CELEX: 62018CJ0797
Apelācija
Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonds (ELGF) un Eiropas Lauksaimniecības fonds lauku attīstībai (ELFLA)
No Eiropas Savienības finansējuma izslēgti izdevumi
Grieķijas Republikas izdevumi
Regula (EK) Nr. 1782/2003
Regula (EK) Nr. 796/2004
Regula (EK) Nr. 1120/2009
Regula (ES) Nr. 1306/2013
Platībatkarīgā atbalsta shēma
Jēdziens “pastāvīgās ganības”
Vienotas likmes finanšu korekcijas
Regula (EK) Nr. 1698/2005
Izdevumu atbilstības vērtējums
Vadošā iestāde
Regula (EK) Nr. 1290/2005
Izdevumi, uz kuriem attiecas 24 mēnešu termiņš
Regula (EK) Nr. 817/2004
Noteikumi par efektīvām, samērīgām un preventīvām sankcijām
Korekcijas aprēķināšanas metode

Apelācijas sūdzībā Grieķijas Republika lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2018. gada 4. oktobra spriedumu Grieķija/Komisija (T‑272/16, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2018:651
), ar kuru noraidīta tās prasība par Komisijas Īstenošanas lēmumu (ES) 2016/417 (2016. gada 17. marts), ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz atsevišķus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un uz Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA) (
OV 2016, L 75, 16. lpp.
; turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
Regula (EK) Nr. 2988/95
Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 (1995. gada 18. decembris) par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (
OV 1995, L 312, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2988/95”) II sadaļa “Administratīvie pasākumi un sodi” ietver 5. pantu. Šā panta 1. punktā ir noteikts:
“Par tīšu pārkāpumu vai pārkāpumu nolaidības dēļ var uzlikt šādus administratīvus sodus:
[..]
c)
Kopienas noteikumos piešķirta labuma pilnīgu vai daļēju atcelšanu, pat ja saimnieciskās darbības subjekts nelikumīgi iedzīvojies tikai no kādas labuma daļas;
d)
labuma uzteikšanu vai atcelšanu uz kādu laiku pēc pārkāpuma izdarīšanas;
[..].”
Regula (EK) Nr. 1782/2003
Padomes Regulas (EK) Nr. 1782/2003 (2003. gada 29. septembris), ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, un groza Regulas (EEK) Nr. 2019/93, (EK) Nr. 1452/2001, (EK) Nr. 1453/2001, (EK) Nr. 1454/2001, (EK) Nr. 1868/94, (EK) Nr. 1251/1999, (EK) Nr. 1254/1999, (EK) Nr. 1673/2000, (EEK) Nr. 2358/71 un (EK) Nr. 2529/2001 (
OV 2003, L 270, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1782/2003”), III sadaļa “Vienreizējo maksājumu shēma” ietvēra 3. nodaļu “Tiesības uz maksājumu”. Šīs nodaļas 1. iedaļā par “tiesībām uz platībatkarīgo maksājumu” bija iekļauts šīs regulas 43. pants par “tiesību uz maksājumu noteikšanu”. Šajā pantā bija paredzēts:
“1.   Neierobežojot 48. pantu, lauksaimnieks saņem tiesības uz maksājumu par hektāru, ko aprēķina, pamatsummu dalot ar trīs gadu vidējo lielumu, kurš attiecas uz visiem hektāriem, kas pārskata periodā deva tiesības uz tiešajiem maksājumiem, kuri uzskaitīti VI pielikumā.
Tiesību uz maksājumu kopējais skaits ir vienāds ar iepriekšminēto hektāru vidējo skaitu.
[..]
2.   Šā panta 1. punktā minētajā hektāru skaitā vēl ietilpst:
[..]
b)
visa lopbarības platība pārskata periodā.
3.   Šā panta 2. punkta b) apakšpunkta nolūkā “lopbarības platība” saskaņā ar Komisijas Regulas (EK) Nr. 2419/2001 [(2001. gada 11. decembris), ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus integrētās administrācijas un kontroles sistēmas piemērošanai konkrētām Kopienas atbalsta shēmām, kas izveidotas ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 3508/92 (
OV 2001, L 327, 11. lpp.
)] 5. pantu ir saimniecības platība, kas visā kalendārajā gadā bija pieejama dzīvnieku audzēšanai, ieskaitot kopīgā lietošanā esošās platības un platības, kurās tika izmantotas jauktas kultūras. Lopbarības platībā neietilpst:
–
ēkas, meži, dīķi, takas,
–
[..].”
Regulas Nr. 1782/2003 44. panta “Tiesību uz maksājumu izmantošana” 2. punktā bija noteikts:
““Hektārs, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu” ir jebkura saimniecības lauksaimniecības zeme, ko aizņem aramzeme un pastāvīgās ganības, izņemot zemes, uz kurām atrodas ilggadīgās kultūras, meži vai kuras izmanto ar lauksaimniecību nesaistītām darbībām.”
Regula (EK) Nr. 796/2004
Komisijas Regulas (EK) Nr. 796/2004 (2004. gada 21. aprīlis), ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai ieviestu savstarpēju atbilstību, modulāciju un integrēto administrēšanas un kontroles sistēmu, kura paredzēta Padomes Regulās (EK) Nr. 1782/2003 un (EK) Nr. 73/2009, kā arī lai ieviestu savstarpēju atbilstību saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 479/2008 (
OV 2004, L 141, 18. lpp.
), kas grozīta ar Komisijas Regulu (EK) Nr. 380/2009 (2009. gada 8. maijs) (
OV 2009, L 116, 9. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 796/2004”), 2. panta pirmā daļa bija formulēta šādi:
“Šajā regulā piemēro šādas definīcijas:
[..]
1.a
“lauksaimniecības zemes gabals” nozīmē nepārtrauktu zemes gabalu, kurā viens lauksaimnieks audzē vienu kultūraugu grupu. Tomēr gadījumos, kad saistībā ar šo regulu tiek prasīta izmantošanas veida atsevišķa deklarēšana attiecībā uz kultūraugu grupai apstiprinātu platību, šis īpašais izmantošanas veids vēl vairāk ierobežo lauksaimniecības zemes gabalu;
[..].
2.
“Pastāvīgās ganības” ir zeme, ko izmanto stiebrzāļu vai cita veida zāles lopbarības dabiskai audzēšanai (pašsējā) vai kultivējot (iesējot) un kas nav iekļauta saimniecības augsekas sistēmā piecus gadus vai ilgāk; izņemot zemi, kas atstāta atmatas shēmām saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1782/2003 107. panta 6. punktu, platības, kas atstātas atmatā atbilstīgi Padomes Regulai (EEK) Nr. 2078/92 [(1992. gada 30. jūnijs) par lauksaimniecības ražošanas metodēm, kas atbilst vides aizsardzības un lauku apvidu saglabāšanas prasībām (
OV 1992, L 215, 85. lpp.
)], platības, kas atstātas atmatā saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1257/1999 [(1999. gada 17. maijs) par Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) atbalstu lauku attīstībai un dažu regulu grozīšanu un atcelšanu (
OV 1999, L 160, 80. lpp.
)] 22., 23. un 24. pantu, un platības, kas atstātas atmatā saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1698/2005 [(2005. gada 20. septembris) par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) (
OV 2005, L 277, 1. lpp.
)] 39. pantu;
2.a
“stiebrzāles vai cita veida zāles lopbarība” ir visi stiebrzāļu augi, kas kādā dalībvalstī tradicionāli aug dabiskās ganībās vai parasti tiek iekļauti sēklas maisījumos ganībām vai pļavām (neatkarīgi no tā, vai tās tiek izmantotas lopu ganīšanai vai nē). Dalībvalstis drīkst iekļaut Regulas [Nr. 1782/2003] IX pielikumā uzskaitītos kultūraugus.”
Šajā ziņā Komisijas Regulas (EK) Nr. 239/2005 (2005. gada 11. februāris) (
OV 2005, L 42, 3. lpp.
), ar kuru grozīta Regulas Nr. 796/2004 sākotnējā redakcija, 1. apsvērumā bija teikts:
“[..] Regulas [..] Nr. 796/2004 [2.] pants ietver vairākas definīcijas, kas ir jāprecizē. Jo īpaši definīcija “pastāvīgās ganības” minētā panta 2. punktā ir jāprecizē, kā arī ir nepieciešams ieviest definīciju terminam “stiebrzāles vai cita veida zāles lopbarība”. Tomēr šajā sakarā ir jāievēro, ka dalībvalstīm jābūt zināmai elastībai, lai varētu ņemt vērā vietējos agronomiskos apstākļus.”
Regulas Nr. 796/2004 8. panta “Vispārējie principi attiecībā uz lauksaimniecības zemes gabaliem” 1. punktā bija noteikts:
“Neierobežojot [Padomes] Regulas (EK) Nr. 73/2009 [(2009. gada 19. janvāris), ar ko paredz kopējus noteikumus tiešā atbalsta shēmām saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, kā arī groza Regulas (EK) Nr. 1290/2005, (EK) Nr. 247/2006, (EK) Nr. 378/2007 un atceļ Regulu (EK) Nr. 1782/2003 (
OV 2009, L 30, 16. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 73/2009”)] 34. panta 2. punktu, lauksaimniecības zemes gabals, kurā aug koki, uzskatāms par platību, kurai var piemērot platībatkarīgā atbalsta shēmas, ja lauksaimniecisko darbību vai attiecīgā gadījumā paredzēto ražošanu var veikt līdzīgi kā zemes gabalos tajā pašā platībā, kuros nav koku.”
Regulas Nr. 796/2004 III sadaļa “Kontrole” ietvēra šīs regulas 30. pantu “Platību apstiprināšana”. Šā panta 2. punktā bija noteikts:
“Lauksaimniecības zemes gabala kopējo platību var ņemt vērā, ja to pilnīgi izmanto saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts vai reģiona ierastajām normām. Citos gadījumos ņem vērā faktiski izmantoto platību.
Attiecībā uz tiem reģioniem, kuros konkrēti elementi, jo īpaši žogi, grāvji un uzbērumi, tradicionāli ir daļa no labas lauksaimniecības prakses, ko piemēro augkopībā vai zemes izmantošanā, dalībvalstis var nolemt, ka attiecīgā platība uzskatāma par daļu no pilnīgi izmantotās platības, ja tā nepārsniedz kopējo platumu, kas jānosaka dalībvalstīm. Minētajam platumam jāatbilst tradicionālajam platumam attiecīgajā reģionā, un tas nepārsniedz 2 metrus.
[..]”
Regula (EK) Nr. 1290/2005
Padomes Regulas (EK) Nr. 1290/2005 (2005. gada 21. jūnijs) par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (
OV 2005, L 209, 1. lpp.
) IV sadaļa “Grāmatojumu noskaidrošana un Komisijas uzraudzība” ietvēra šīs regulas 31. pantu “Atbilstības pārbaude”. Šā panta 2.–4. punkts bija formulēts šādi:
“2.   Komisija novērtē summas, kas nav jāatmaksā, ņemot vērā, jo īpaši, konstatētās neatbilstības nopietnību. Komisija attiecīgi ņem vērā pārkāpuma būtību un nopietnību, kā arī Kopienai nodarīto finansiālo kaitējumu.
3.   Pirms pieņem lēmumu atteikt finansējumu, Komisijas pārbaužu rezultātus un attiecīgās dalībvalsts atbildes paziņo rakstiski, un pēc tam abas puses cenšas panākt vienošanos par veicamajiem pasākumiem.
Ja puses nevar vienoties, dalībvalsts var lūgt sākt procedūru, kuras mērķis ir četros mēnešos saskaņot pušu pozīcijas un kuras iznākums tiek atspoguļots ziņojumā, ko nosūta Komisijai un ko Komisija izskata, pirms tā pieņem lēmumu par iespējamu finansējuma atteikumu.
4.   Finansējumu nedrīkst atteikt attiecībā uz:
a)
šīs regulas 3. panta 1. punktā paredzētajiem izdevumiem, kas ir veikti vairāk nekā divdesmit četrus mēnešus pirms Komisijas rakstiska paziņojuma attiecīgajai dalībvalstij par pārbaužu rezultātiem;
b)
izdevumiem, kas attiecas uz daudzgadu pasākumiem, kuri ir 3. panta 1. punktā paredzēto izdevumu daļa vai 4. pantā paredzēto programmu daļa, ja pēdējās obligātās saistības finansējuma saņēmējam uzliktas vairāk par divdesmit četriem mēnešiem pirms Komisijas rakstiska paziņojuma attiecīgajai dalībvalstij par pārbaužu rezultātiem;
c)
izdevumiem, kas attiecas uz 4. pantā paredzētajās programmās noteiktajiem pasākumiem, izņemot b) apakšpunktā minētos, un par ko maksātājs maksājumu vai, attiecīgos gadījumos, atlikuma maksājumu ir veicis vairāk nekā divdesmit četrus mēnešus pirms Komisijas rakstiska paziņojuma attiecīgajai dalībvalstij par pārbaužu rezultātiem.”
Regula (EK) Nr. 817/2004
Komisijas Regulas (EK) Nr. 817/2004 (2004. gada 29. aprīlis), ar ko paredz sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus Padomes Regulai (EK) Nr. 1257/1999 par Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) atbalstu lauku attīstībai (
OV 2004, L 153, 30. lpp.
, un labojums
OV 2004, L 231, 24. lpp.
), 73. pantā bija noteikts:
“Dalībvalstis paredz noteikumus par sankcijām, ko piemēro par šīs regulas noteikumu pārkāpumiem, un veic visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu to izpildi. Paredzētajām sankcijām ir jābūt efektīvām, samērīgām un preventīvām.”
Regula (EK) Nr. 1698/2005
Padomes Regulas (EK) Nr. 1698/2005 (2005. gada 20. septembris) par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) (
OV 2005, L 277, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1698/2005”) 61. un 64. apsvērumā bija teikts:
“(61)
Saskaņā ar subsidiaritātes principu un ņemot vērā izņēmumus, vajadzētu būt valsts noteikumiem par attaisnojamiem izdevumiem.
