CELEX: 62015CJ0389
Tühistamishagi
Nõukogu otsus, millega antakse luba alustada läbirääkimisi päritolunimetusi ja geograafilisi tähiseid käsitleva Lissaboni kokkuleppe uuesti läbi vaadatud redaktsiooni üle
ELTL artikli 3 lõige 1
Liidu ainupädevus
Ühine kaubanduspoliitika
ELTL artikli 207 lõige 1
Intellektuaalomandi kaubandusaspektid

Euroopa Komisjon palub oma hagiavalduses tühistada nõukogu 7. mai 2015. aasta otsus 8512/15, millega antakse luba alustada läbirääkimisi päritolunimetusi ja geograafilisi tähiseid käsitleva Lissaboni kokkuleppe uuesti läbi vaadatud redaktsiooni üle, osas, mis puudutab Euroopa Liidu pädevusse kuuluvaid küsimusi (edaspidi „vaidlustatud otsus“).
Õiguslik raamistik
Rahvusvaheline õigus
Pariisi konventsioon
Tööstusomandi kaitse konventsioon kirjutati alla 20. märtsil 1883 Pariisis ja vaadati viimati läbi 14. juulil 1967 Stockholmis ning seda muudeti 28. septembril 1979 (
United Nations Treaty Series
, 828. kd, nr 11851, lk 305; edaspidi „Pariisi konventsioon“).
Konventsiooni algne tekst sisaldas preambulit, mida hilisematesse redaktsioonidesse ei ole üle võetud ja milles oli märgitud, et „soovides ühisel kokkuleppel tagada oma riikide kodanike jaoks tööstuse ja kaubanduse täieliku ja tõhusa kaitse ning aidata kaasa leiutajate õiguste ja ausa kaubavahetuse tagamisele“, otsustasid konventsiooniosalised selle konventsiooni sõlmida.
Pariisi konventsiooni artiklis 1 on muu hulgas ette nähtud, et riigid, kelle suhtes seda kohaldatakse, moodustavad liidu tööstusomandi kaitseks, mis hõlmab patentide, kasulike mudelite, disainlahenduste, kaubamärkide, ärinimede, geograafiliste tähiste ja päritolunimetuste kaitset ning kõlvatu konkurentsi tõkestamist.
Konventsiooni artiklis 2 on muu hulgas sätestatud, et selle liidu iga riigi kodanikud saavad kõigis teistes liidu riikides tööstusomandi kaitse suhtes eesõigusi, mis nende teiste riikide vastavate seadustega antakse nende oma riigi kodanikele, ning et neid kaitstakse seega samamoodi nagu oma riigi kodanikke.
Sellega seoses on konventsiooni artiklites 10–10b kehtestatud kõnealuse liidu riikide kohustus tagada liidu kodanikele tõhus kaitse kõlvatu konkurentsi vastu ja pakkuda neile sobivaid õiguskaitsevahendeid ning ette nähtud kaupade arestimine importimisel, kui on kasutatud valet märgistamist seoses kauba päritoluga.
Pariisi konventsiooni artikli 19 kohaselt säilitavad konventsiooniosalised riigid õiguse sõlmida omavahel eraldi kokkuleppeid tööstusomandi kaitseks.
Lissaboni kokkulepe
Päritolunimetuste kaitse ja nende rahvusvahelise registreerimise Lissaboni kokkulepe kirjutati alla 31. oktoobril 1958 ja vaadati uuesti läbi 14. juulil 1967 Stockholmis ning seda muudeti 28. septembril 1979 (
United Nations Treaty Series
, 828. kd, nr 13172, lk 205; edaspidi „Lissaboni kokkulepe“). See on Pariisi konventsiooni artikli 19 tähenduses eraldi kokkulepe, millega võib ühineda iga riik, kes on selle konventsiooni osaline.
Käesoleva hagi esitamise ajal olid selle kokkuleppe osalised 28 riiki. Nende hulgas oli seitse liidu liikmesriiki, nimelt Bulgaaria Vabariik, Tšehhi Vabariik, Prantsuse Vabariik, Itaalia Vabariik, Ungari, Portugali Vabariik ja Slovaki Vabariik. Veel kolm liikmesriiki, nimelt Kreeka Vabariik, Hispaania Kuningriik ja Rumeenia olid nimetatud lepingu allkirjastanud, kuid ei olnud seda siiski ratifitseerinud. Seevastu liit ei osalenud kõnealuses kokkuleppes, millega said ühineda ainult riigid.
Lissaboni kokkuleppe artikli 1 kohaselt moodustavad riigid, kelle suhtes seda kokkulepet kohaldatakse, Pariisi konventsiooniga kehtestatud tööstusomandi kaitse liidu raames eriliidu ja kohustuvad selle kokkuleppe kohaselt oma territooriumil kaitsma eriliidu teiste osalisriikide kaupade päritolunimetusi, mis on päritoluriigis sellisena tunnustatud ja kaitstud ning mis on registreeritud Maailma Intellektuaalse Omandi Organisatsiooni (WIPO) rahvusvahelises büroos.
