března 2011 a zapsaným pod číslem F‑4/11 se [AV] domáhal zrušení rozhodnutí ze dne 12. dubna 2010 a ze dne 16. dubna 2010.
Rozsudkem ze dne 10. července 2012, AV v. Komise (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
, dále jen ‚rozsudek ze dne 10. července 2012‘) zrušil Soud rozhodnutí ze dne 12. dubna 2010, jakož i rozhodnutí ze dne 16. dubna 2010 v rozsahu, v němž byl posledně uvedeným rozhodnutím odmítnut nárok [AV] na příspěvek v invaliditě.
Soud konkrétně rozhodl, že ‚v konkrétním případě, kdy se po vstupní lékařské prohlídce ukáže, že zaměstnanec neodpověděl upřímně a vyčerpávajícím způsobem na otázky ohledně svého zdravotního stavu, které mu při této prohlídce položil pověřený lékař, může orgán oprávněný uzavírat pracovní smlouvy zrušit své původní rozhodnutí o neuplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu a přijmout nové rozhodnutí s uplatněním této výhrady se zpětným účinkem‘. Soud dodal, že ‚[o]rgán oprávněný uzavírat pracovní smlouvy je nicméně povinen předtím postupovat v souladu s článkem 32 pracovního řádu, tj. zaprvé předložit případ pověřenému lékaři k vypracování posudku, v němž bude posouzena otázka, zda by uvedená nemoc nebo uvedené zdravotní postižení odůvodňovaly uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu v souvislosti s přijetím dotyčného do pracovního poměru, a zadruhé oznámit zaměstnanci rozhodnutí, které na základě tohoto posudku přijal, aby tak mohl zaměstnanec případně podat odvolání k výboru pro otázky invalidity‘. Podle Soudu totiž ‚takováto otázka, při jejímž posuzování je třeba určit, zda by tato nemoc nebo toto zdravotní postižení mohly vést k invaliditě nebo smrti zaměstnance v období pěti let ode dne jeho nástupu do pracovního poměru v orgánu, je otázkou lékařskou, jež spadá do výlučné pravomoci pověřeného lékaře a – v případě odvolání – výboru pro otázky invalidity‘ (rozsudek ze dne 10. července 2012, bod 34).
Soud dále rozhodl, že Komise byla oprávněna tvrdit, že [AV] neodpověděl upřímně a vyčerpávajícím způsobem na otázky, které mu při vstupní lékařské prohlídce položil pověřený lékař (rozsudek ze dne 10. července 2012, bod 36), ale že pověřenému lékaři ani výboru pro otázky invalidity nebyla předložena k posouzení konkrétní otázka, zda by v případě oznámení uvedené nemoci při vstupní lékařské prohlídce měla lékařská služba za to, že je tato nemoc jednou z těch, které vzhledem ke svým následkům vyžadují uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu (rozsudek ze dne 10. července 2012, body 37 až 40). Pokud jde konkrétně o zprávu ze dne 3. března 2010, Soud konstatoval, že Komise výslovně uvedla, že orgán oprávněný uzavírat pracovní smlouvy nepřijal rozhodnutí ze dne 12. dubna 2010 na základě této zprávy (rozsudek ze dne 10. července 2012, bod 39).
Dopisem ze dne 20. července 2012 Komise sdělila [AV], že dle jejího názoru ‚je za účelem správného plnění povinností vyplývajících z rozsudku [ze dne 10. července 2012] třeba znovu svolat výbor pro otázky invalidity, aby se mohl vyjádřit k otázce uvedené v bodech 37 [až] 40 odůvodnění rozsudku, tj. zda by nemoc [AV] oznámená při vstupní lékařské prohlídce odůvodňovala uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu‘. Týmž dopisem Komise vyzvala [AV], aby určil lékaře, který jej bude ve výboru pro otázky invalidity zastupovat.
Dne 7. února 2013 určil [AV] lékaře, který jej měl zastupovat ve výboru pro otázky invalidity. Poté, co v březnu 2013 určila svého lékaře Komise, se dne 30. dubna 2013 výbor pro otázky invalidity sešel.
Dopisem ze dne 16. prosince 2013 [AV] požádal lékaře, který zastupoval Komisi ve výboru pro otázky invalidity, aby mu zaslal závěry tohoto výboru a případně rozhodnutí orgánu oprávněného uzavírat pracovní smlouvy.
Dopisem ze dne 10. dubna 2014 předala Komise [AV] závěry výboru pro otázky invalidity, podle nichž by ‚pověřený lékař […] by býval navrhl [orgánu oprávněnému uzavírat pracovní smlouvy], aby uplatnil […] výhradu týkající se zdravotního stavu [v souladu s] článkem 32 pracovního řádu‘, kdyby [AV] při vstupní lékařské prohlídce svou nemoc oznámil.
Dopisem ze dne 10. dubna 2014 [AV] požádal Komisi, aby odůvodnila zpoždění, k němuž došlo před oznámením závěrů výboru pro otázky invalidity, a aby mu sdělila, zda orgán oprávněný uzavírat pracovní smlouvy přijal v návaznosti na uvedené závěry nějaké rozhodnutí.