[..]
(64)
Dalībvalstīm būtu jāveic pasākumi, lai garantētu pareizu vadības un kontroles sistēmu darbību. Šajā nolūkā jānosaka vispārīgus principus un galvenās funkcijas, kas būtu jānodrošina jebkurai vadības un kontroles sistēmai. Tāpēc jāturpina norādīt viena vadoša iestāde un jāprecizē tās atbildība.”
Šīs regulas V sadaļa “Fonda ieguldījums” ietvēra šīs regulas 71. pantu par “izdevumu atbilstību”. Šā panta 2. un 3. punktā bija paredzēts:
“2.   Lai saņemtu [Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA)] ieguldījumu, izdevumi kļūst tiesīgi tikai tad, ja tos rada darbības, par ko lēmumu pieņēmusi attiecīgās programmas vadība vai kas ir pieņemts saskaņā ar tās atbildību, ievērojot izvēles kritērijus, kurus noteikusi kompetenta struktūra.
3.   Noteikumus par izdevumu atbilstību nosaka attiecīgas valsts līmenī, ievērojot īpašus nosacījumus, kas šajā regulā izklāstīti konkrētiem lauku attīstības pasākumiem.
[..]”
Regula (EK) Nr. 1974/2006
Komisijas Regulas (EK) Nr. 1974/2006 (2006. gada 15. decembris), ar ko paredz sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus [Regulai (EK) Nr. 1698/2005] (
OV 2006, L 368, 15. lpp.
), III nodaļa “Lauku attīstības pasākumi” ietvēra 2. iedaļu par “vairākiem pasākumiem kopīgiem noteikumiem”. Šīs regulas 43. pantā, kas bija iekļauts šajā iedaļā, bija noteikts:
“Attiecībā uz investīciju pasākumiem dalībvalstis nodrošina, ka atbalstu novirza skaidri noteiktiem mērķiem, kas atspoguļo strukturālas un teritoriālas vajadzības un strukturālus trūkumus.”
Šīs regulas IV nodaļas “Atbilstības un administratīvie noteikumi” 1. iedaļa “Pasākumu un atbilstības noteikumu pārbaudāmība un kontrolējamība” ietvēra 48. pantu, kurā bija paredzēts:
“1.   Regulas (EK) Nr. 1698/2005 74. panta 1. punkta īstenošanas nolūkos dalībvalstis nodrošina, ka visi lauku attīstības pasākumi, kurus tās plāno īstenot, ir pārbaudāmi un kontrolējami. Šajā nolūkā dalībvalstis nosaka kontroles kārtību, kas nodrošina tām pietiekamu pārliecību, ka tiek ievēroti atbilstības kritēriji un citas saistības.
2.   Lai pamatotu un apstiprinātu Regulas (EK) Nr. 1698/2005 31., 38., 39., 40. un 43. līdz 47. pantā paredzēto maksājumu aprēķinu atbilstību un pareizību, dalībvalstis nodrošina, ka struktūras vai dienesti, kuri ir funkcionāli neatkarīgi no tiem, kas atbild par šo aprēķinu veikšanu, sniedz atbilstošu ekspertīzi. Šāda ekspertu atzinuma sniegšanu paredz lauku attīstības programmā.”
Regula (EK) Nr. 73/2009
Regulas Nr. 73/2009 III sadaļas “Vienotā maksājuma shēma” 1. nodaļa “Vispārēja īstenošana” ietvēra 34. pantu par “tiesībām uz maksājumu aktivizēšanu par hektāru, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu”. Šā panta 1. punktā bija noteikts:
“Saskaņā ar vienotā maksājuma shēmu atbalstu lauksaimniekiem piešķir pēc tam, kad aktivizētas tiesības uz maksājumu par hektāru, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu. Aktivizētās tiesības uz maksājumu sniedz tiesības uz tajās noteikto maksājumu summu.”
Minētās regulas 36. pantā “Tiesību uz maksājumu grozīšana”, kas arī bija iekļauts šajā nodaļā, bija noteikts:
“Tiesības uz maksājumu par hektāru negroza, ja vien šajā regulā nav noteikts citādi.
Saskaņā ar 141. panta 2. punktā minēto procedūru Komisija no 2010. gada paredz precīzus noteikumus tiesību uz maksājumu grozīšanai, jo īpaši attiecībā uz tiesību daļām.”
Šīs pašas regulas VII sadaļa par “īstenošanu, pārejas un nobeiguma noteikumiem” ietvēra 137. pantu “Tiesību uz maksājumu apstiprināšana”. Šā panta 1. punkts bija izteikts šādi:
“Tiesības uz maksājumiem, kas piešķirtas lauksaimniekiem pirms 2009. gada 1. janvāra, uzskata par likumīgām un pareizām no 2010. gada 1. janvāra.”
Regula (EK) Nr. 1120/2009
Saskaņā ar Komisijas Regulas (EK) Nr. 1120/2009 (2009. gada 29. oktobris), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā īstenot vienotā maksājuma shēmu, kura paredzēta III sadaļā [Regulā Nr. 73/2009] (
OV 2009, L 316, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1120/2009”), 2. pantu:
“Regulas (EK) Nr. 73/2009 III sadaļā un šajā regulā piemēro šādas definīcijas:
[..]
c)
“pastāvīgas ganības” ir zeme, ko izmanto stiebrzāļu vai cita veida zāles lopbarības dabiskai audzēšanai (pašsējā) vai kultivējot (iesējot) un kas nav iekļauta saimniecības augsekas sistēmā piecus gadus vai ilgāk, izņemot atmatā atstāto zemi saskaņā ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 2078/92 [(1992. gada 30. jūnijs) par lauksaimniecības ražošanas metodēm, kas atbilst vides aizsardzības un lauku apvidu saglabāšanas prasībām (
OV 1992, L 215, 85. lpp.
)], atmatā atstāto zemi saskaņā ar [..] Regulas (EK) Nr. 1257/1999 22., 23. un 24. pantu un atmatā atstāto zemi saskaņā ar [..] Regulas (EK) Nr. 1698/2005 39. pantu, un šai nolūkā “stiebrzāles un cita veida zāles lopbarības iegūšanai” ir visi zālaugi, kas tradicionāli aug dabiskās ganībās un ko dalībvalstī parasti iekļauj ganībām vai pļavām paredzētos sēklu maisījumos (neatkarīgi no tā, vai tās izmanto ganību lopiem). Dalībvalstis var iekļaut I pielikumā uzskaitītos laukaugus;
[..].”
Regula (EK) Nr. 1122/2009
Komisijas Regula (EK) Nr. 1122/2009 (2009. gada 30. novembris), ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu [Regulu Nr. 73/2009] attiecībā uz savstarpēju atbilstību, modulāciju un integrēto administrēšanas un kontroles sistēmu saskaņā ar minētajā regulā paredzētajām tiešā atbalsta shēmām lauksaimniekiem, kā arī lai īstenotu Padomes Regulu (EK) Nr. 1234/2007 attiecībā uz savstarpēju atbilstību saskaņā ar vīna nozarē paredzēto atbalsta shēmu (
OV 2009, L 316, 65. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1122/2009”), ietvēra 34. pantu par “platību apstiprināšanu”. Šā panta, kas bija iekļauts šīs regulas III sadaļā “Kontrole”, 2. un 4. punktā bija noteikts:
“2.   Lauksaimniecības zemes gabala kopējo platību var ņemt vērā, ja to pilnīgi izmanto saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts vai reģiona ierastajām normām. Citos gadījumos ņem vērā faktiski izmantoto platību.
Attiecībā uz tiem reģioniem, kuros konkrēti elementi, jo īpaši žogi, grāvji un mūri, tradicionāli ir daļa no labas lauksaimniecības prakses, ko izmanto augkopībā vai zemes izmantošanā, dalībvalstis var nolemt, ka attiecīgā platība uzskatāma par daļu no pilnīgi izmantotās platības, ja tā nepārsniedz kopējo platumu, kas jānosaka dalībvalstīm. Minētajam platumam jāatbilst tradicionālajam platumam attiecīgajā reģionā, un tas nepārsniedz 2 metrus.
Ja dalībvalstis pirms šīs regulas stāšanās spēkā ir saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 796/2004 30. panta 2. punkta trešo daļu paziņojušas Komisijai platumu, kas pārsniedz 2 metrus, tad tomēr joprojām var izmantot minēto platumu.
[..]
4.   Neskarot Regulas (EK) Nr. 73/2009 34. panta 2. punktu, lauksaimniecības zemes gabalu ar kokiem uzskata par platību, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu saskaņā ar platībatkarīgā atbalsta shēmām, ja lauksaimniecības darbības vai attiecīgā gadījumā paredzēto ražošanu var veikt līdzīgā veidā kā uz zemes gabaliem bez kokiem tajā pašā platībā.”
Regula (ES) Nr. 1306/2013
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1306/2013 (2013. gada 17. decembris) par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu, pārvaldību un uzraudzību un Padomes Regulu (EEK) Nr. 352/78, (EK) Nr. 165/94, (EK) Nr. 2799/98, (EK) Nr. 814/2000, (EK) Nr. 1290/2005 un (EK) Nr. 485/2008 atcelšanu (
OV 2013, L 347, 549. lpp.
, un labojums
OV 2016, L 130, 13. lpp.
) IV nodaļas “Grāmatojumu noskaidrošana” II iedaļa “Noskaidrošana” ietver 52. pantu par “atbilstīguma noskaidrošanu”. Šā panta 2. un 3. punktā ir noteikts:
“2.   Komisija novērtē summas, kas izslēdzamas no finansējuma, pamatojoties uz reģistrētās neatbilstības nopietnību. Komisija pienācīgi ņem vērā pārkāpuma būtību un Savienībai nodarīto finansiālo kaitējumu. Tā pamato nepiešķiršanu, nosakot nepamatoti iztērētās summas, un, ja minētās summas nevar noteikt ar samērīgiem centieniem, var piemērot ekstrapolētas vai vienotas likmes korekcijas. Vienotas likmes korekcijas piemēro tikai konkrētā gadījuma būtības dēļ vai tāpēc, ka dalībvalsts nav iesniegusi Komisijai nepieciešamo informāciju, nav iespējams ar samērīgiem centieniem precīzāk noteikt Savienībai nodarīto finansiālo kaitējumu.
3.   Pirms tiek pieņemts lēmums atteikt finansējumu, Komisijas veiktās pārbaudes rezultātus un attiecīgās dalībvalsts atbildes paziņo rakstiski, un pēc tam abas puses cenšas panākt vienošanos par veicamajiem pasākumiem. Minētajā procedūras posmā dalībvalstīm tiek dota iespēja pierādīt, ka faktiskais neatbilstības apjoms ir mazāks par Komisijas novērtējumā norādīto.
Ja puses nevar vienoties, dalībvalsts var lūgt sākt procedūru, kuras mērķis ir četru mēnešu laikā saskaņot pušu pozīcijas. Procedūras iznākums tiek atspoguļots ziņojumā, ko nosūta Komisijai, kura ņem vērā ziņojumā izteiktos ieteikumus, pirms tā pieņem lēmumu par iespējamu finansējuma atteikumu, un sniedz pamatojumu, ja tā izlemj neievērot minētos ieteikumus.”
Regula (ES) Nr. 1307/2013
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1307/2013 (2013. gada 17. decembris), ar ko izveido noteikumus par lauksaimniekiem paredzētiem tiešajiem maksājumiem, kurus veic saskaņā ar kopējās lauksaimniecības politikas atbalsta shēmām, un ar ko atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 637/2008 un [Regulu Nr. 73/2009] (
OV 2013, L 347, 608. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1307/2013”), 4. panta 1. punkta h) apakšpunkta sākotnējā redakcija ietvēra šādu definīciju:
““ilggadīgie zālāji un pastāvīgās ganības” (turpmāk par abiem “ilggadīgie zālāji”) ir zeme, ko izmanto, lai audzētu dabīgi veidojušās (pašiesējušās) vai kultivētas (sētas) stiebrzāles vai citus lopbarības zālaugus, un kas piecus gadus vai ilgāk nav iekļauta saimniecības augsekas sistēmā; tās var būt arī citas sugas, piemēram, krūmi un/vai koki, ko var izmantot noganīšanai, ar noteikumu, ka pārsvaru saglabā stiebrzāles un citi lopbarības zālaugi, kā arī, ja dalībvalstis tā nolemj – zeme, ko var izmantot noganīšanai un kas veido daļu no izveidotās vietējās prakses, ja stiebrzāles un citi lopbarības zālaugi tradicionāli nav dominējoši ganību teritorijās.”
Šī tiesību norma, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2017/2393 (2017. gada 13. decembris) (
OV 2017, L 350, 15. lpp.
), ir formulēta šādi:
““ilggadīgie zālāji un pastāvīgās ganības” (turpmāk par abiem “ilggadīgie zālāji”) ir zeme, ko izmanto, lai dabīgi (ar pašiesēšanos) vai kultivējot (sējot) audzētu stiebrzāles vai citus lopbarības zālaugus, un kas piecus gadus vai ilgāk nav iekļauta saimniecības augsekas sistēmā, un, ja dalībvalstis tā nolemj, – kas piecus gadus vai ilgāk nav aparta; starp tām var būt tādas citas sugas kā krūmi un/vai koki, ko var izmantot noganīšanai, un, ja dalībvalstis tā nolemj, – tādas citas sugas kā krūmi un/vai koki, kas ražo lopbarību, ar noteikumu, ka pārsvaru saglabā stiebrzāles un citi lopbarības zālaugi. Dalībvalstis var arī nolemt, ka par ilggadīgiem zālājiem ir uzskatāma:
i)
zeme, ko var izmantot noganīšanai un kas veido daļu no izveidotās vietējās prakses, ja stiebrzāles un citi lopbarības zālaugi tradicionāli nav dominējoši ganību teritorijās, un/vai
ii)
zeme, ko var izmantot noganīšanai, ja stiebrzāles un citi lopbarības zālaugi ganību teritorijās nav dominējoši vai nav sastopami.”
Īstenošanas regula (ES) Nr. 809/2014
Komisijas Īstenošanas regulas (ES) Nr. 809/2014 (2014. gada 17. jūlijs), ar ko paredz noteikumus par to, kā [Regulu Nr. 1306/2013] piemēro attiecībā uz integrēto administrācijas un kontroles sistēmu, lauku attīstības pasākumiem un savstarpējo atbilstību (
OV 2014, L 227, 69. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 809/2014”) 63. pantā “Atbalsta daļēja vai pilnīga atsaukšana un administratīvie sodi” ir paredzēts:
“1.   Maksājumus aprēķina, pamatojoties uz summām, kas 48. pantā minētajās administratīvajās pārbaudēs atzītas par attiecināmām summām.
Kompetentā iestāde pārbauda saņēmēja iesniegto maksājuma pieprasījumu un nosaka summas, par kurām ir tiesības saņemt atbalstu. Tā nosaka:
a)
summu, kas izmaksājama saņēmējam, pamatojoties uz maksājuma pieprasījumu un lēmumu par dotāciju;
b)
summu, kas izmaksājama saņēmējam pēc tam, kad ir pārbaudītas tiesības saņemt atbalstu par maksājuma pieprasījumā minētajiem izdevumiem.
Ja summa, kas noteikta saskaņā ar otrās daļas a) apakšpunktu, pārsniedz summu, kas noteikta saskaņā ar minētās daļas b) apakšpunktu, par vairāk nekā 10 %, summai, kas noteikta saskaņā ar minēto b) apakšpunktu, piemēro administratīvo sodu. Soda summu veido starpība starp abām minētajām summām, bet tā nedrīkst pārsniegt pilno atsauktā atbalsta summu.
Tomēr tad, ja saņēmējs kompetentajai iestādei var pierādīt, ka neattiecināmās summas iekļaušana nav radusies viņa kļūdas dēļ, vai ja kompetentā iestāde kāda cita iemesla dēļ secina, ka attiecīgais saņēmējs nav vainīgs, sodus nepiemēro.
2.   Administratīvo sodu, kas minēts 1. punktā,
mutatis mutandis
piemēro neattiecināmajiem izdevumiem, kas konstatēti 49. pantā minētajās pārbaudēs uz vietas. Tādā gadījumā pārbaudāmie izdevumi ir kumulatīvie izdevumi, kas radušies par attiecīgo darbību. Tas neskar attiecīgās darbības iepriekšējo pārbaužu uz vietas rezultātus.”
Īstenošanas regula (ES) Nr. 908/2014
Komisijas Īstenošanas regulas (ES) Nr. 908/2014 (2014. gada 6. augusts), ar ko paredz noteikumus par to, kā [Regulu Nr. 1306/2013] piemēro attiecībā uz maksājumu aģentūrām un citām struktūrām, finanšu pārvaldību, grāmatojumu noskaidrošanu, noteikumiem par pārbaudēm, nodrošinājumu un pārredzamību (
OV 2014, L 255, 59. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 908/2014”), 34. panta 2. un 3. punktā ir paredzēts:
“2.   Ja izmeklēšanas rezultātā Komisija uzskata, ka izdevumi nav veikti saskaņā ar Savienības noteikumiem, tā paziņo attiecīgajai dalībvalstij savus konstatējumus, norāda korektīvos pasākumus, kas vajadzīgi, lai turpmāk nodrošinātu atbilstību minētajiem noteikumiem, un nosaka finanšu korekcijas provizorisko apjomu, kuru tā šajā procedūras posmā uzskata par saviem konstatējumiem atbilstošu. Minētajā paziņojumā paredz arī divpusēju sanāksmi četros mēnešos pēc dalībvalstij noteiktā atbildes sniegšanas termiņa beigām. Paziņojumā iekļauj atsauci uz šo pantu.
Dalībvalstis sniedz atbildi divos mēnešos pēc paziņojuma saņemšanas. Atbildē dalībvalstij jo īpaši ir iespēja:
a)
parādīt Komisijai, ka faktiskais neatbilstības vai [ELFLA vai Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondam (ELGF)] radītā riska apmērs ir mazāks, nekā to norādījusi Komisija;
b)
informēt Komisiju par korektīvajiem pasākumiem, ko dalībvalsts veikusi, lai nodrošinātu atbilstību Savienības noteikumiem, un par to faktisko īstenošanas datumu.
Pamatotos gadījumos Komisija pēc pamatota dalībvalsts lūguma var atļaut pagarināt divu mēnešu laikposmu ne vairāk kā par diviem mēnešiem. Lūgumu adresē Komisijai pirms minētā laikposma beigām.
Ja dalībvalsts uzskata, ka divpusēja sanāksme nav vajadzīga, tā savā atbildē uz iepriekš minēto paziņojumu attiecīgi informē Komisiju.
3.   Divpusējā sanāksmē abas puses cenšas vienoties par veicamajiem pasākumiem, kā arī par pārkāpuma smaguma un Savienības budžetam radītā finansiālā zaudējuma novērtējumu.
[..]”
Dokuments Nr. VI/5330/97
Komisijas pamatnostādnes finanšu korekciju piemērošanai bija noteiktas Komisijas 1997. gada 23. decembra dokumentā Nr. VI/5330/97 “Pamatnostādnes attiecībā uz finansiālo seku aprēķinu ELVGF Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanas lēmuma sagatavošanas ietvaros” (turpmāk tekstā – “dokuments Nr. VI/5330/97”). Ja izmeklēšanā iegūtā informācija nebija pietiekama, lai novērtētu Kopienai nodarītos zaudējumus, balstoties uz šo zaudējumu ekstrapolāciju un izmantojot statistikas datus vai citus pārbaudāmus datus, bija iespējams ieplānot finanšu korekciju. Piemērojamā korekcijas likme bija atkarīga no, veicot kontroles, konstatēto pārkāpumu nopietnības. Šajā dokumentā bija precizēts:
“Ja viena vai vairākas pamatpārbaudes netiek veiktas vai arī tiek veiktas tik sliktā līmenī vai tik reti, ka tās ir nederīgas, lai noteiktu pieprasījuma atbilstību vai novērstu pārkāpumus, ir jāpiemēro korekcija 10 % apmērā, jo ir pamatoti pieļaujams uzskatīt, ka pastāv paaugstināts būtisku zaudējumu risks [Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantijas fondam (ELVGF)].
[..]
Tomēr, ja dalībvalsts pārbaudes sistēmu pilnībā neīsteno vai arī to īsteno neapmierinoši un ja ir norādes par ļoti biežiem pārkāpumiem un nolaidību cīņā pret noteikumiem neatbilstošu vai krāpniecisku praksi, ir jāpiemēro korekcija 25 % apmērā, ciktāl var pamatoti uzskatīt, ka brīvība nesodīti iesniegt nepieņemamus pieprasījumus radīs ļoti ievērojamus zaudējumus ELVGF.
[..]
[Finanšu korekciju likmes] piemēro izdevumu atlikumam pēc izslēgto summu atskaitīšanas saistībā ar individuālām lietām vai piemērojot Regulu 296/96 [..].”
Tiesvedības priekšvēsture
Tiesvedības priekšvēsturi Vispārējā tiesa ir aprakstījusi pārsūdzētā sprieduma 1.–22. punktā, un to var rezumēt šādi.
Komisija 2012. gada septembrī uzsāka izmeklēšanu par Grieķijas Republikas izdevumiem saistībā ar ELFLA lauku attīstības pasākumiem (2007–2013) attiecībā uz 2010.–2013. finanšu gadu. Šī iestāde 2013. gada novembrī uzsāka izmeklēšanu attiecībā uz Grieķijas Republikas izdevumiem saistībā ar platībatkarīgo atbalstu par 2012. un 2013. pieprasījumu gadu.
Attiecībā uz platībatkarīgo atbalstu Komisija pēc 2014. gada 15. janvāra vēstules darīja zināmus Grieķijas Republikai savus apsvērumus. Grieķijas Republika uz to atbildēja 2014. gada 17. martā, bet pēc tam – 2014. gada 28. maijā – Komisija no jauna nosūtīja Grieķijas Republikai savas piezīmes.
2014. gada 23. jūnijā notika divpusēja sanāksme, un pēc tam – 2014. gada 18. septembrī – Grieķijas Republika nosūtīja vēl vienu vēstuli.
Pēc tam Komisija ierosināja attiecināt uz Grieķijas Republiku vienotas likmes korekciju un vienreizēju korekciju kopumā 167399260,04 EUR apmērā, jo, kā norāda šī iestāde, tiešā platībatkarīgā atbalsta piešķiršanas sistēmas piemērošana Grieķijā attiecībā uz 2012. un 2013. pieprasījumu gadu neatbilda Eiropas Savienības noteikumiem.
Tika uzsākta samierināšanas procedūra, un 2015. gada 13. jūlijā samierināšanas iestāde sniedza savu atzinumu.
Komisija 2015. gada 23. novembrī noformulēja savu galīgo nostāju, uzturot spēkā savu sākotnējo nostāju un ierosinot no finansējuma izslēgt galīgo korekcijas bruto summu, kas noteikta attiecībā uz Grieķijas Republiku tiešā atbalsta jomā 167399260,04 EUR apmērā.
Attiecībā uz lauku attīstības pasākumiem Komisija pēc 2013. gada 9. janvāra vēstules darīja zināmus Grieķijas Republikai savus apsvērumus. Grieķijas Republika uz tiem atbildēja 2013. gada 6. martā.
2013. gada 5. septembrī notika divpusēja sanāksme, pēc kuras Grieķijas Republika 2013. gada 27. decembrī nosūtīja savus apsvērumus.
Komisija 2014. gada 27. maijā informēja Grieķijas Republiku par savu nodomu izslēgt no Savienības finansējuma summu 4106349,91 EUR apmērā. Šī iestāde uzskatīja, ka Grieķijā ELFLA lauku attīstības programmā (2007–2013) ietilpstošo pasākumu režīma piemērošanā 2010.–2013. finanšu gadā bija konstatētas nepilnības.
Pēc samierināšanas lūguma, ko Grieķijas Republika sagatavoja 2014. gada 1. jūlijā, samierināšanas iestāde 2015. gada 28. janvāra galīgajā ziņojumā sniedza savu atzinumu.
Komisija 2015. gada 29. septembrī formulēja savu galīgo nostāju, samazinot ierosināto korekciju līdz 3880460,50 EUR, proti, 3107504,18 EUR attiecībā uz šā sprieduma 35. punktā minēto ELFLA lauku attīstības programmas pasākumu Nr. 125 (turpmāk tekstā – “pasākums Nr. 125”) un papildus 772956,32 EUR attiecībā uz pasākumu Nr. 121 (turpmāk tekstā – “pasākums Nr. 121”).
Komisija 2016. gada 17. martā pieņēma strīdīgo lēmumu, tajā norādot to izdevumu summas, kuri dalībvalstīm radušies saistībā ar ELGF un ELFLA un kuri izslēgti no Savienības finansējuma. Attiecībā uz Grieķijas Republiku Komisija piemēroja vienotas likmes korekcijas un vienreizējas korekcijas par 2010.–2013. finanšu gadu šai lietai nozīmīgajās jomās, proti, atsaistītā tiešā atbalsta un ELFLA lauku attīstības jomās. Attiecībā uz tiešo atbalstu Komisija noteica korekciju kopējo neto summu 167399260,04 EUR apmērā, no kuras neto summa 166797866,22 EUR apmērā konkrēti attiecās uz nepilnībām atbilstīgo pastāvīgo ganību definīcijā, acīmredzamām kļūdām un nepilnībām pārbaudēs uz vietas, kas veiktas ar tālizpētes palīdzību. Attiecībā uz lauku attīstību Komisija noteica neto korekciju 3880460,50 EUR apmērā.
Strīdīgajam lēmumam pievienotajā kopsavilkuma ziņojumā, kas minēts pārsūdzētā sprieduma 16.–22. punktā (turpmāk tekstā – “kopsavilkuma ziņojums”), Komisija aplūkojamās vienotas likmes korekcijas un vienreizējas korekcijas noteikšanu pamatoja ar šādiem apsvērumiem.
Attiecībā uz atsaistīto tiešo atbalstu Komisija konstatēja, ka 2012. un 2013. pieprasījumu gadā Grieķijas Republika bija atzinusi kā atbilstīgas maksājumu saņemšanai pastāvīgās ganības, kas neatbilda Regulas Nr. 73/2009 34. pantā un Regulas Nr. 1120/2009 2. panta c) punktā minētajiem kritērijiem, tādēļ ka veģetācija šajās platībās nevarēja tikt uzskatīta par “sējas zāli jeb zālaugiem” šo normu izpratnē. Šī Grieķijas iestāžu izdarītā kļūdainā kvalifikācija esot izmantota arī attiecībā uz Regulā Nr. 1122/2009 paredzētajām kontrolpārbaudēm.
Attiecībā uz 2012. pieprasījumu gadu Grieķijas iestādes šīs kļūdas sekas bija novērtējušas 40113184,84 EUR apmērā. Tomēr Komisija uzskatīja, ka šī summa bija iegūta, piemērojot 2013. gada oktobrī noteiktās attiecināmības likmes, kurās nebija ņemta vērā 2014. gada aprīlī pārskatītā rīcības plāna pabeigšana. Tā arī uzskatīja, ka Grieķijas iestāžu aprēķinātajā summā nebija ņemti vērā sodi, kuri bija jāuzliek pārdeklarēšanas gadījumā. Attiecībā uz 2013. pieprasījumu gadu šī iestāde konstatēja, ka Grieķijas iestāžu aprēķinātajā summā nebija ņemti vērā sodi, kuri bija jāuzliek pārdeklarēšanas gadījumā attiecībā uz nesamaksātām summām. Papildus tam attiecībā uz šiem diviem pieprasījumu gadiem Komisija arī uzskatīja, ka šīs 2014. gada 30. aprīļa galīgajā redakcijā norādītās summas bija aprēķinātas, neņemot vērā ar pastāvīgajām ganībām saistīto faktoru proporcionālo izmaiņu finansiālo ietekmi.