Dne 16. září 2014 rozhodla Komise, že [vůči AV] uplatní výhradu týkající se zdravotního stavu podle článku 32 pracovního řádu na období pěti let ode dne jeho nástupu do pracovního poměru dočasného zaměstnance, tj. dne 16. dubna 2005, a že mu nepřizná příspěvek v invaliditě, jelikož tato jeho invalidita je totožná s invaliditou, která je předmětem výhrady týkající se zdravotního stavu (dále jen ‚sporné rozhodnutí‘).
Dne 22. prosince 2014 [AV] podal proti spornému rozhodnutí stížnost na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu úředníků Evropské unie. Kromě toho [AV] ‚na základě závěrů výboru pro otázky invalidity ze dne 30. dubna 2013‘ žádal o přerušení svého pracovního poměru a o přiznání příspěvku v invaliditě. Konečně žádal náhradu újmy ve výši 50000 eur za porušení čl. 41 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie.
Rozhodnutím ze dne 21. dubna 2015 Komise stížnost [AV] zamítla.
Dne 22. června 2015 podal [AV] žádost o poskytnutí bezplatné právní pomoci na základě článku 110 jednacího řádu za účelem podání žaloby proti spornému rozhodnutí. Usnesením předsedy Soudu ze dne 9. září 2015 byla [AV] poskytnuta bezplatná právní pomoc.“
Relevantní právní rámec je uveden v bodě 2 napadeného rozsudku.
Řízení v prvním stupni a napadený rozsudek
Návrhem došlým kanceláři Soudu pro veřejnou službu dne 19. října 2015 podal AV žalobu zapsanou pod číslem F‑91/15, kterou se domáhal zaprvé zrušení rozhodnutí Komise ze dne 16. září 2014, jímž vůči němu byla uplatněna výhrada týkající se zdravotního stavu podle článku 32 pracovního řádu a jímž byl odmítnut jeho nárok na příspěvek v invaliditě (dále jen „rozhodnutí ze dne 16. září 2014“), a zadruhé toho, aby byla Komisi uložena povinnost zaplatit mu náhradu nemajetkové újmy ve výši 50000 eur.
Napadeným rozsudkem Soud pro veřejnou službu zrušil rozhodnutí ze dne 16. září 2014 a uložil Komisi povinnost zaplatit AV částku 2000 eur z titulu náhrady jím utrpěné nemajetkové újmy a rovněž Komisi uložil povinnost nést vlastní náklady řízení a nahradit náklady řízení vynaložené AV.
Soud pro veřejnou službu nejprve připomněl, že „povinnost dodržet při vedení administrativních řízení přiměřenou lhůtu je obecnou zásadou unijního práva, jejíž dodržování zajišťuje unijní soud“ a že toto právo je „jakožto jedna ze složek práva na řádnou správu“ uvedeno v čl. 41 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie (napadený rozsudek, bod 44).
Soud pro veřejnou službu nicméně uvedl, že obecně „porušení zásady dodržení přiměřené lhůty […] neodůvodňuje zrušení rozhodnutí přijatého na závěr uvedeného administrativního řízení“ a „nedodržení zásady přiměřené lhůty ovlivňuje platnost administrativního řízení pouze tehdy, pokud může mít uplynutá nadměrně dlouhá doba dopad na samotný obsah přijatého rozhodnutí […]“ (napadený rozsudek, bod 45).
Soud pro veřejnou službu měl na rozdíl od tvrzení Komise za to, že „datem, které je třeba zohlednit za účelem ověření, zda bylo řízení skončeno v přiměřené lhůtě“, není datum 17. listopadu 2008 (tj. den, kdy AV podal žádost směřující k zahájení řízení o uznání invalidity), ale „datum 5. prosince 2005, tj. den, kdy [AV] jasně a jednoznačně uznal, že při vstupní lékařské prohlídce nepoukázal na své psychiatrické onemocnění“ (napadený rozsudek, bod 47).
Soud pro veřejnou službu nejprve připomněl, že „mezi účastníky řízení není sporné, že přinejmenším od posledně uvedeného dne si byl [orgán oprávněný uzavírat pracovní smlouvy] vědom, že se uvedená prohlídka zakládala na neúplných informacích“, a poté konstatoval, že „v důsledku této podstatné vady, která takto vyšla najevo, měl [uvedený orgán] nepochybně možnost vyvodit právní důsledky, pokud jde o platnost smlouvy s [AV] a případné uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu“. Podotkl však, že „první stanovisko k možnosti uplatnit vůči [AV] výhradu týkající se zdravotního stavu se zpětným účinkem ke dni jeho nástupu do pracovního poměru zaujal [tento orgán] až dne 9. července 2009, tj. více než tři roky a sedm měsíců poté, co se [dotčený orgán] dozvěděl o tom, že [AV] sám uznal, že při vstupní lékařské prohlídce na svou nemoc nepoukázal“ (napadený rozsudek, body 47 a 48).
Proto Soud pro veřejnou službu rozhodl, že „tuto dobu, kterou Komise nebyla schopna vysvětlit, nelze považovat za přiměřenou, a došlo tudíž k porušení práva na řádnou správu“ (napadený rozsudek, bod 49).