Turklāt Komisija arī konstatēja, ka trūkumi ir piemituši pārbaudēm uz vietas, kuru secinājumi dažos gadījumos būtiski atšķīrās no tālizpētes secinājumiem, un ka tas ir izraisījis 9470 lauksaimniecības zemes gabalu pārskatīšanu attiecībā uz 2013. pieprasījumu gadu (bet ne attiecībā uz 2012. pieprasījumu gadu). Visbeidzot, Komisija uzskatīja, ka dažos gadījumos Grieķijas iestādes, paplašināti piemērojot nozīmīgo praksi, bija atzinušas, ka pastāv “acīmredzama kļūda” – nolūkā izlabot maksājumu summu, bet ne piemērot paredzētos sodus.
Informācijā, ko Grieķijas iestādes 2014. gada 4. decembrī iesniedza Komisijai, bija norādīts, ka tās ierosina korekciju, kas sasniedz summu 52225465,79 EUR apmērā attiecībā uz 2012. pieprasījumu gadu un summu 37133161,78 EUR apmērā attiecībā uz 2013. pieprasījumu gadu. Tomēr Komisija uzskatīja, ka šīs korekcijas nebija pietiekamas tā iemesla dēļ, ka paaugstināta likme ir piemērojama par kļūdām, kas konstatētas pārbaudēs, kurās norādīts uz pārkāpumiem, kas ir plaši izplatīti, taču vēl netiek pietiekamā mērā novērsti.
Tātad par 2012. pieprasījumu gadu Komisija piemēroja korekciju 25 % apmērā attiecībā uz riskam pakļauto populāciju. Ņemot vērā stāvokļa uzlabošanos, par 2013. pieprasījumu gadu tā korekciju samazināja līdz 10 %, balstoties uz to pašu samazināto summu 37163161,78 EUR, ko Grieķijas iestādes bija atzinušas par zināmu kļūdu.
Attiecībā uz lauku attīstību un, konkrētāk, uz pasākumu Nr. 125, kas galvenokārt attiecas uz apūdeņošanas infrastruktūru, Komisija uzskatīja, ka atbilstīgo projektu atlase neatbilst Regulas Nr. 1698/2005 71. panta prasībām. Proti, izmeklēšanā bija norādīts, ka šī atlase ir ietvērusi otru, problemātisku priekšatlases posmu, ko veic Grieķijas Lauku attīstības ministrijas Tehniskās izpētes un būvniecības direkcija (turpmāk tekstā – “
DTEC
”). Šajā priekšatlases stadijā tika pārbaudīta ne tikai projektu gatavības pakāpe, bet arī to atbilstība prioritātēm, balstoties uz kritērijiem, kas zināmi vienīgi šai direkcijai. Tādējādi esot ieviesti atlases kritēriji, kurus nebija noteikusi kompetentā vadošā iestāde (
OPEKEPE
). Līdz ar to Komisija nolēma piemērot vienotas likmes korekciju 5 % apmērā, kas vienāda ar summu 3107504,18 EUR.
Attiecībā uz pasākumu Nr. 121, kas būtībā veltīts uzņēmumu modernizācijai, izmeklēšanā bija noskaidrots, ka dažos neattaisnotu izdevumu deklarēšanas gadījumos atbalsta saņēmēju pieprasītās summas tika samazinātas, bet tiem netika uzlikti nekādi sodi. Taču, kā norāda Komisija, šāda nesodāmība varētu iedrošināt atbalsta saņēmējus deklarēt neattaisnotus izdevumus, jo sliktākajā gadījumā viņiem tikai varētu tikt atteikta attiecīgās summas samaksa. Tātad tā uzskatīja, ka šī prakse rada risku attiecīgajam fondam, un nolēma, pamatojoties uz Īstenošanas regulas Nr. 809/2014 63. panta piemērošanu pēc analoģijas, piemērot korekciju, kas vienāda ar summu 772956,32 EUR.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 25. maijā, Grieķijas Republika cēla prasību atcelt strīdīgo lēmumu, tās pamatošanai būtībā izvirzot astoņus pamatus.
Pirmajā pamatā runa bija par vienotas likmes korekciju 25 % apmērā par 2012. pieprasījumu gadu, vienotas likmes korekciju 10 % apmērā par 2013. pieprasījumu gadu, kā arī vienreizēju korekciju 37163161,78 EUR apmērā, kuras piemērojamas par nepilnībām, kas konstatētas atbilstīgo pastāvīgo ganību definīcijā. Ar šo pamatu tika apgalvota Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punkta un Regulas Nr. 1120/2009 2. panta c) punkta kļūdaina interpretācija un piemērošana.
Ar otro pamatu tika apgalvota dokumenta Nr. VI/5330/97 kļūdaina interpretācija un piemērošana attiecībā uz nosacījumu izpildi vienotas likmes korekcijas 25 % apmērā noteikšanai par 2012. pieprasījumu gadu.
Trešais pamats attiecās uz vienotas likmes korekciju 10 % apmērā un vienreizēju korekciju, kuras piemērojamas par nepilnībām un kļūdām atbilstīgo pastāvīgo ganību definīcijā un kontrolē par 2013. pieprasījumu gadu, un ar to tika apgalvots, ka tās ir prettiesiskas un ļaunprātīgas, ka to pamatojums esot pretrunīgs, ka dokuments Nr. VI/5330/97 ticis kļūdaini interpretēts un piemērots attiecībā uz vienotas likmes korekcijas 10 % apmērā noteikšanas nosacījumu izpildi, kā arī ka neesot ievēroti labas pārvaldības, samērīguma,
non bis in idem
principi un tiesības uz aizstāvību.
Ceturtais un piektais pamats attiecās uz strīdīgo lēmumu, ciktāl tajā ir paredzēta vienotas likmes korekcija 5 % apmērā par nepilnībām atlases kritēriju piemērošanā pasākuma Nr. 125 projektiem. Ar ceturto pamatu tika apgalvots, ka strīdīgajā lēmumā neesot norādīts tiesiskais pamats un pamatojums, kā arī esot pieļauta kļūda faktos attiecībā uz šo vienotas likmes korekciju, kas piemērota par 2010.–2013. finanšu gadu, savukārt ar piekto pamatu tika apgalvots Regulas Nr. 1290/2005 31. panta pārkāpums.
Sestais un septītais pamats attiecās uz vienreizēju korekciju, kas piemērota par 2011.–2013. finanšu gadu tādēļ, ka sankciju politikas piemērošanā attiecībā uz pasākumu Nr. 121 bija konstatētas nepilnības. Ar sesto pamatu tika apgalvots, ka korekcijas aprēķināšanas metode, kas konstatēto nepilnību dēļ noveda pie nesamērīga iznākuma, ir prettiesiska, savukārt ar septīto pamatu tika apgalvots, ka strīdīgajā lēmumā nav norādīts nedz tiesiskais pamats, nedz pamatojums un ka ir pieļauts dokumenta Nr. VI/5330/97 pārkāpums.
Tiesvedības laikā Vispārējā tiesā Grieķijas Republika atsauca astoto pamatu.
Vispārējā tiesa ar pārsūdzēto spriedumu šo prasību noraidīja.
Lietas dalībnieku prasījumi Tiesai
Grieķijas Republikas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu,
–
atcelt strīdīgo lēmumu un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija savos prasījumos lūdz apelācijas sūdzību noraidīt kā nepamatotu. Tā lūdz arī piespriest Grieķijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatošanai Grieķijas Republika izvirza sešus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz strīdīgo lēmumu, ciktāl ar to piemērotas vienotas likmes korekcijas 25 % un 10 % apmērā platībatkarīgajam atbalstam attiecībā uz ganībām par 2012. un 2013. pieprasījumu gadu, kā arī vienreizēja korekcija 37163161,78 EUR apmērā par 2013. pieprasījumu gadu. Ar šo pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi jēdzienu “pastāvīgās ganības” Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punkta un Regulas Nr. 1120/2009 2. panta c) punkta izpratnē. Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi un piemērojusi dokumentu Nr. VI/5330/97 attiecībā uz to nosacījumu izpildi, ar kuriem pamatojama vienotas likmes finanšu korekcijas 25 % apmērā piemērošana platībatkarīgajam atbalstam attiecībā uz ganībām par 2012. pieprasījumu gadu. Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi un piemērojusi Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 2. punktu, Regulas Nr. 1306/2013 52. panta 2. punktu un Īstenošanas regulas Nr. 908/2014 34. pantu, kas minēti dokumentā Nr. VI/5330/97, kā arī
non bis in idem
principu un samērīguma principu tādēļ, ka tā vienotas likmes finanšu korekciju 10 % apmērā, kas piemērojama platībatkarīgajam atbalstam attiecībā uz ganībām par 2013. pieprasījumu gadu, ir apvienojusi ar vienreizēju korekciju. Ceturtajā un piektajā pamatā runa ir par Vispārējās tiesas vērtējumu par vienotas likmes finanšu korekciju 5 % apmērā, kas piemērota Grieķijas Republikai par nepilnībām atlases kritēriju piemērošanā pasākuma Nr. 125 projektiem par 2010.–2013. finanšu gadu. Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka kļūdaini ir interpretēts un piemērots Regulas Nr. 1698/2005 71. panta 2. un 3. punkts un ka pārsūdzētajā spriedumā ir norādīts nepietiekams pamatojums, savukārt ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāpts Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta c) apakšpunkts un ka šajā spriedumā esot sniegts nepietiekams un pretrunīgs pamatojums. Sestajā pamatā ir norādīts uz Vispārējās tiesas vērtējumu par vienreizēju korekciju, kas piemērota Grieķijas Republikai par 2011.–2013. finanšu gadu tā iemesla dēļ, ka sankciju politikas piemērošanā attiecībā uz pasākumu Nr. 121 ir konstatētas nepilnības. Ar šo pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāpts Regulas Nr. 817/2004 73. pants un Īstenošanas regulas Nr. 809/2014 63. pants.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo pamatu Grieķijas Republika būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 35.–66. punktā esot kļūdaini interpretējusi un piemērojusi Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punktu, kā arī Regulas Nr. 1120/2009 2. panta c) punktu, kuros ietverta jēdziena “pastāvīgās ganības” definīcija.
Grieķijas Republika Vispārējai tiesai pārmet, ka tā pārsūdzētā sprieduma 39., 40., 49. un 56. punktā esot izmantojusi kļūdainu kritēriju attiecībā uz tās veģetācijas tipu, kas klāj platības, kuras Komisija ņēmusi vērā, lai noteiktu, vai šīs platības tik tiešām bija uzskatāmas par “pastāvīgajām ganībām” Savienības tiesību aktu izpratnē. Vispārējā tiesa esot kā “pastāvīgās ganības” kvalificējusi tikai tādas platības, kuras klāj stiebrzāles vai cita veida zāles lopbarība, izslēdzot krūmāju un kokaugu klātas platības, kas ir raksturīgas tā sauktajām “Vidusjūras reģiona tipa” ganībām. Tomēr, kā norāda Grieķijas Republika, Vispārējai tiesai esot bijis jāizmanto cits kritērijs, pēc kura par “pastāvīgajām ganībām” ir uzskatāmas platības, uz kurām attiecas iedibinātā vietējā prakse un kuras tradicionāli tiek izmantotas ganībām, un kurās stiebrzāles un citi lopbarības zālaugi nav dominējoši. Tādējādi tas, ka attiecīgajās platībās dominē kokaugu veida veģetācija, nevar būt indikators, kas liecinātu par atteikšanos no lauksaimniecības darbības.
Grieķijas Republika norāda, ka šādu interpretāciju pieļauj Regulas Nr. 796/2004 2. panta un Regulas Nr. 1120/2009 2. panta formulējums, kā arī šo regulu konteksts un tajās izvirzītie mērķi. Tā arī uzsver, ka jēdziena “pastāvīgās ganības” plašā interpretācija izriet no Komisijas Kopīgā pētniecības centra (
JRC
) 2008. gada 2. aprīlī publicētajiem norādījumiem, kuros izklāstītas dalībvalstīm adresētas pamatnostādnes par to, kā vislabāk ievērot spēkā esošās tiesību normas attiecībā uz kopējo lauksaimniecības politiku (KLP), kā arī no Grieķijas iestāžu (sadarbībā ar Komisiju) 2012. gada oktobrī izstrādātā rīcības plāna, kas ietver ganību atbilstības novērtējumu, kurā izmantota atsauces zemes gabalu (vienības) līmenī veiktu satelītuzņēmumu fotointerpretācija un piemērota proporcionālā aprēķina (
pro rata
) sistēma gadījumos, kad pastāv izkliedēti krūmi (turpmāk tekstā – “2012. gada rīcības plāns”). Turklāt minēto jēdziena “pastāvīgās ganības” plašo izpratni apstiprinot gan Regulas Nr. 1307/2013 4. panta 1. punkta h) apakšpunkta sākotnējās redakcijas formulējums, gan formulējums pēc grozījumiem šajā normā, kas izdarīti ar Regulas 2017/2393 3. pantu.
Komisija ierosina noraidīt šo pamatu kā nepamatotu. Šī iestāde uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pareizi interpretējusi un piemērojusi Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punktā, kā arī Regulas Nr. 1120/2009 2. panta c) punktā minēto jēdzienu “pastāvīgās ganības”. No šīs definīcijas izrietot, ka noteicošais kritērijs ir lauksaimniecības platību klājošās veģetācijas raksturs. Turklāt nedz šā sprieduma 60. punktā minētās pamatnostādnes, nedz minētais 2012. gada rīcības plāns, nedz arī Regula Nr. 1307/2013, kura ir piemērojama no 2015. gada 1. janvāra un kurā ir ietverta “pastāvīgo ganību” jēdziena paplašināta definīcija, nav nozīmīgi nedz šīs lietas faktisko apstākļu pastāvēšanas laikā piemērojamo tiesību normu interpretēšanai, nedz Komisijas noteiktās finanšu korekcijas vērtēšanai.
Tiesas vērtējums
Ar pirmo pamatu Grieķijas Republika būtībā Vispārējai tiesai pārmet, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretējot “pastāvīgo ganību” jēdzienu Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punkta, kā arī Regulas Nr. 1120/2009 2. panta c) punkta izpratnē, pārsūdzētā sprieduma 40. punktā konstatēdama, ka šis jēdziens aptver vienīgi platības, kuras klāj stiebrzāles vai cita veida zāles lopbarība, bet ne krūmāju un kokaugu klātas platības, kas ir raksturīgas tā sauktajām “Vidusjūras reģiona tipa” ganībām. Proti, Grieķijas Republikas uzskata, ka attiecīgo lauksaimniecības platību klājošās veģetācijas rakstura kritērijs nav izšķirošs kvalificēšanai par “pastāvīgajām ganībām”.
Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka Regulas Nr. 1120/2009 2. panta c) punktā ir ietverta “pastāvīgo ganību” jēdziena definīcija, kas formulēta ļoti līdzīgi Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punktā izmantotajam formulējumam. Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka “pastāvīgo ganību” definīcijas noteicošais kritērijs nav tās veģetācijas tips, kura klāj lauksaimniecības platību, bet minētās platības faktiskā izmantošana lauksaimnieciskai darbībai, kas ir tipiska “pastāvīgām ganībām”. Līdz ar to kokaugu vai koku klātbūtne pati par sevi nevar liegt kvalificēt platību par “pastāvīgajām ganībām”, ja vien šī klātbūtne neapdraud minētās platības faktisku izmantošanu lauksaimnieciskai darbībai (spriedumi, 2019. gada 15. maijs, Grieķija/Komisija,
C‑341/17 P
,
EU:C:2019:409
,
54.
punkts, un 2020. gada 13. februāris, Grieķija/Komisija,
C‑252/18 P
,
EU:C:2020:95
,
50.
punkts).
Līdz ar to, pārsūdzētā sprieduma 40. punktā nospriezdama, ka nozīmīgais kritērijs ir aplūkojamo platību klājošās veģetācijas tips, un pēc tam veikdama savu pārbaudi, balstoties uz šo kritēriju, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punktā un Regulas Nr. 1120/2009 2. panta c) punktā minētā jēdziena “pastāvīgās ganības” interpretēšanā un piemērošanā. No tā izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 46. punktā ietvertais Vispārējās tiesas atzinums, ka Grieķijas Republika nav pierādījusi to, ka Komisijas vērtējums nav pareizs, ir kļūdains.
Līdz ar to pirmais Grieķijas Republikas izvirzītais pamats ir jāpieņem. Tādēļ pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 1) punkts ir jāatceļ, ciktāl Vispārējā tiesa ar to ir noraidījusi Grieķijas Republikas prasību attiecībā uz vienotas likmes korekcijām 25 % un 10 % apmērā, kas piemērotas platībatkarīgajam atbalstam attiecībā uz ganībām par 2012. un 2013. pieprasījumu gadu, kā arī vienreizēju korekciju 37163161,78 EUR apmērā par 2013. pieprasījumu gadu, kuras noteiktas par nepilnībām atbilstīgo pastāvīgo ganību definīcijā un kontrolē par 2012. un 2013. pieprasījumu gadu.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar otro pamatu Grieķijas Republika būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 78., 93., 96., 101., 104., 106. un 107. punktā esot kļūdaini interpretējusi un piemērojusi dokumentu Nr. VI/5330/97 attiecībā uz to, vai ir izpildīti nosacījumi, kas nepieciešami, lai par 2012. pieprasījumu gadu varētu piemērot korekcijas likmi 25 % apmērā. Šis pamats sastāv no deviņām daļām.
Ar otrā pamata pirmo daļu Grieķijas Republika apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 85. punktā Vispārējā tiesa esot atzinusi, ka galīgie maksājumi par 2012. pieprasījumu gadu tika veikti 2013. gada 30. jūnijā pēc pieprasījumu pārskatīšanas, balstoties uz 2012. gada rīcības plānu, ciktāl tas bija īstenots līdz minētajai dienai. Līdz ar to šajā pārskatīšanā esot izslēgts īpaši lielu zaudējumu risks, kas pamatotu vienotas likmes korekciju 25 % apmērā, un šī pārskatīšana esot pretrunā tam, ka Grieķijas Republika ir pieļāvusi atkārtotu nepilnību, nolaidību vai recidīvu. Līdz ar to pārsūdzētā sprieduma 78., 93., 96., 101., 104., 106. un 107. punktam trūkstot tiesiskā pamata.
Ar otrā pamata otro daļu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 79. punktā nospriezdama, ka atsauces zemes gabalu robežas un to maksimālā atbalsttiesīgā platība ir jānosaka precīzi, esot sagrozījusi kopsavilkuma ziņojuma saturu un mainījusi strīda priekšmetu. Tomēr strīda priekšmets esot nevis zemes gabalu robežu precīza noteikšana, bet gan to atbilstība, ņemot vērā “pastāvīgo ganību” definīciju.
Ar otrā pamata trešo daļu Grieķijas Republika apgalvo, ka pamatojums esot pretrunīgs, jo pārsūdzētā sprieduma 88. punktā Vispārējā tiesa esot atzinusi, ka, lai gan notikusi pakāpeniska 2012. gada rīcības plāna īstenošana, ELGF esot pakļauts arvien lielākam riskam un ka bija ticami ārkārtīgi lieli zaudējumi, kas attaisnojot likmi 25 % apmērā.
Ar otrā pamata ceturto daļu Grieķijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 88. punktā noteikdama, ka, lai samazinātu finanšu korekcijas likmi, esot nepieciešams, lai attiecīgā dalībvalsts pilnā mērā likvidētu risku, kam pakļauts ELGF, esot pārkāpusi dokumenta Nr. VI/5330/97 noteikumus.
Ar šā pamata piekto daļu Grieķijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 89. punktā atzīdama, ka šai dalībvalstij pārmestā kļūda attiecībā uz ganību atbilstību bija ietekmējusi lauksaimniekiem paredzēto maksājuma prasījumu aprēķinu un līdz ar to šo prasījumu skaitu, kas esot izraisījis ļoti lielu risku, kam pakļauts ELGF, esot pārkāpusi Regulas Nr. 73/2009 34. un 36. pantu, kā arī Regulas Nr. 1782/2003 43. un 44. pantu. Turklāt šāds vērtējums esot prettiesisks, jo tajā Regulas Nr. 796/2004 2. pants un Regulas Nr. 73/2009 2. pants maksājuma prasījumu aprēķina atsauces laikposmam (2000–2002) esot piemērots ar atpakaļejošu spēku.
Ar otrā pamata sesto daļu Grieķijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 92. punktā nospriezdama, ka daļa platību, kurām piešķirts atbalsts, nebija atbalsttiesīga, esot sagrozījusi šā sprieduma 36. punktā minētā samierināšanas iestādes galīgā ziņojuma saturu. No šā ziņojuma izrietot, ka pēc 2012. gada rīcības plāna ganību platība 1,6 miljonu hektāru apmērā joprojām bija atbalsttiesīga.
Ar šā pamata septīto daļu Grieķijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 100. punktā konstatēdama tikai to, ka Komisijai nav saistoši samierināšanas iestādes ziņojumi, nepārliecinoties, vai nupat minētā bija pamatojusi savu lēmumu atkāpties no minēto ziņojumu secinājumiem, esot pārkāpusi Regulas Nr. 1306/2013 52. panta 3. punkta otro daļu.
Ar otrā pamata astoto daļu tiek apgalvota pretruna starp pamatojumu, kas sniegts attiecīgi pārsūdzētā sprieduma 85. un 104. punktā, jo neesot izpildīti nosacījumi, ar kuru palīdzību var konstatēt “ārkārtas apstākļus” dokumenta Nr. VI/5330/97 izpratnē.
Ar otrā pamata devīto daļu Grieķijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 114.–116. punktā neņemdama vērā 2012. gada rīcības plāna īstenošanu ar atpakaļejošu spēku, esot pieļāvusi kļūdu dokumentā Nr. VI/5330/97 ietverto pamatnostādņu interpretācijā un piemērošanā. Tā esot novērsusi nepilnības saistībā ar ganību platību nepareizu identificēšanu lauksaimniecībā izmantojamu zemes gabalu noteikšanas sistēmā (turpmāk tekstā – “LZNS”), tādēļ, pieņemot, ka vienotas likmes korekcija varētu tikt piemērota, korekcijas likme 25 % apmērā neesot pamatota.
Komisija lūdz šo pamatu noraidīt kā nepamatotu, jo neviens no iebildumiem, kurus Grieķijas Republika izvirzījusi tā pamatošanai, nevarot likt apšaubīt Vispārējās tiesas vērtējumu attiecībā uz vienotas likmes korekcijas 25 % apmērā piemērošanas tiesiskumu.
Tādējādi, atbildot uz otrā pamata pirmo daļu, Komisija iebilst, ka Grieķijas Republika savā apelācijas sūdzībā izolē pieprasījumu pārskatīšanas – balstoties uz 2012. gada rīcības plānu – elementu un ignorē daudzus citus pārkāpumus un nopietnas nepilnības kontroles sistēmā, par kuriem Vispārējā tiesa ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 77. punktā un kuri kopumā liecināja par to, ka ELGF bija pakļauts ārkārtīgi lielu zaudējumu riskam.
Atbildot uz šā pamata otro daļu, Komisija apgalvo, ka, pārsūdzētā sprieduma 77. punktā Vispārējā tiesa esot atgādinājusi par daudzajām nopietnajām nepilnībām kontroles sistēmā, kas pamato vienotas likmes korekciju 25 % apmērā. Jautājums par zemes gabalu robežu noteikšanu, kas iztirzāts pārsūdzētā sprieduma 79. punktā, veidojot tikai vienu no vispārējā pamatojuma elementiem, kurš papildinot Vispārējās tiesas pamatojumu un kura nolūks esot uzsvērt to, cik svarīga ir iedarbīga kontroles sistēma.
Attiecībā uz minētā pamata trešo daļu, ar ko tiek apgalvots pretrunīgs pamatojums, Komisija atbild, ka pārsūdzētā sprieduma 85. punktā Vispārējā tiesa esot konstatējusi tikai to, ka 2012. gada rīcības plāna pakāpeniska īstenošana ietvēra pasākumus, no kuriem ne visi bija paredzēti tam, lai radītu tūlītējas sekas, un tādēļ šā rīcības plāna pakāpeniska īstenošana izrādījās nepietiekama, lai panāktu, ka attiecībā uz 2012. pieprasījumu gadu šāds risks izzūd.
Atbildot uz tā paša pamata ceturto daļu, Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 88. punktā vienotas likmes korekcijas samazināšanu nav pakļāvusi prasībai pierādīt, ka riska nav; tā tikai esot konstatējusi, ka 2012. gada rīcības plāna īstenošanai nebija konkrētas ietekmes uz risku, kam ELGF bija pakļauts 2012. gadā.
Komisija apgalvo, ka otrā pamata piektā daļa, kas vērsta pret pārsūdzētā sprieduma 89. punktu, nav iedarbīga, ciktāl šajā pamata daļā ir runa par pakārtotu pamatojumu. Katrā ziņā Grieķijas Republika neesot lietderīgā veidā atspēkojusi konstatējumu, ko Vispārējā tiesa norādījusi šajā pārsūdzētā sprieduma punktā, – ka ļoti lielais risks, kam pakļauts ELGF, ir saistīts ar matemātiskā aprēķina kļūdu attiecībā uz pieejamajiem hektāriem.
Atbildot uz šā pamata sesto daļu, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 92. punktu, Komisija apgalvo, ka Grieķijas Republika neapšauba apstākli, ka daudzas platības, kurām bija piešķirts atbalsts, vispār nebija atbilstīgas minētā atbalsta saņemšanai, jo tās neatbilda nosacījumiem, kuri bija jāizpilda, lai tās būtu uzskatāmas par pastāvīgām ganībām.
Attiecībā uz minētā pamata septīto daļu par pārsūdzētā sprieduma 100. punktu Komisija apgalvo, ka Grieķijas Republika Vispārējā tiesā nav izmantojusi pamatu, ar ko tiktu apgalvota strīdīgā lēmuma pamatojuma neesamība tā iemesla dēļ, ka ar to Komisija ir atkāpusies no samierināšanas iestādes ieteikumiem. Līdz ar to Vispārējā tiesa juridiskā ziņā esot pienācīgi atbildējusi uz Grieķijas Republikas apgalvojumiem.
Atbildot uz tā paša pamata astoto daļu, kas vērsta pret pārsūdzētā sprieduma 104. punktu, Komisija norāda, ka ar šo vairāk nekā pietiekamo pamatojumu Vispārējā tiesa ir atzinusi – pat ja būtu nepieciešams pierādīt “ārkārtas apstākļus”, lai pamatotu vienotas likmes korekcijas 25 % apmērā piemērošanu, šādi apstākļi šajā lietā esot pierādīti.
Visbeidzot, attiecībā uz otrā pamata devīto daļu, ar ko tiek apgalvots, ka nav ņemts vērā 2012. gada rīcības plāns, un kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 114.–116. punktu, Komisija atkārto savu nostāju, ka šis rīcības plāns nav nozīmīgs jautājumam, vai pārkāpuma finansiālo apmēru var pierādīt ar precizitāti, un jautājumam, vai ir jāpiemēro finanšu korekcija.
Tiesas vērtējums
No dokumenta Nr. VI/5330/97 izriet, ka vienotas likmes korekcija 25 % apmērā ir pamatota, ja ir izpildīti tajā minētie kumulatīvie nosacījumi, proti, ja dalībvalstī kontroles sistēma vispār nav ieviesta vai ir ieviesta ļoti nepilnīgi un ja apstākļi liecina par ļoti lielu pārkāpumu biežumu un nolaidību cīņā pret noteikumiem neatbilstīgu vai krāpniecisku praksi, ciktāl var pamatoti uzskatīt, ka nesodīta atļautība iesniegt nepieņemamus pieprasījumus radīs ļoti ievērojamus zaudējumus ELGF.