Soud pro veřejnou službu dále připomněl, že „článek 32 pracovního řádu předpokládá, že [orgán oprávněný uzavírat pracovní smlouvy] přijme konečné rozhodnutí, v němž uplatní či neuplatní výhradu týkající se zdravotního stavu, na základě informací získaných pověřeným lékařem při vstupní lékařské prohlídce nebo – za velmi specifických okolností projednávané věci – jakmile má k dispozici doplňující relevantní informace, které podstatným způsobem mění informace získané při vstupní lékařské prohlídce“. Soud zdůraznil, že v projednávané věci „Komise přijala první rozhodnutí o uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu vůči [AV] až dne 9. července 2009, tj. téměř tři měsíce po ukončení jeho smlouvy a přibližně osm měsíců po jeho žádosti o předložení věci výboru pro otázky invalidity“ (napadený rozsudek, bod 50).
Soud pro veřejnou službu měl za to, že „již tato doba mohla mít dopad na obsah rozhodnutí ze dne 9. července 2009 o tom, že vůči [AV] bude se zpětným účinkem uplatněna výhrada týkající se zdravotního stavu, a to nejen vzhledem k tomu, že uplynuly tři roky a sedm měsíců od okamžiku, kdy se [orgán oprávněný uzavírat pracovní smlouvy] dozvěděl o nemoci [AV], ale především vzhledem k tomu, že k přijetí tohoto rozhodnutí došlo poté, co výbor pro otázky invalidity dne 9. května 2009 shledal, že se [AV] ocitl ve stavu úplné trvalé invalidity, která mu znemožňuje vykonávat jeho činnost“. Soud konstatoval, že „rozhodnutí o uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu […] se fakticky přeměnilo na rozhodnutí o tom, že jsou [AV] s okamžitým účinkem odepřeny záruky stanovené v oblasti invalidity, pokud jde o invaliditu, která již nastala“ (napadený rozsudek, bod 51).
Konečně, pokud jde o rozhodnutí přijaté orgánem oprávněným uzavírat pracovní smlouvy (dále jen „OOUPS“) dne 12. dubna 2010 o uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu vůči AV se zpětným účinkem ke dni jeho nástupu do pracovního poměru (dále jen „rozhodnutí ze dne 12. dubna 2010“), Soud pro veřejnou službu uvedl, že „toto rozhodnutí, které mělo tentýž obsah jako rozhodnutí ze dne 9. července 2009, bylo přijato čtyři roky a čtyři měsíce poté, co se OOUPS dozvěděl o nemoci [AV], a v době, kdy se OOUPS chystal o čtyři dny později ukončit pracovní poměr s [AV] z důvodu jeho invalidity“ (napadený rozsudek, bod 52).
Soud pro veřejnou službu zdůraznil, že uplynutí uvedené doby, kterou shledal nepřiměřenou, „bránilo Komisi, aby vůči [AV] uplatnila výhradu týkající se zdravotního stavu“, že „rozhodnutí [ze dne 16. září 2014], které mělo tentýž [obsah] jako rozhodnutí ze dne 9. července 2009 a ze dne 12. dubna 2010, bylo přijato téměř devět let poté, co se Komise dozvěděla o tom, že vstupní lékařská prohlídka neproběhla řádně“, a že „toto rozhodnutí je nutně stiženo stejnou vadou“ (napadený rozsudek, bod 53).
V tomto ohledu Soud pro veřejnou službu poukázal na to, že „skutečnost, že rozhodnutí ze dne 12. dubna 2010 bylo zrušeno pro procesní vadu, nezbavuje [AV] možnosti uplatnit v rámci rozsudku týkajícího se plnění povinností vyplývajících ze zrušujícího rozsudku věcný důvod, který byl uplatněn v rámci žaloby, která vedla k přijetí zrušujícího rozsudku“. Soud upřesnil, že „z bodu 29 rozsudku ze dne 10. července 2012 vyplývá, že [AV] skutečně v rámci uvedené věci uplatnil žalobní důvod vycházející z porušení zásady právní jistoty“ (napadený rozsudek, bod 54).
Řízení před Tribunálem a návrhová žádání účastníků řízení
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 30. září 2016 podala Komise projednávaný kasační opravný prostředek.
Dne 24. února 2017 předložil AV kasační odpověď, v níž rovněž podal vedlejší kasační opravný prostředek.
Dopisem došlým kanceláři Tribunálu dne 29. března 2017 podala Komise žádost o možnost předložit repliku, které předseda kasačního senátu vyhověl rozhodnutím ze dne 3. dubna 2017.
Dne 12. května 2017 předložila Komise repliku.
Dne 12. července 2017 předložil AV dupliku. Dopisem z téhož dne vzal AV svůj vedlejší kasační opravný prostředek zpět. Dne 4. srpna 2017 Komise uvedla, že k tomuto zpětvzetí nepředloží vyjádření.
Dopisem došlým kanceláři Tribunálu dne 5. září 2017 požádal AV na základě článku 207 jednacího řádu Tribunálu o vyslechnutí v rámci ústní části řízení. Komise žádost o konání jednání ve lhůtě stanovené tímto ustanovením nepodala.
Dne 21. listopadu 2017 druhý senát rozhodl na návrh soudce zpravodaje o zahájení ústní části řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–
zrušil napadený rozsudek;
–
předal věc Tribunálu zasedajícímu v prvním stupni;
–
stanovil, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později.