Pārsūdzētā sprieduma 78.–82. punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka Komisija bija pareizi uzskatījusi, ka šajā lietā Grieķijas Republikai varēja pārmest kontroles sistēmas ļoti nepilnīgu īstenošanu, ņemot vērā to, kā tiek apvienoti atkārtoti pārkāpumi, tostarp, kā norādīts pārsūdzētā sprieduma 77. punktā, nepilnības saistībā ar atbilstīgo pastāvīgo ganību definīciju, kas bija izraisījušas to, ka šī dalībvalsts slikti piemēroja kontrolpārbaudes un pārbaudes uz vietas.
Tā kā, pirmkārt, Vispārējās tiesas vērtējums par nepilnībām pastāvīgo ganību definīcijā un kontrolē pēc būtības ir balstīts uz jēdziena “pastāvīgās ganības” interpretāciju un, otrkārt, kā konstatēts šā sprieduma 65. punktā, Vispārējā tiesa ir izmantojusi kļūdainu šā jēdziena interpretāciju, šī kļūda katrā ziņā ietekmē pārsūdzētā sprieduma 78. punktā izklāstīto vērtējumu par nosacījumu attiecībā uz nopietniem trūkumiem kontroles sistēmas īstenošanā saistībā ar pārkāpumu apvienošanu.
Līdz ar to, ņemot vērā apstākli, ka visi iebildumi, ko Grieķijas Republika izvirzījusi atbilstīgo pastāvīgo ganību kontroles ietvaros, ir saistīti ar Vispārējās tiesas izmantoto kļūdaino jēdziena “pastāvīgās ganības” interpretāciju, otrais pamats ir jāpieņem kopumā.
Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar trešo pamatu Grieķijas Republika būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 138.–141. punktā esot kļūdaini interpretējusi un piemērojusi Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 2. punktu, Regulas Nr. 1306/2013 52. panta 2. punktu, Īstenošanas regulas Nr. 908/2014 34. pantu, kā arī dokumentu Nr. VI/5330/97 attiecībā uz vienotas likmes korekcijas aprēķināšanas metodi par 2013. pieprasījumu gadu, un tādēļ tā esot atzinusi, ka vienotas likmes korekcijas 10 % apmērā un vienreizējas korekcijas apvienošana attiecībā uz vieniem un tiem pašiem pārkāpumiem ir likumīga un atbilst
ne bis in idem
principam un samērīguma principam. Tomēr, kā norāda Grieķijas Republika, no Tiesas judikatūras esot izsecināms, ka vienotas likmes korekcijas un vienreizējas korekcijas apvienošana ir iespējama vienīgi vairāku konstatējumu gadījumā.
Komisija lūdz noraidīt šo pamatu kā nepamatotu.
Tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka, pirmkārt, Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 2. punkts, kā arī Regulas Nr. 1306/2013 52. panta 2. punkts neliedz Komisijai apvienot vienreizēju korekciju un vienotas likmes korekciju.
Tā Tiesa jau ir atzinusi iespējamību apvienot vienotas likmes finanšu korekcijas un citas korekcijas. Ja izrādītos, ka risku, kam pakļauts ELGF, nevar segt ar vienreizējām korekcijām vien, ir jābūt iespējai piemērot citas vienotas likmes korekcijas. Tas būtu pretrunā ELGF piešķirtā finansējuma sistēmai, ja gadījumā, kad pastāv iemesli veikt vienreizēju korekciju, ELGF būtu jāsedz citi kaitējumi vai riski, kuri nav nepārprotami konstatējami. Līdz ar to nav principiālu iemeslu liegt vienreizējas korekcijas un vienotas likmes korekcijas apvienošanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1999. gada 28. oktobris, Itālija/Komisija,
C‑253/97
,
EU:C:1999:527
,
72.
–
74.
punkts, un 2017. gada 15. jūnijs, Spānija/Komisija,
C‑279/16 P
, nav publicēts,
EU:C:2017:461
,
72.
punkts).
Otrkārt, no dokumenta Nr. VI/5330/97 izriet, ka vienreizējas korekcijas un vienotas likmes korekcijas apvienošana ir iespējama, kā Vispārējā tiesa atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 136. punktā, jo šajā dokumentā ir paredzēts, ka vienotās likmes ir piemērojamas izdevumu atlikumam pēc to summu atskaitīšanas, kas izslēgtas no atbalsta atsevišķās lietās.
Šajā lietā ir jānorāda, ka trešā pamata pamatošanai Grieķijas Republika tikai pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 138.–141. punktā esot pārkāpusi Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 2. punktu, Regulas Nr. 1306/2013 52. panta 2. punktu, kā arī dokumentu Nr. VI/5330/97, noraidot tās argumentāciju attiecībā uz dubultu korekciju par vieniem un tiem pašiem pārkāpumiem par to pašu 2013. pieprasījumu gadu.
Tomēr šā pamata ietvaros Grieķijas Republika neiebilst pret Vispārējās tiesas vērtējumu, kas izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 120.–125 un 131. punktā, kur tā nepārprotami norāda iemeslus, kuru dēļ Komisija noteikusi vienotas likmes korekciju 10 % apmērā un vienreizēju korekciju.
Tādējādi no pārsūdzētā sprieduma 123. punkta izriet, ka vienotas likmes korekcija 10 % apmērā, kas noteikta par 2013. pieprasījumu gadu, bija pamatota, ņemot vērā, pirmkārt, Komisijas norādīto kļūdu uzkrāšanu attiecībā uz elementiem, kas saistīti ar ganību atbilstību un Grieķijas Republikas ieviesto kontroles sistēmu, un, otrkārt, stāvokļa uzlabošanos salīdzinājumā ar 2012. pieprasījumu gadu. Pārsūdzētā sprieduma 124. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka riska, kuram pakļauts ELGF, aprēķināšana 37163161,78 EUR apmērā, ko Grieķijas iestādes veikušas, balstoties uz jauniem datiem, kuri izriet no LZNS aktualizēšanas, nedeva iespēju konstatēt tā riska kopsummu, kam bija pakļauts šis fonds, citastarp tādēļ, ka neesot ņemti vērā sodi, kuri esot bijuši jāpiemēro, un tādēļ, ka 2014. gada novembrī kontroles izbraukumā tika atklātas joprojām pastāvošas kļūdas saistībā ar LZNS. Pārsūdzētā sprieduma 125. punktā Vispārējā tiesa no tā ir izsecinājusi, ka, ņemot vērā nupat minētos trūkumus, Komisijai nebija iespējams precīzi konstatēt kopsummu riskam, kam bija pakļauts minētais fonds, un tādēļ, pirmkārt, vienotas likmes korekcijas noteikšana bija pamatota un, otrkārt, Grieķijas iestāžu veiktie aprēķini par pārbaudītajām platībām nedeva iespēju konstatēt kopsummu riskam, kam bija pakļauts šis fonds.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa, pareizi piemērojot Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 2. punktu, Regulas Nr. 1306/2013 52. panta 2. punktu, kā arī dokumentu Nr. VI/5330/97, atzina, ka, Grieķijas iestāžu aprēķināto summu atskaitot no summas, uz kuru balstoties Komisija aprēķināja vienotas likmes korekciju 10 % apmērā, šī iestāde bija pārliecinājusies, ka netiek noteikta dubulta korekcija konkrētiem saņēmējiem, kas jau bija ņemti vērā Grieķijas iestāžu aprēķinātajā summā. Proti, vienotas likmes korekcija 10 % apmērā neattiecās uz platībām, uz kurām attiecās Grieķijas iestāžu veiktās pārbaudes un uz kurām balstoties nupat minētās iestādes bija aprēķinājušas summu 37163161,78 EUR.
Līdz ar to Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 138. un 141. punktā nospriezdama, ka Komisijas izmantotās aprēķināšanas metodes rezultātā netika veikta dubulta korekcija par vieniem un tiem pašiem pārkāpumiem un attiecībā uz vienu un to pašu pieprasījumu gadu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par ceturto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar Grieķijas Republikas izvirzīto ceturto pamatu tiek apgalvota Regulas Nr. 1698/2005 71. panta 2. un 3. punkta kļūdaina interpretācija un piemērošana, kā arī daudzi trūkumi saistībā ar Vispārējās tiesas pienākumu norādīt pamatojumu.
Ar ceturtā pamata pirmo daļu, kas vērsta pret pārsūdzētā sprieduma 158.–160. punktu, Grieķijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārmezdama Grieķijas Republikai to, ka pirms atlases, ko veikusi vadošā iestāde,
DTEC
veica projektu priekšatlasi, balstoties uz šīs valsts iestādes pašas izmantotiem kritērijiem, kas tātad ietilpa nevis vienkāršā un formālā izvērtējumā par projektu, bet gan īstā pārbaudē pēc būtības, lai gan saskaņā ar šiem pantiem vienīgi vadošā iestāde esot pilnvarota novērtēt to projektu atbilstību, uz kuriem varētu attiekties pasākums Nr. 125, esot kļūdaini interpretējusi un piemērojusi Regulas Nr. 1698/2005 71. panta 2. un 3. punktu. Kā norāda Grieķijas Republika, ar Regulas Nr. 1698/2005 71. panta 3. punktu dalībvalstīm ir piešķirta principiāla kompetence ieviest izdevumu attiecināmības noteikumus, lai nodrošinātu ELFLA līdzekļu iedarbīgāku sadali, un līdz ar to tas neliedz tām paredzēt tādas valsts iestādes kā
DTEC
iesaistīšanos, kura piemēro atbilstības kritērijus projektiem, uz kuriem varētu attiekties pasākums Nr. 125, ņemot vērā Komisijas apstiprinātos lauku attīstības programmas mērķus.
Ar šā pamata otro daļu Grieķijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot norādījusi pamatojumu, ciktāl pārsūdzētā sprieduma 158. punktā tā ir nospriedusi, ka
DTEC
attiecībā uz projektiem, kuri tai bija iesniegti, ir veikusi īstu izvērtējumu pēc būtības, balstoties uz trim pašas izmantotiem kritērijiem. Tomēr Vispārējā tiesa neesot precizējusi, kādi bija šie kritēriji.
Ar minētā pamata trešo daļu šī dalībvalsts apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 160. punktā atzīdama, ka
DTEC
veiktās iepriekšējās pārbaudes rezultātā daži projekti nebija nosūtīti vadošajai iestādei, esot papildinājusi kopsavilkuma ziņojuma saturu un līdz ar to arī strīdīgā lēmuma pamatojumu.
Ar tā paša pamata ceturto daļu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa, neatbildēdama uz Grieķijas Republikas argumentu par apstākli, ka
DTEC
veiktā iepriekšējā pārbaude ir bijusi institucionalizēta jau kopš vairākiem gadu desmitiem un Komisija nekad neesot formulējusi apsvērumus par šo tematu, nedz arī šī iesaistīšanās esot varējusi izraisīt jebkādu pārkāpumu, nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
Ar ceturtā pamata piekto daļu Grieķijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot arī atbildējusi uz argumentu, ka visas darbības, kas bija iekļautas pasākumā Nr. 125, attiecās uz lielapjoma publiskajiem darbiem infrastruktūras jomā un ka šajā kontekstā
DTEC
bija iesaistījusies tikai sagatavošanas darbību laikā, kuras nekādi neietekmēja pašu atlasi.
Komisija lūdz šo pamatu noraidīt kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu.
Tiesas vērtējums
Attiecībā uz pirmo daļu, ar ko tiek apgalvots, ka ir pārkāpts Regulas Nr. 1698/2005 71. pants, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 158.–160. punktu, ir jānorāda, ka no šā panta 3. punkta formulējuma kopsakarā ar šīs regulas 61. apsvērumu izriet, ka atbilstoši subsidiaritātes principam noteikumi par izdevumu attiecināmību principā tiek noteikti valsts līmenī (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 7. jūlijs, Občina Gorje,
C‑111/15
,
EU:C:2016:532
,
37.
un
47.
punkts).
Tomēr tas, ka dalībvalstis nosaka šos noteikumus par izdevumu attiecināmību, nenozīmē, ka tās pilnvaras veikt projektu atlasi varētu piešķirt struktūrai, kas nav programmas vadošā iestāde un par ko minētā iestāde nav atbildīga.
Proti, minētās regulas 71. panta 3. punkts kopsakarā ar tās 64. apsvērumu šīs lēmumu pieņemšanas pilnvaras piešķir vienai vienīgai vadošajai iestādei vai tai pakļautai struktūrai, kas šīs pilnvaras izmanto, ievērojot atlases kritērijus, kurus noteikusi kompetentā iestāde.
Līdz ar to Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 158.–160. punktā nospriezdama, ka priekšatlases pārbaudē, ko
DTEC
veikusi attiecībā uz projektiem, uz kuriem varētu attiekties pasākums Nr. 125, netika ņemts vērā minētās regulas 71. pants, ciktāl tā bija pārbaude pēc būtības par projektu atbilstību, ņemot vērā savus kritērijus, kurus nebija noteikusi kompetentā iestāde.
No tā izriet, ka šī Grieķijas Republikas izvirzītā ceturtā pamata daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Attiecībā uz šā pamata otro daļu, ar ko tiek apgalvots, ka pārsūdzētajā spriedumā neesot norādīts pamatojums, ciktāl Vispārējā tiesa šā sprieduma 158. punktā neesot precizējusi kritērijus, ko
DTEC
izmantoja savā projektu pārbaudē pēc būtības, pietiek norādīt, ka šī pamata daļa ir balstīta uz minētā sprieduma kļūdainu interpretāciju, ciktāl šajā sprieduma punktā Vispārējā tiesa min trīs kritērijus un izsvēršanas koeficientus, kurus bija ieviesusi pati
DTEC
un kuri atšķīrās no tiem, kurus piemēroja vadošā iestāde.
No tā izriet, ka Grieķijas Republikas izvirzītā ceturtā pamata otrā daļa nav pamatota.