AV navrhuje, aby Tribunál:
–
zamítl kasační opravný prostředek jako zjevně neopodstatněný;
–
v rámci vzájemného kasačního opravného prostředku uložil Komisi, aby mu zaplatila částku 50000 eur z titulu nemajetkové a majetkové újmy;
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Tribunál zohlednil, že AV vzal svůj vedlejší kasační opravný prostředek zpět. Proto mu již nepřísluší rozhodnout o bodu návrhových žádání AV směřujícím k tomu, aby bylo Komisi uloženo zaplatit částku 50000 eur z titulu nemajetkové a majetkové újmy.
Právní otázky
Na podporu kasačního opravného prostředku uplatňuje Komise dva důvody. V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku tvrdí, že Soud pro veřejnou službu nesprávně uplatnil zásadu dodržení přiměřené lhůty a porušil povinnost uvést odůvodnění, když měl za to, že nadměrné průtahy před přijetím rozhodnutí ze dne 16. září 2014 mohly mít dopad na samotný obsah tohoto rozhodnutí. Druhý důvod kasačního opravného prostředku vychází z porušení zásady překážky věci pravomocně rozsouzené pojící se k rozsudku ze dne 10. července 2012, AV v. Komise (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
).
Tribunál má za to, že je třeba nejprve přistoupit k přezkumu druhého důvodu kasačního opravného prostředku a poté analyzovat první důvod kasačního opravného prostředku.
K druhému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z porušení zásady překážky věci pravomocně rozsouzené
V rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku Komise tvrdí, že Soud pro veřejnou službu porušil zásadu překážky věci pravomocně rozsouzené pojící se k rozsudku ze dne 10. července 2012, AV v. Komise (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
).
Nejprve je třeba připomenout, že aby byla zajištěna jak stálost práva a právních vztahů, tak řádný výkon spravedlnosti, je důležité, aby soudní rozhodnutí, jež se stala po vyčerpání dostupných opravných prostředků nebo po uplynutí lhůt pro podání těchto opravných prostředků konečnými, již nemohla být zpochybněna (rozsudek ze dne 30. září 2003, Köbler,
C‑224/01
,
EU:C:2003:513
, bod
), a z tohoto důvodu zakládají konečná soudní rozhodnutí překážku věci pravomocně rozsouzené.
Dále je třeba zdůraznit, že se překážka věci pravomocně rozsouzené váže ke skutkovým a právním otázkám, které byly skutečně nebo nutně rozhodnuty dotčeným soudním rozhodnutím (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 17. prosince 2009, Nijs v. Účetní dvůr,
T‑567/08 P
,
EU:T:2009:523
, bod
, a rozsudek ze dne 25. února 2015, Walton v. Komise,
T‑261/14 P
,
EU:T:2015:110
, bod
), a že se tato překážka netýká pouze výroku tohoto rozhodnutí, ale váže se i k jeho odůvodnění, které je nezbytnou oporou jeho výroku, a je od něj proto neoddělitelné (rozsudek ze dne 19. dubna 2012, Artegodan v. Komise,
C‑221/10 P
,
EU:C:2012:216
, bod
).
Konečně bylo rozhodnuto, že ačkoli se výtky uplatněné na podporu jedné žaloby zčásti shodují s výtkami uplatněnými v rámci předchozího řízení, nepředstavuje druhá žaloba opakování první žaloby, ale nový spor, pokud je založena i na jiných skutkových a právních důvodech (rozsudek ze dne 13. září 2011, Michail v. Komise,
F‑100/09
,
EU:F:2011:132
, bod
; v tomto smyslu viz také rozsudek ze dne 12. prosince 1996, Altmann a další v. Komise,
T‑177/94 a T‑377/94
,
EU:T:1996:193
, bod
).
V projednávané věci je třeba poukázat na to, že zrušení rozhodnutí ze dne 12. dubna 2010 provedené rozsudkem ze dne 10. července 2012, AV v. Komise (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), a zrušení rozhodnutí ze dne 16. září 2014 provedené napadeným rozsudkem nejsou založena na stejných důvodech.
V rozsudku ze dne 10. července 2012, AV v. Komise (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), k němuž se pojí překážka věci pravomocně rozsouzené, totiž Soud pro veřejnou službu založil své rozhodnutí zrušit rozhodnutí ze dne 12. dubna 2010 na nedodržení postupu stanoveného v článku 32 pracovního řádu. V této souvislosti jednoznačně zdůraznil, že nebylo třeba přezkoumat část žalobního důvodu vycházející z porušení zásady dodržení přiměřené lhůty.
Vyvstává však otázka, zda Soud pro veřejnou službu v odůvodnění rozsudku ze dne 10. července 2012, AV v. Komise (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), které je nezbytnou oporou jeho výroku, již rozhodl o tom, zda byla porušena zásada dodržení přiměřené lhůty, a případně o důsledcích tohoto porušení ve vztahu k přijetí nového rozhodnutí postupem stanoveným v článku 32 pracovního řádu.
Je nutno konstatovat, že z žádného bodu rozsudku ze dne 10. července 2012, AV v. Komise (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) nevyplývá, že Soud pro veřejnou službu zamýšlel přímo nebo nepřímo rozhodnout o tom, zda byla porušena zásada dodržení přiměřené lhůty, natož o následcích tohoto porušení.