Attiecībā uz šā pamata trešo daļu, ar ko tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, jo tā esot papildinājusi kopsavilkuma ziņojuma pamatojumu, pārsūdzētā sprieduma 160. punktā nospriezdama, ka šo kritēriju piemērošana bija izraisījusi to, ka vairāki projekti netika nosūtīti vadošajai iestādei, lai gan, protams, ir pareizi, ka šādi formulēts vērtējums nav ietverts kopsavilkuma ziņojumā, tomēr tas loģiski izriet no priekšatlases kritēriju piemērošanas. Līdz ar to nav uzskatāms, ka Vispārējā tiesa nebūtu izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.
No tā izriet, ka Grieķijas Republikas izvirzītā ceturtā pamata trešā daļa nav pamatota.
Attiecībā uz minētā pamata ceturto daļu, ar ko tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa neesot sniegusi atbildi uz Grieķijas Republikas argumentu par apstākli, ka iepriekšēja pārbaude, ko veikusi
DTEC
, ir bijusi institucionalizēta kopš vairākiem gadu desmitiem, pietiek norādīt, ka pārsūdzētā sprieduma 161. punktā Vispārējā tiesa ir noraidījusi šo argumentu kā šai tiesvedībai nenozīmīgu.
Līdz ar to pretēji tam, ko apgalvo Grieķijas Republika, Vispārējā tiesa ir atbildējusi uz šo argumentu, to noraidot, un līdz ar to ir izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.
No tā izriet, ka Grieķijas Republikas izvirzītā ceturtā pamata ceturtā daļa nav pamatota.
Attiecībā uz tā paša pamata piekto daļu, ar ko tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa neesot sniegusi atbildi uz Grieķijas Republikas argumentu, ka pasākuma Nr. 125 ietvaros veiktās darbības attiecās uz lielapjoma darbiem infrastruktūras jomā, ir jānorāda, ka šis arguments pirmajā instancē nav ticis izvirzīts.
Proti, pirmās instances prasības pieteikuma 69. punkts, uz kuru Grieķijas Republika atsaucas savā apelācijas sūdzībā, ir tikai aprakstošs, un ar to ir tikai uzsvērts apstāklis, ka darbības, kas ietilpst pasākumā Nr. 125, attiecās uz lielapjoma publiskajiem darbiem infrastruktūras jomā un pārstāvēja ievērojamus publiskā sektora ieguldījumus šīs valsts tautsaimniecībā, bet Grieķijas Republikai šis vispārīgais paziņojums nerada nekādas juridiskas sekas.
Līdz ar to šis arguments ir jānoraida kā nepieņemams, jo tas pirmoreiz izvirzīts tikai apelācijas instancē. Proti, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, tā kā apelācijas tiesvedībā Tiesas veiktā pārbaude attiecas tikai uz tā juridiskā risinājuma vērtējumu, kāds ir rasts pirmās instances tiesā apspriestajiem pamatiem un argumentiem, neviena no pusēm nevar Tiesā pirmoreiz izvirzīt argumentu, kas vēl nav ticis izmantots Vispārējā tiesā (spriedums, 2019. gada 28. novembris, ABB/Komisija,
C‑593/18 P
, nav publicēts,
EU:C:2019:1027
,
63.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
No iepriekš izklāstītā izriet, ka ceturtais pamats kopumā ir jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
Par piekto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Piektais pamats sastāv no divām daļām.
Ar piektā pamata pirmo daļu Grieķijas Republika pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pārkāpusi Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta c) apakšpunktu, kā arī pārsūdzētā sprieduma 183., 185., 186., 189. un 193. punktā esot pieņēmusi nepareizu un pretrunīgu pamatojumu.
Konkrētāk, tā apstrīd šīs regulas 31. panta interpretāciju, kuru Vispārējā tiesa izmantojusi šajos pārsūdzētā sprieduma punktos un saskaņā ar kuru attiecībā uz pasākumiem saistībā ar lauku attīstības programmām, ja atbalsta atlikuma samaksa ir notikusi pēc starpmaksājumiem un pagaidu maksājumiem, vienīgi šā atlikuma galīgā samaksa ir jāņem vērā šajā pantā paredzētā 24 mēnešu termiņa piemērošanas vajadzībām, lai no finansējuma izslēgtu visus attiecīgo lauku attīstības programmu izdevumus. Pirmām kārtām, šāda interpretācija esot pretrunā minētās regulas 31. panta 4. punkta c) apakšpunkta formulējumam, saskaņā ar kuru šis 24 mēnešu termiņš bez atšķirības attiecoties gan uz galīgu atlikuma samaksu, gan uz starpmaksājumiem jeb avansu. Šajā ziņā judikatūra, ko Vispārējā tiesa minējusi savas interpretācijas pamatošanai, neesot nozīmīga, jo tā attiecoties uz pagaidu maksājumiem, kas pakārtoti garantiju nodrošināšanai ELVGF jomā. Otrām kārtām, Grieķijas Republikas ierosināto interpretāciju apstiprinot mērķis noteikt laika ierobežojumu Komisijas kompetencei atteikt finansējumu par konkrētiem izdevumiem.
Ar piektā pamata otro daļu Grieķijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa, nepārliecinādamās par to, vai atlikuma samaksa attiecībā uz aplūkojamajiem projektiem, kuri ietilpst pasākumā Nr. 125, bija veikta šajā 24 mēnešu posmā, pārsūdzētā sprieduma 189. punktā esot pieņēmusi nepareizu un pretrunīgu pamatojumu.
Komisija lūdz noraidīt šo pamatu kopumā.
Tiesas vērtējums
Attiecībā uz piektā pamata pirmo daļu no Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta c) apakšpunkta formulējuma izriet, ka finansējuma atteikums nevar attiekties uz izdevumiem saistībā ar pasākumiem, kuri paredzēti šīs regulas 4. pantā minētajās programmās, izņemot izdevumus, kas minēti tās 31. panta 4. punkta b) apakšpunktā, attiecībā uz kuriem maksājumu aģentūra šādu maksājumu vai atlikuma samaksu veikusi vairāk nekā 24 mēnešus pirms Komisijas rakstiska paziņojuma attiecīgajai dalībvalstij par savu pārbaužu rezultātiem.
No minētās regulas 31. panta 4. punkta c) apakšpunkta formulējuma nepārprotami izriet, ka 24 mēnešu laikposmu pirms Komisijas pārbaužu rezultātu paziņošanas rakstveidā aprēķina, skaitot no maksājuma veikšanas vai no atlikuma samaksas dienas, tas ir, no galīgā maksājuma veikšanas dienas.
Līdz ar to pretēji tam, ko apgalvo Grieķijas Republika, Vispārējā tiesa, pamatojoties uz šo normu, pārsūdzētā sprieduma 183., 185. un 186. punktā nospriezdama, ka tad, ja tiek veikti starpmaksājumi un pagaidu maksājumi, pēc kuriem tiek veikta atlikuma samaksa, šā 24 mēnešu termiņa aprēķināšanas vajadzībām jāņem vērā tikai pēdējais minētais, nav pieļāvusi tiesību kļūdu.
Attiecībā uz piektā pamata otro daļu, ar ko tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa, nepārbaudīdama, vai atlikuma samaksa attiecībā uz aplūkojamajiem projektiem bija notikusi līdz minētajam termiņam, neesot norādījusi pamatojumu, ir jāuzsver, ka pārsūdzētā sprieduma 189.–191. punktā, ko Grieķijas Republika daļēji nav apstrīdējusi, Vispārējā tiesa ir pienācīgi pamatojusi savu vērtējumu attiecībā uz šo nosacījumu.
Proti, pārsūdzētā sprieduma 189. punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka finanšu korekcija pasākuma Nr. 125 ietvaros bija piemērojama visiem izdevumiem, kas radušies 2010.–2013. gadā, jo tolaik neviens no šiem projektiem nebija pabeigts un neviens no maksājumiem, kas veikti 2010. finanšu gadā, nebija uzskatāms par galīgu maksājumu.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 190. un 191. punktā Vispārējā tiesa savā vērtējumā par faktiem saistībā ar izdevumu attiecināšanas tabulu izdevumiem par 2010. gadu un nākamajiem gadiem, kuri radušies pasākuma Nr. 125 ietvaros 2007.–2013. gada lauku attīstības programmā, norādīja, ka, pirmkārt, attiecībā uz projektu ar atsauces numuru 109464 maksājumi, kas uzsākti 2010. gadā, netika turpināti pēc 2012. gada un Grieķijas Republika nepierādīja, ka tie nav uzskatāmi par galīgiem maksājumiem Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta c) apakšpunkta izpratnē. Otrkārt, attiecībā uz pārējiem šajā tabulā minētajiem projektiem, par kuriem maksājumi tika veikti 2010.–2013. gadā, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Grieķijas Republika nebija iesniegusi pierādījumus, kas apliecinātu, ka šie projekti vēl nebija pabeigti un ka nebija veikts neviens galīgs maksājums.
No tā izriet, ka šā pamata otrā daļa ir jānoraida un līdz ar to piektais pamats kopumā ir jānoraida kā nepamatots.
Par sesto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Grieķijas Republikas izvirzītais sestais pamats sastāv no divām daļām.
Ar šā pamata pirmo daļu, kas ietver trīs iebildumus, Grieķijas Republika būtībā apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu, ka šai dalībvalstij nav tiesiskā regulējuma par efektīvām, samērīgām un preventīvām sankcijām, kas atbilstu Regulas Nr. 817/2004 73. panta prasībām.
Ar pirmo iebildumu Grieķijas Republika pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 207.–209. punktā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, jo nav atzinusi, ka pasākumi par atbalsta summas samazināšanu un izslēgšanu no atbalsta piešķiršanas būtu uzskatāmi par “sankcijām” Regulas Nr. 817/2004 73. panta izpratnē, tāpat kā pasākums par izslēgšanu no jebkāda ELFLA atbalsta uz diviem gadiem. Grieķijas Republika norāda, ka gan no Regulas Nr. 2988/95 5. panta 1. punkta c) un d) apakšpunkta, gan no Tiesas judikatūras izriet, ka liegšana – pilnā mērā vai daļēji – izmantot Savienības tiesību aktos piešķirtas priekšrocības, kā arī šādas priekšrocības sniegtā ieguvuma izslēgšana vai atsaukšana attiecībā uz laikposmu pēc šā pārkāpuma ir administratīvi sodi. Līdz ar to atmaksāšanas pienākums, kas izpildāms konstatēta pārkāpuma gadījumā vai nu samazinājuma veidā, vai arī saņēmējam liedzot atbalstu, pats par sevi esot sods. Nospriezdama pretēji, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu.
Ar otro iebildumu Grieķijas Republika apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 208. punktā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā. Proti, šajā punktā Vispārējā tiesa esot atzinusi, ka vienīgi pasākums, ar ko projekts tiek izslēgts tādēļ, ka pieļauts pārkāpums saistībā ar kādu tā atbilstības nosacījumu, var tikt uzskatīts par sankciju. Tomēr, kā norāda Grieķijas Republika, pārkāpuma jēdziens ir plašāks; tas aptver jebkuru Regulas Nr. 817/2004 normas neizpildi.
Ar trešo iebildumu Grieķijas Republika apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 206. punktā Vispārējā tiesa ir acīmredzami sagrozījusi kopsavilkuma ziņojumu. Šajā pārsūdzētā sprieduma punktā Vispārējā tiesa esot faktiski norādījusi uz diviem Komisijas faktu konstatējumiem, lai gan tie neesot bijuši iekļauti kopsavilkuma ziņojumā un lai gan administratīvā procesa laikā Komisija esot tieši atsaukusi vienu no šiem konstatējumiem.
Ar sestā pamata otro daļu Grieķijas Republika būtībā apgalvo, ka Īstenošanas regulas Nr. 809/2014, kas stājās spēkā vēlāk, nekā pastāvēja lietas faktiskie apstākļi, 63. panta piemērošana pēc analoģijas, lai Komisija aprēķinātu piemērojamo finanšu korekciju, izraisa tiesību kļūdu un ka šai piemērošanai neesot norādīts pamatojums. Konkrētāk, lai pamatotu finanšu korekcijas noteikšanu 772956,32 EUR apmērā, kas ir zemāka nekā korekcija, kāda būtu bijusi jānosaka, piemērojot noteikumus, kuri piemērojami
ratione temporis
, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 224.–229. punktā esot atsaukusies uz judikatūru par vieglāka soda piemērošanu ar atpakaļejošu spēku un esot atsaukusies uz Regulu Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību. Tomēr šie apsvērumi neattiecoties uz finanšu korekcijas bāzes noteikšanu, kas piemērojama saskaņā ar Regulas Nr. 1306/2013 52. pantu. Kā norāda Grieķijas Republika, apstāklis, ka Vispārējā tiesa tādējādi noraidījusi iebildumu, ar ko tā apstrīdēja Īstenošanas regulas Nr. 809/2014 63. panta piemērošanu pēc analoģijas, balstoties uz minētajiem apsvērumiem, bija jāpielīdzina pamatojuma trūkumam pārsūdzētajā spriedumā attiecībā uz šo jautājumu.
Komisija secina, ka šā pamata pirmā daļa ir jānoraida kopumā kā nepamatota. Atbildot uz šā pamata otro daļu, tā galvenokārt uzskata, ka tā ir jānoraida, jo ir balstīta uz neiedarbīgu argumentāciju, bet pakārtoti – ka tā ir jānoraida kā nepamatota.
Tiesas vērtējums
Attiecībā uz pirmo iebildumu sestā pamata pirmās daļas pamatošanai ir jānorāda, ka Regulas Nr. 817/2004 73. pantā ir paredzēts, ka dalībvalstis ievieš tiesisko regulējumu par sankcijām, kuras piemērojamas šīs regulas normu pārkāpumiem, un ka šīs sankcijas ir efektīvas, samērīgas un preventīvas.
No tā ir izsecināms, ka, lai gan šajā pantā nav precīzi norādīts sankciju tiesiskais regulējums, kas dalībvalstij ir jāievieš, tajā ir noteikts, ka tai ir jāparedz tādu pasākumu kopums, kas būtu pietiekami efektīvs, samērīgs un preventīvs, lai būtu iespējams novērst ikvienu šīs regulas normu pārkāpumu.