Na rozdíl od toho, co v podstatě tvrdí Komise, nelze skutečnost, že Soud pro veřejnou službu v rozsudku ze dne 10. července 2012, AV v. Komise (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
) zrušil rozhodnutí ze dne 12. dubna 2010 z důvodu porušení článku 32 pracovního řádu, vykládat jako rozhodnutí, kterým by Soud pro veřejnou službu implicitně rozhodl o otázce porušení zásady dodržení přiměřené lhůty, a kterým by tak umožnil OOUPS, aby zrušil své rozhodnutí ze dne 12. dubna 2010 a přijal nové rozhodnutí postupem stanoveným v článku 32 pracovního řádu, čímž by definitivně zabránil případnému posouzení otázky porušení zásady dodržení přiměřené lhůty, a tím spíše posouzení důsledků tohoto porušení.
Takový výklad je ještě méně udržitelný z toho důvodu, že je v rozporu s bodem 42 rozsudku ze dne 10. července 2012, AV v. Komise (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), v němž, jak bylo připomenuto v bodě 33 výše, Soud pro veřejnou službu výslovně uvedl, že nepovažoval za nutné přezkoumat ostatní žalobní důvody.
Z toho vyplývá, že Komise vycházela z nesprávného předpokladu, že Soud pro veřejnou službu v rozsudku ze dne 10. července 2012, AV v. Komise (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), rozhodl o žalobním důvodu vycházejícím z porušení zásady dodržení přiměřené lhůty.
Navíc je třeba podotknout, že v projednávané věci se odůvodnění, které bylo nezbytnou oporou výroku rozsudku ze dne 10. července 2012, AV v. Komise (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), vztahovalo pouze k článku 32 pracovního řádu. I kdyby tedy Soud pro veřejnou službu přezkoumal žalobní důvod vycházející z porušení zásady dodržení přiměřené lhůty a shledal, že k takovému porušení nedošlo nebo že toto porušení nemělo dopad na rozhodnutí, které bylo předmětem žaloby, nezaložila by žádná část odůvodnění týkající se tohoto žalobního důvodu překážku věci pravomocně rozsouzené, neboť tyto části odůvodnění nebyly nezbytnou oporou výroku uvedeného rozsudku.
Z výše uvedeného vyplývá, že druhý důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut.
K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z nesprávného použití zásady dodržení přiměřené lhůty a z porušení povinnosti uvést odůvodnění
V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku Komise tvrdí, že Soud pro veřejnou službu nesprávně použil zásadu dodržení přiměřené lhůty. Zaprvé Soud pro veřejnou službu podle Komise nezohlednil skutečnost, že zrušit určité rozhodnutí z důvodu porušení této zásady lze pouze výjimečně. Dále měl podle Komise nesprávně za to, že nadměrné průtahy před přijetím rozhodnutí ze dne 16. září 2014 mohly mít dopad na samotný obsah tohoto rozhodnutí. Konečně odůvodnění napadeného rozsudku bylo podle Komise v tomto ohledu nedostatečné, jelikož Soud pro veřejnou službu podle ní neuvedl důvody, pro které uplynutá nadměrně dlouhá doba měla podle něj dopad na obsah uvedeného rozhodnutí.
AV argumenty Komise zpochybňuje. Zaprvé má za to, že napadený rozsudek je dostatečně odůvodněn, jelikož Soud pro veřejnou službu jasně v bodech 44 až 51 uvedl důvody, proč měl za to, že přiměřená doba byla v projednávané věci překročena, jakož i důvody, proč mohla mít uplynutá nadměrně dlouhá doba dopad na obsah rozhodnutí ze dne 16. září 2014. Dále tvrdí, že uplynutí nadměrně dlouhé doby mu znemožnilo poskytnout účelné bližší údaje o jeho prohlášeních učiněných během vstupní lékařské prohlídky. Vytýká Komisi, že nepožádala lékaře, který provedl uvedenou vstupní lékařskou prohlídku a lékařskou prohlídku za rok 2006, aby upřesnil, jak tato prohlídka probíhala, či aby uvedl důvody, na základě nichž vydal v roce 2006 posudek o způsobilosti bez výhrad, přestože o jeho nemoci věděl. AV kromě toho zdůrazňuje, že Komise uplatnila výhradu týkající se zdravotního stavu v souvislosti s jeho přijetím do pracovního poměru až poté, co shledala, že se ocitl ve stavu úplné trvalé invalidity, která mu znemožnila vykonávat jeho činnost. Mimoto konstatuje, že Soud pro veřejnou službu v napadeném rozsudku rozhodl, že výbor pro otázky invalidity nerozhodoval o samostatné otázce, zda by jeho nemoc odůvodňovala uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu. V této souvislosti tvrdí, že Komise svou nečinností v trvání tří roků a sedmi měsíců porušila zásadu dodržení přiměřené lhůty. Nakonec dodává, že Komise porušila článek 266 SFEU tím, že nepřijala opatření, která vyplývají z rozsudku ze dne 10. července 2012, AV v. Komise (
F‑4/11
,
EU:F:2012:96
), neboť v rozporu s právem neuložila pověřenému lékaři, aby posoudil, zda by nemoc AV odůvodňovala uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu.