Tomēr, pārsūdzētā sprieduma 207. un 208. punktā atzīdama, ka pārbaudes darbības attiecībā uz samaksas pieprasījumu un izdevumu attiecināmību, tolerances neesamība attiecināmo izdevumu pārsniegšanas gadījumā, paredzētā atmaksa eventuāli konstatētu pārkāpumu gadījumā vai arī nepamatoti samaksātu summu atgūšana ir pielīdzināma nevis sankcijām, bet gan projektu atbilstības nosacījumu pārbaudes nepieciešamai sastāvdaļai, lai varētu piešķirt atbalstu, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu. Proti, tādiem pasākumiem nepiemīt atturošs raksturs, bet gan ar tiem tikai tiek nodrošināts finansējuma pieprasījuma tiesiskums un no ELFLA atbalsta izslēgti izdevumi, kas daļēji vai pilnā mērā nav attiecināmi, proti, citiem vārdiem sakot, novērstas jebkādas nepamatotas priekšrocības.
Noslēdzot savu vērtējumu par pasākumiem, par kuriem Grieķijas Republika uzskata, ka tie ietilpst sankciju tiesiskajā regulējumā Regulas Nr. 817/2004 73. panta izpratnē, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 209. punktā tikai vienu pasākumu par izslēgšanu no ELFLA atbalsta uz diviem gadiem ir identificējusi kā tādu, kas pielīdzināms īstai sankcijai.
Līdz ar to Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 207.–214. punktā nospriezdama, ka Grieķijas regulējumā paredzēto pasākumu kopums nav uzskatāms par tiesisko regulējumu par efektīvām, samērīgām un preventīvām sankcijām Regulas Nr. 817/2004 73. panta izpratnē. Proti, lai gan šāds pagaidu izslēgšanas pasākums varētu tikt uzskatīts par sankciju, ņemot vērā tā atbilstīgo sodošo un preventīvo raksturu, tas pats par sevi nav pietiekams, lai konstatētu, ka pastāv tāds sankciju tiesiskais regulējums, kas atbilst Regulas Nr. 817/2004 73. pantam.
Līdz ar to pirmais iebildums, kas izvirzīts sestā pamata pirmās daļas pamatošanai, ir jānoraida kā nepamatots.
Attiecībā uz šīs daļas otro iebildumu pietiek norādīt, ka Grieķijas Republikas izklāstītā argumentācija ir balstīta uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma 208. punkta interpretāciju.
Proti, šajā pārsūdzētā sprieduma punktā Vispārējā tiesa nav noteikusi, ka pārkāpumam katrā ziņā ir jāattiecas uz nosacījumu par atbilstību, bet gan ar to tikai tiek atbildēts uz Grieķijas Republikas argumentāciju par to, ka šīs dalībvalsts kompetentās iestādes bija apstiprinājušas izslēgšanas pasākumus, lai sodītu par projektiem, kuros nav ievēroti atbilstības nosacījumi.
Līdz ar to otrais iebildums, kas izvirzīts šīs daļas pamatošanai, ir jānoraida.
Attiecībā uz trešo iebildumu, ar ko tiek apgalvota kopsavilkuma ziņojuma sagrozīšana, šķiet pareizi, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 206. punktā norāda uz diviem atbalsta samazināšanas gadījumiem, kas nav minēti šajā ziņojumā. Tomēr šie gadījumi šajā pārsūdzētā sprieduma punktā ir minēti tikai kā piemēri, lai ilustrētu Grieķijas Republikas “sankciju politikas” īstenošanu, un nupat minētā neapšauba Komisijas vērtējumu, kurā teikts, ka šī valsts tikai samazināja atbalstu, bet nepiemēroja sankciju.
Attiecībā uz sestā pamata otro daļu, ar ko būtībā tiek apgalvots, ka Īstenošanas regulas Nr. 809/2014 63. pants ir ticis piemērots ar atpakaļejošu spēku un pēc analoģijas, un kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 224.–229. punktu, ir konstatējams, ka minētā sprieduma 216.–221. punktā Vispārējā tiesa vispirms ir nospriedusi, ka atbilstoši dokumentam Nr. VI/5330/97 sankciju neesamība pasākuma Nr. 121 ietvaros bija jāaplūko pēc analoģijas ar trūkumu galvenajā kontrolē, kas pamatojot vienotas likmes korekcijas piemērošanu vismaz 5 % apmērā.
Turpinājumā – pārsūdzētā sprieduma 222. punktā, ko Grieķijas Republika turklāt nav apstrīdējusi, Vispārējā tiesa ir tieši un nepārprotami precizējusi, ka šīs korekcijas tiesiskais pamats bija Regulas Nr. 1306/2013 52. pants, ar ko ir aizstāts Regulas Nr. 1290/2005 31. pants.
Visbeidzot – vienīgi pārsūdzētā sprieduma 223.–229. punktā Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi Īstenošanas regulas Nr. 809/2014 63. panta piemērošanu pēc analoģijas, ciktāl šī vēlākā un Grieķijas Republikai labvēlīgākā norma vedina Komisiju samazināt minētās korekcijas summu.
Līdz ar to Grieķijas Republikas izvirzītā argumentācija izriet no pārsūdzētā sprieduma kļūdainas interpretācijas. Proti, pretēji tam, ko apgalvo šī dalībvalsts, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 224.–229. punktā savu argumentāciju nav balstījusi uz tiesisko pamatu, kas nebūtu piemērojams izskatāmajā lietā.
Turklāt nevar uzskatīt, ka, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 225. punktā minēdama vieglāka soda piemērošanas ar atpakaļejošu spēku principu un, otrkārt, minētā sprieduma 226. punktā – Regulu Nr. 2988/95, Vispārējā tiesa šo principu vai šo regulu esot aizstājusi ar Regulas Nr. 1306/2013 52. pantu kā finanšu korekcijas tiesisko pamatu. Gluži pretēji – šīs atsauces atbilst Tiesas judikatūrai, saskaņā ar kuru minētais princips kā Savienības tiesību vispārējais princips ir piemērojams saudzīgākiem administratīvajiem sodiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2004. gada 1. jūlijs, Gerken,
C‑295/02
,
EU:C:2004:400
,
56.
un
57.
punkts; 2007. gada 8. marts, Campina,
C‑45/06
,
EU:C:2007:154
,
32.
,
33.
un
60.
punkts, kā arī 2008. gada 11. marts, Jager,
C‑420/06
,
EU:C:2008:152
,
59.
un
60.
punkts).
Līdz ar to pretēji tam, ko apgalvo Grieķijas Republika, pamatojums, ko Vispārējā tiesa izmantojusi pārsūdzētā sprieduma 224.–229. punktā, nav nedz nepietiekams, nedz kļūdains.
Tādēļ apelācijas sūdzības sestais pamats ir jānoraida kopumā kā nepamatots.
Tā kā no visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka, tā kā pirmais un otrais pamats ir jāpieņem, tad, pirmkārt, ir jāatceļ pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 1) punkts, ciktāl Vispārējā tiesa ar to ir noraidījusi Grieķijas Republikas prasību par vienotas likmes korekcijām 25 % un 10 % apmērā, kas piemērotas platībatkarīgajam atbalstam attiecībā uz ganībām par 2012. un 2013. pieprasījumu gadu, kā arī vienreizēju korekciju 37163161,78 EUR apmērā par 2013. pieprasījumu gadu, kuras noteiktas ar strīdīgo lēmumu par nepilnībām atbilstīgo pastāvīgo ganību definīcijā un kontrolē, un, otrkārt, apelācijas sūdzība pārējā daļā ir jānoraida.
Par prasību Vispārējā tiesā
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmo daļu, ja Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu, tā var nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā vai pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja strīds ir izskatāmā stāvoklī.
Šajā gadījumā Tiesai pašai ir jātaisa galīgais spriedums lietā, jo strīds ir izskatāmā stāvoklī.
Kā izriet no šā sprieduma 63. punkta, lai noteiktu, vai attiecīgā platība ir kvalificējama kā “pastāvīgās ganības” Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punkta un Regulas Nr. 1120/2009 2. panta c) punkta izpratnē, izšķirošais kritērijs, kas jāņem vērā, ir nevis šo platību klājošās veģetācijas tips, bet gan tās faktiska izmantošana “pastāvīgajām ganībām” tipiskai lauksaimnieciskai darbībai.
Tomēr ir konstatējams, ka attiecībā uz platībatkarīgo atbalstu par 2012. pieprasījumu gadu Komisija strīdīgajam lēmumam pievienotajā kopsavilkuma ziņojumā pamatoja vienotas likmes korekcijas 25 % apmērā piemērošanu saistībā ar visām nepilnībām atbilstīgo pastāvīgo ganību definīcijā un kontrolē, kas, tās skatot kopumā, ļāva tai secināt, ka tādas kontroles sistēmas īstenošanā, kurai būtu jānodrošina izdevumu pareizība, bija nopietni trūkumi un tas, visticamāk, radīja ārkārtīgi lielus zaudējumus ELGF.
Ciktāl, pirmkārt, vienotas likmes korekcija 25 % apmērā bija balstīta uz pārkāpumu kopumu, no kuriem viens tomēr izriet no Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punkta un Regulas Nr. 1120/2009 2. panta c) punkta kļūdainas interpretācijas, un, otrkārt, šī kļūdainā interpretācija varēja ietekmēt Komisijas vērtējumu par citām tās konstatētajām nepilnībām, šajā kontekstā šai iestādei ir jāveic jauns kopvērtējums, lai pārliecinātos, ka šī korekcijas likme joprojām ir pamatota.
Attiecībā uz platībatkarīgo atbalstu par 2013. pieprasījumu gadu Komisija kopsavilkuma ziņojumā ir pamatojusi to, ka, pirmkārt, ir piemērojama vienreizēja korekcija 37163161,78 EUR apmērā par visiem pārkāpumiem, tostarp nepilnībām pastāvīgo ganību definīcijā, un, otrkārt, ir piemērojama vienotas likmes korekcija 10 % apmērā par visiem līdzīgiem pārkāpumiem, to skaitā arī nepilnībām pastāvīgo ganību definīcijā. Attiecībā uz šo nupat minēto vienotas likmes korekciju Komisija tomēr uzskatīja, ka likme 10 % apmērā bija atbilstīga, ņemot vērā konstatētos pārkāpumus saistībā ar 2013. pieprasījumu gadu, kā arī šā pieprasījumu gada laikā notikušos Grieķijas Republikas centienus uzlabot stāvokli.
Ir arī uzskatāms, ka, ciktāl, pirmkārt, korekcijas attiecībā uz 2013. pieprasījumu gadu bija balstītas uz pārkāpumu kopumu, no kuriem viens izriet no Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punkta un Regulas Nr. 1120/2009 2. panta c) punkta kļūdainas interpretācijas, un, otrkārt, šī kļūdainā interpretācija varēja ietekmēt Komisijas vērtējumu par citām tās konstatētajām nepilnībām, šajā kontekstā šai iestādei ir jāveic jauns kopvērtējums, lai pārliecinātos, vai vienreizējā korekcija un vienotas likmes korekcija 10 % apmērā joprojām ir pamatota.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesā celtās Grieķijas Republikas prasības pirmais pamats ir jāpieņem un līdz ar to strīdīgais lēmums ir jāatceļ, ciktāl ar to ir noteiktas vienotas likmes korekcijas 25 % un 10 % apmērā, kas piemērotas platībatkarīgajam atbalstam attiecībā uz ganībām par 2012. un 2013. pieprasījumu gadu, kā arī vienreizēja korekcija 37163161,78 EUR apmērā, kura piemērota par 2013. pieprasījumu gadu saistībā ar nepilnībām atbilstīgo pastāvīgo ganību definīcijā un kontrolē.
Par tiesāšanās izdevumiem
Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktā ir paredzēts, ka tad, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šā reglamenta 138. panta 3. punktam, kas saskaņā ar 184. panta 1. punktu piemērojams apelācijas tiesvedībā, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki savus tiesāšanās izdevumus sedz paši.
Tā kā Grieķijas Republikai un Komisijai spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, tās pašas sedz savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē un apelācijas tiesvedību.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:

1)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2018. gada 4. oktobra sprieduma Grieķija/Komisija (
T‑272/16
, nav publicēts,
EU:T:2018:651
) rezolutīvās daļas 1) punktu, ciktāl ar to Vispārējā tiesa ir noraidījusi Grieķijas Republikas prasību par vienotas likmes korekcijām 25 % un 10 % apmērā, kas piemērotas platībatkarīgajam atbalstam attiecībā uz ganībām par 2012. un 2013. pieprasījumu gadu, kā arī par vienreizēju korekciju 37163161,78 EUR apmērā par 2013. pieprasījumu gadu, kas noteiktas ar Komisijas Īstenošanas lēmumu (ES) 2016/417 (2016. gada 17. marts), ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz atsevišķus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un uz Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA), saistībā ar nepilnībām atbilstīgo pastāvīgo ganību definīcijā un kontrolē.

2)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2018. gada 4. oktobra sprieduma Grieķija/Komisija (
T‑272/16
, nav publicēts,
EU:T:2018:651
) rezolutīvās daļas 2) punktu, ciktāl ar to nospriests par tiesāšanās izdevumiem.

3)
Pārējā daļā apelācijas sūdzību noraidīt.

4)
Atcelt Īstenošanas lēmumu 2016/417, ciktāl ar to attiecībā uz Grieķijas Republiku ir noteiktas vienotas likmes korekcijas 25 % un 10 % apmērā, kas piemērotas platībatkarīgajam atbalstam attiecībā uz ganībām par 2012. un 2013. pieprasījumu gadu, kā arī vienreizēja korekcija 37163161,78 EUR apmērā, kura piemērota par 2013. pieprasījumu gadu saistībā ar nepilnībām atbilstīgo pastāvīgo ganību definīcijā un kontrolē.

5)
Grieķijas Republika un Eiropas Komisija katra pati sedz savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē un apelācijas tiesvedību.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – grieķu.