Nejprve je třeba zdůraznit, že Komise ve své replice jednoznačně a výslovně uvedla, že „konstatování [Soudu pro veřejnou službu uvedené v napadeném rozsudku, podle něhož] doba před uplatněním výhrady týkající se zdravotního stavu se zpětným účinkem byla nadměrně dlouhá, není zpochybňováno“ a upřesnila, že „předmětem kritiky napadeného rozsudku je závěr, který [Soud pro veřejnou službu] z tohoto konstatování vyvodil, tj. zrušení sporného rozhodnutí“.
Je tedy nutno uvést, že Komise nezpochybňuje, že porušila zásadu dodržení přiměřené lhůty tím, že před přijetím rozhodnutí ze dne 9. července 2009 vyčkávala tři roky a sedm měsíců, když se dozvěděla o tom, že sám žalobce uznal, že opomněl svou nemoc zmínit při vstupní lékařské prohlídce. Nezpochybňuje ani to, že v důsledku toho nebyla přijata v rámci přiměřené lhůty ani rozhodnutí ze dne 12. dubna 2010 a ze dne 16. září 2014. Naproti tomu Komise napadá závěr Soudu pro veřejnou službu obsažený v napadeném rozsudku, podle něhož mohlo mít uplynutí nadměrně dlouhé doby dopad na samotný obsah rozhodnutí ze dne 16. září 2014.
Podle judikatury platí, že povinnost dodržet při vedení administrativních řízení přiměřenou lhůtu je obecnou zásadou práva Evropské unie, jejíž dodržování zajišťuje unijní soud a která je ostatně jakožto jedna ze složek práva na řádnou správu uvedena v čl. 41 odst. 1 Listiny základních práv (rozsudky ze dne 11. dubna 2006, Angeletti v. Komise,
T‑394/03
,
EU:T:2006:111
, bod
, a ze dne 6. prosince 2012, Füller-Tomlinson v. Parlament,
T‑390/10 P
,
EU:T:2012:652
, bod
).
Porušení zásady dodržení přiměřené lhůty však obecně neodůvodňuje zrušení rozhodnutí přijatého na závěr určitého administrativního řízení. Nedodržení zásady přiměřené lhůty totiž ovlivňuje platnost administrativního řízení pouze tehdy, pokud nadměrně dlouhá doba trvání tohoto řízení může mít dopad na samotný obsah rozhodnutí, jež je jeho výsledkem (rozsudky ze dne 6. prosince 2012, Füller-Tomlinson v. Parlament,
T‑390/10 P
,
EU:T:2012:652
, bod
, a ze dne 12. května 2016, Guittet v. Komise,
F‑92/15
,
EU:F:2016:118
, bod
).
Kromě toho je třeba připomenout, že v konkrétním případě, kdy se po vstupní lékařské prohlídce ukáže, že zaměstnanec neodpověděl upřímně a vyčerpávajícím způsobem na otázky ohledně svého zdravotního stavu, které mu při této prohlídce položil pověřený lékař, může OOUPS zrušit své původní rozhodnutí o neuplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu a přijmout nové rozhodnutí s uplatněním této výhrady se zpětným účinkem (rozsudek ze dne 20. července 2016, HC v. Komise,
F‑132/15
,
EU:F:2016:158
, bod
).
Právě ve světle této judikatury je třeba zkoumat první důvod kasačního opravného prostředku.
Nejprve je třeba přezkoumat část důvodu kasačního opravného prostředku Komise, podle níž je napadený rozsudek nedostatečně odůvodněn, jelikož Soud pro veřejnou službu neuvedl důvody, pro které měl za to, že uplynutí nadměrně dlouhé doby mohlo mít dopad na obsah rozhodnutí ze dne 16. září 2014.
Je třeba připomenout, že rozsudky Soudu pro veřejnou službu musejí být dostatečně odůvodněny, aby Tribunál mohl vykonat svůj soudní přezkum. Odůvodnění může být implicitní, a to za podmínky, že dotčenému účastníkovi řízení umožní seznámit se s důvody, pro které soud prvního stupně nepřijal jeho argumenty, a soudu rozhodujícímu o kasačním opravném prostředku disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl vykonat svůj přezkum (rozsudky ze dne 16. prosince 2010, Lebedef v. Komise,
T‑52/10 P
,
EU:T:2010:543
, body
a
, a ze dne 23. dubna 2015, BX v. Komise,
T‑352/13 P
,
EU:T:2015:225
, bod
). Kromě toho je třeba uvést, že povinnost uvést odůvodnění představuje podstatnou formální náležitost, která musí být odlišena od otázky opodstatněnosti odůvodnění, jež spadá pod otázku materiální legality sporného aktu (rozsudky ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France,
C‑367/95 P
,
EU:C:1998:154
, bod
, a ze dne 21. dubna 2004, M v. Soudní dvůr,
T‑172/01
,
EU:T:2004:108
, bod
).
V projednávané věci obsahují body 50 až 54 napadeného rozsudku důvody, proč měl Soud pro veřejnou službu za to, že uplynutí nadměrně dlouhé doby mohlo mít dopad na samotný obsah rozhodnutí, jež bylo výsledkem administrativního řízení, tj. rozhodnutí ze dne 16. září 2014. Soud pro veřejnou službu totiž uvedl, že první rozhodnutí o uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu v souvislosti s přijetím AV do pracovního poměru, tj. rozhodnutí ze dne 9. července 2009, bylo přijato téměř tři měsíce po ukončení jeho smlouvy, přibližně osm měsíců po jeho žádosti o předložení věci výboru pro otázky invalidity, více než tři roky a sedm měsíců poté, co se OOUPS dozvěděl o jeho nemoci a výbor pro otázky invalidity potvrdil, že se z důvodu této nemoci ocitl ve stavu úplné trvalé invalidity. Soud pro veřejnou službu z tohoto vyvodil závěr, že rozhodnutí ze dne 9. července 2009 se fakticky přeměnilo na rozhodnutí o tom, že jsou AV s okamžitým účinkem odepřeny záruky stanovené v oblasti invalidity. Měl tedy v podstatě za to, že uplynutí nadměrně dlouhé doby nezbytně mohlo mít dopad na obsah tohoto rozhodnutí.
Je třeba mít za to, že takové odůvodnění umožňuje Tribunálu vykonat svůj soudní přezkum a umožňuje Komisi seznámit se s důvody, pro které Soud pro veřejnou službu nepřijal její argumenty. Z toho vyplývá, že část důvodu kasačního opravného prostředku vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění musí být zamítnuta.
Pokud jde o věc samou, je třeba přezkoumat, zda mohl mít Soud pro veřejnou službu právem za to, že porušení zásady dodržení přiměřené lhůty mohlo mít dopad na obsah rozhodnutí ze dne 16. září 2014.
Nejprve je třeba připomenout, že v rozhodnutí ze dne 16. září 2014 uvedl OOUPS, že vycházel ze závěrů lékařů – členů výboru pro otázky invalidity – přijatých dne 30. dubna 2013, podle nichž „kdyby [AV] oznámil svou nemoc vyšetřujícímu lékaři při vstupní lékařské prohlídce, jeho nemoc by odůvodňovala uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu podle článku 32 pracovního řádu“. Z rozhodnutí OOUPS tedy vyplývá, že rozhodnutí o uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu v souvislosti s přijetím AV do pracovního poměru bylo založeno výlučně na nemoci, kterou měl oznámit při vstupní lékařské prohlídce, a nikoli na vývoji této nemoci po uskutečnění této prohlídky.
Soud pro veřejnou službu nicméně v bodech 50 až 53 napadeného rozsudku rozhodl, že uplynutí nadměrně dlouhé doby mezi okamžikem, kdy se OOUPS dozvěděl o onemocnění AV, a rozhodnutím ze dne 9. července 2009, kterým byla v souvislosti s přijetím AV do pracovního poměru uplatněna výhrada týkající se zdravotního stavu, mělo dopad na obsah tohoto rozhodnutí (a v důsledku toho i na obsah rozhodnutí ze dne 12. dubna 2010 a ze dne 16. září 2014). Soud totiž označil několik skutečností, k nimž došlo během této nadměrné dlouhé doby, a sice že rozhodnutí ze dne 9. července 2009 bylo přijato po ukončení smlouvy, po žádosti AV o předložení věci výboru pro otázky invalidity, několik let poté, co se OOUPS dozvěděl o jeho nemoci a výbor pro otázky invalidity potvrdil, že se AV ocitl ve stavu úplné trvalé invalidity. Měl za to, že rozhodnutí o uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu v souvislosti s přijetím AV do pracovního poměru se zpětným účinkem ke dni jeho nástupu do pracovního poměru se z důvodu výše uvedených skutečností v průběhu tohoto dlouhého období fakticky přeměnilo na rozhodnutí o tom, že jsou AV s okamžitým účinkem odepřeny záruky stanovené v oblasti invalidity, pokud jde o invaliditu, která již nastala.
Je třeba konstatovat, že se Soud pro veřejnou službu dopustil nesprávného právního posouzení, když na základě skutečností popsaných v bodě 55 výše shledal, že uplynutí nadměrně dlouhé doby mělo dopad na obsah rozhodnutí ze dne 16. září 2014.
Je totiž třeba podotknout, že v projednávané věci přijal OOUPS dvě odlišná rozhodnutí, a to rozhodnutí přijaté podle článku 33 pracovního řádu, kterým byla uznána úplná trvalá invalidita AV, a rozhodnutí přijaté podle článku 32 pracovního řádu, kterým byla uplatněna výhrada týkající se zdravotního stavu v souvislosti s přijetím AV do pracovního poměru. Rozhodnutí tedy byla přijata na základě kritérií, která jsou vlastní každému z těchto ustanovení.
V tomto ohledu je třeba podotknout, že i když se z chronologického hlediska rozhodnutí o uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu v souvislosti s přijetím do pracovního poměru přijímá při vstupní lékařské prohlídce, a v zásadě tedy předchází závěrům výboru pro otázky invalidity a rozhodnutí ze strany OOUPS, které se týkají uznání invalidity zaměstnance, v projednávané věci bylo rozhodnutí o uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu v souvislosti s přijetím do pracovního poměru přijato až po vydání závěrů týkajících se uznání invalidity a až po ukončení smlouvy pouze z toho důvodu, že v projednávané věci existovaly zvláštní okolnosti.
Když Soud pro veřejnou službu v projednávané věci konstatoval, že rozhodnutí ze dne 16. září 2014„se fakticky přeměnilo“ na rozhodnutí o tom, že jsou AV s okamžitým účinkem odepřeny záruky stanovené v oblasti invalidity, vycházel z předpokladu, že pokud je rozhodnutí o uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu v souvislosti s přijetím do pracovního poměru ve vztahu k určité nemoci přijato po vydání závěrů týkajících se uznání invalidity ve vztahu k téže nemoci a po ukončení smlouvy, mají tyto skutečnosti automaticky dopad na obsah tohoto rozhodnutí. Přitom vzhledem k tomu, že rozhodnutí o uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu v souvislosti s přijetím do pracovního poměru bylo založeno výlučně na údajích, které měl žalobce oznámit při vstupní lékařské prohlídce, nelze ze samotné skutečnosti, že rozhodnutí o uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu v souvislosti s přijetím do pracovního poměru bylo přijato po ukončení smlouvy a po vydání závěrů výboru pro otázky invalidity týkajících se uznání invalidity, bez dalšího dovodit, že mělo uplynutí nadměrně dlouhé doby dopad na obsah tohoto rozhodnutí.
Jak je uvedeno v bodě 47 výše, je dále třeba připomenout, že v konkrétním případě, když se po vstupní lékařské prohlídce ukáže, že zaměstnanec neodpověděl upřímně a vyčerpávajícím způsobem na otázky ohledně svého zdravotního stavu, které mu při této prohlídce položil pověřený lékař, může OOUPS zrušit své původní rozhodnutí o neuplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu a přijmout nové rozhodnutí s uplatněním této výhrady se zpětným účinkem (rozsudek ze dne 20. července 2016, HC v. Komise,
F‑132/15
,
EU:F:2016:158
, bod
).
Napadený rozsudek neobsahuje žádnou konkrétní skutečnost, která by umožňovala dojít k závěru, jak vyžaduje judikatura citovaná v bodě 46 výše, že uplynutí nadměrně dlouhé doby mohlo mít z právního nebo faktického hlediska dopad na rozhodnutí o uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu v souvislosti s přijetím do pracovního poměru.
Jinými slovy, skutečnosti, o které se Soud pro veřejnou službu opírá v napadeném rozsudku, neumožňují dojít k závěru, že by rozhodnutí ze dne 16. září 2014 mohlo mít jiný obsah, kdyby bylo přijato před vydáním závěrů výboru pro otázky invalidity či před ukončením smlouvy.
Bez jakékoli konkrétní skutečnosti směřující k prokázání skutečného nebo možného dopadu uplynutí nadměrně dlouhé doby na rozhodnutí ze dne 16. září 2014 tedy nelze odepření záruk stanovených v oblasti invalidity vůči AV považovat za výsledek faktické přeměny rozhodnutí o uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu v souvislosti s přijetím do pracovního poměru. Naopak uvedené odepření nelze v této fázi vysvětlit jinak než jako následek dvou odlišných rozhodnutí, když prvním z nich je rozhodnutí o uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu v souvislosti s přijetím AV do pracovního poměru ve vztahu k nemoci, která existovala před přijetím AV do pracovního poměru a ohledně které výbor pro otázky invalidity shledal, že kdyby byla oznámena při vstupní lékařské prohlídce, odůvodňovala by uplatnění výhrady týkající se zdravotního stavu, a druhým z nich je rozhodnutí, kterým byla uznána úplná trvalá invalidita AV z důvodu této nemoci.
S ohledem na předcházející je první důvod kasačního opravného prostředku opodstatněný. Je tedy třeba kasačnímu opravnému prostředku vyhovět a napadený rozsudek zrušit.
K důsledkům zrušení napadeného rozsudku
Podle článku 4 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) 2016/1192 ze dne 6. července 2016 o přenesení pravomoci rozhodovat v prvním stupni spory mezi Evropskou unií a jejími zaměstnanci na Tribunál (
Úř. věst. 2016, L 200, s. 137
) platí, že zruší-li Tribunál rozhodnutí Soudu pro veřejnou službu s tím, že stav řízení nedovoluje, aby bylo ve věci rozhodnuto, předá věc jinému senátu, než který rozhodoval o kasačním opravném prostředku.
V projednávané věci Soud pro veřejnou službu nepřezkoumal první žalobní důvod, vycházející z porušení článku 32 pracovního řádu, ani druhý žalobní důvod, vycházející z porušení podmínek vyžadovaných pro zrušení aktu, který založil subjektivní práva. Proto má Tribunál za to, že není schopen ve věci rozhodnout. Je tedy třeba věc předat jinému senátu Tribunálu, než který rozhodoval o projednávaném kasačním opravném prostředku.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že se věc předává jinému senátu Tribunálu, než který rozhodoval o projednávaném kasačním opravném prostředku, je třeba rozhodnout, že o náhradě nákladů tohoto řízení o kasačním opravném prostředku bude rozhodnuto později.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (kasační senát)
rozhodl takto:

1)
Rozsudek Soudu pro veřejnou službu Evropské unie (druhého senátu) ze dne 21. července 2016, AV v. Komise (F‑91/15) se zrušuje.

2)
Věc se předává jinému senátu Tribunálu než tomu, který rozhodl o tomto kasačním opravném prostředku.

3)
O nákladech řízení bude rozhodnuto později.

Jaeger
Prek
Dittrich
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 17. května 2018.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.