Vastavalt kokkuleppe artikli 2 lõikele 1 mõistetakse „päritolunimetuse“ all riigi, piirkonna või koha geograafilist tähist, millega tähistatakse sealt pärinevat toodet, mille kvaliteet või omadused tulenevad eranditult või valdavalt geograafilisest piirkonnast koos selle looduslike ja inimfaktoritega.
Kokkuleppe artiklites 3–7 on määratletud selle kohaldamisalasse kuuluvate päritolunimetuste kaitse sisu ja tingimused ning nende registreerimise kord WIPO rahvusvahelises büroos. Kokkuleppe artiklis 4 on muu hulgas täpsustatud, et see kaitse ei välista kaitset, mis päritolunimetustel on juba igas eriliidu riigis eelkõige Pariisi konventsiooni kohaselt.
Lissaboni kokkuleppe artiklis 8 on sätestatud, et kaitse tagamiseks vajalikke õiguskaitsevahendeid võib kasutada igas selle kokkuleppega loodud eriliidu riigis vastavalt siseriiklikule õigusele.
Kokkuleppe artiklitesse 9–18 on koondatud sätted, mis on pühendatud eriliidu institutsioonilisele korraldusele ja halduslikule toimimisele, ning kokkuleppe üldsätted.
Liidu õigus
Liit on alates 1970ndatest aastatest järk-järgult vastu võtnud erinevaid õigusakte, mis reguleerivad muude küsimuste seas päritolunimetuste või geograafiliste tähistega tähistatud teatud liiki toodete määratlemist, tähistamist, esitlemist ja märgistamist ning nende nimetuste või tähiste andmise, kaitsmise ja kontrollimise tingimusi. Tooteliigid, mida kõnealused õigusaktid käesoleval ajal käsitlevad, on veinid, piiritusjoogid, aromatiseeritud veinid ning muud põllumajandustooted ja toiduained.
Liidu õigusaktid, mis käesoleval ajal seda valdkonda reguleerivad, on järgmised: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. jaanuari 2008. aasta määrus (EÜ) nr 110/2008 piiritusjookide määratlemise, kirjeldamise, esitlemise, märgistamise ja geograafiliste tähiste kaitse kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EMÜ) nr 1576/89 (
ELT 2008, L 39, lk 16
), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. novembri 2012. aasta määrus (EL) nr 1151/2012 põllumajandustoodete ja toidu kvaliteedikavade kohta (
ELT 2012, L 343, lk 1
), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määrus (EL) nr 1308/2013, millega kehtestatakse põllumajandustoodete ühine turukorraldus ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 922/72, (EMÜ) nr 234/79, (EÜ) nr 1037/2001 ja (EÜ) nr 1234/2007 (
ELT 2013, L 347, lk 671
, ning parandused
ELT 2016, L 130, lk 7
, ja
ELT 2016, L 229, lk 7
), ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta määrus (EL) nr 251/2014 aromatiseeritud veinitoodete määratlemise, kirjeldamise, esitlemise, märgistamise ja geograafiliste tähiste kaitse kohta ning nõukogu määruse (EMÜ) nr 1601/91 kehtetuks tunnistamise kohta (
ELT 2014, L 84, lk 14
, ja parandus
ELT 2014, L 105, lk 12
).
Vaidluse taust ja vaidlustatud otsus
Lissaboni kokkuleppe uuesti läbivaatamine
Lissaboni kokkuleppega asutatud eriliidu assamblee moodustas 2008. aasta septembris töörühma, millele tehti ülesandeks valmistada ette kokkuleppe uuesti läbivaatamine kokkuleppe parendamiseks ja atraktiivsemaks muutmiseks, säilitades samas selle põhimõtted ja eesmärgid.
Töörühm leppis 2014. aasta oktoobris kokku vastavasisulise akti projektis (edaspidi „uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projekt“), millesse on üle võetud Lissaboni kokkuleppes sisalduvad institutsioonilised sätted ning menetlus- ja materiaalõigusnormid, kuid millega samas on osaliselt muudetud nende paigutust ja lisatud teatud täiendusi või täpsustusi. Täiendused ja täpsustused puudutasid eelkõige kokkuleppes ette nähtud kaitse kohaldamisala, mida kavandati laiendada geograafilistele tähistele (artiklid 2 ja 9), kaitse sisulist ulatust ja selle rakendamiseks mõeldud menetluslikke vahendeid (artiklid 4–8 ja 11–20) ning valitsustevahelistele organisatsioonidele antud võimalust ühineda kõnealuse kokkuleppega (artikkel 28).
Uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projekti analüüsimiseks ja vastuvõtmiseks korraldati diplomaatiline konverents, mis toimus Genfis 11.–21. maini 2015. Ettevalmistava komitee heakskiidetud kodukorra projekti kohaselt olid osalema kutsutud delegatsioonid Lissaboni kokkuleppe 28 osalisriigist ning kaks „eridelegatsiooni“, sealhulgas Euroopa Liidu delegatsioon, ning teatud arv „vaatlejate“ delegatsioone.
Diplomaatiline konverents võttis 20. mail 2015 vastu Lissaboni kokkuleppe päritolunimetuste ja geograafiliste tähiste kohta Genfi akti, mis avati allakirjutamiseks järgmisel päeval.
Komisjoni soovitus ja vaidlustatud otsus
Diplomaatilist konverentsi silmas pidades võttis komisjon 30. märtsil 2015 vastu soovituse niisuguse otsuse vastuvõtmiseks nõukogu poolt, millega antakse luba alustada läbirääkimisi päritolunimetusi ja geograafilisi tähiseid käsitleva Lissaboni kokkuleppe uuesti läbi vaadatud redaktsiooni üle.
Soovituses kutsus komisjon esiteks nõukogu üles tuginema oma otsuses ELTL artiklile 207 ning ELTL artikli 218 lõigetele 3 ja 4, arvestades ühelt poolt liidule ELTL artikli 3 lõikega 1 ühise kaubanduspoliitika valdkonnas antud ainupädevust ning teiselt poolt Lissaboni kokkuleppe eesmärki ja sisu.
Teiseks tegi komisjon ettepaneku, et nõukogu volitaks teda pidama liidu nimel läbirääkimisi, võtaks vastu järgimisele kuuluvad läbirääkimisjuhised ja määraks erikomitee, kellega selles küsimuses konsulteerida.
Nõukogu võttis 7. mail 2015 vastu vaidlustatud otsuse. Vastupidi komisjoni soovitusele põhineb otsus ELTL artiklil 114 ning ELTL artikli 218 lõigetel 3 ja 4.
Otsuse põhjendustes 2 ja 3 on seda valikut selgitatud järgmiselt:
„(2)
Lissaboni kokkuleppe rahvusvahelist süsteemi vaadatakse uuesti läbi eesmärgiga parendada seda, et saada sellele rohkem liikmeid, säilitades samas selle põhimõtted ja eesmärgid. […]
(3)
Uuesti läbi vaadatud kokkulep[pe projektis] on kokkuleppeosaliste jaoks ette nähtud päritolunimetuste ja geograafiliste tähiste kaitse süsteem ühtse registreerimise teel. Nimetatud küsimus kuulub ühtlustamisele [liidu] siseste õigusnormide raames põllumajanduslike nimetuste ja tähiste puhul ning kuulub seega liidu (põllumajanduslike nimetuste ja tähiste puhul) ja selle liikmesriikide (mittepõllumajanduslike nimetuste ja tähiste ning maksude puhul) jagatud pädevusse.“
Vaidlustatud otsuse artikkel 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Komisjoni volitatakse osalema koos Lissaboni kokkuleppe osaliseks oleva seitsme liikmesriigiga diplomaatilisel konverentsil, et võtta vastu [uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projekt] liidu pädevusse kuuluvates küsimustes.“
Otsuse artiklis 2 on sätestatud:
„Liidu huvides kasutavad Lissaboni kokkuleppe osaliseks olevad seitse liikmesriiki oma hääleõigust liidu pädevusse kuuluvates küsimustes ühise seisukoha alusel.“
Otsuse artiklis 3 on märgitud:
„Läbirääkimisi peetakse vastavalt lisas sisalduvatele läbirääkimisjuhistele.“
Otsuse artiklis 4 on ette nähtud:
„Diplomaatilise konverentsi ajal toimub asjakohane koordineerimine liidu pädevusse kuuluvates küsimustes. Pärast konverentsi annavad läbirääkijad viivitamata aru nõukogu intellektuaalomandi töörühmale.“
Pärast vaidlustatud otsuse vastuvõtmist tegi komisjon avalduse, milles ta väljendas oma mittenõustumist nii õiguslike alustega, millele nõukogu tugines, kui ka sellega, et liikmesriigid määrati läbirääkijateks liidu nimel.
Poolte nõuded ja menetlus Euroopa Kohtus
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud otsus;
–
säilitada vaidlustatud otsuse toime kuni ajani, mil Euroopa Kohtu otsuse kuulutamisest mõistliku aja jooksul jõustub uus nõukogu otsus, ja
–
mõista kohtukulud välja nõukogult.
Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
–
jätta hagi rahuldamata ja
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Euroopa Kohtu president lubas 27. novembri 2015. aasta otsustega Tšehhi Vabariigil, Saksamaa Liitvabariigil, Kreeka Vabariigil, Hispaania Kuningriigil, Prantsuse Vabariigil, Itaalia Vabariigil, Ungaril, Madalmaade Kuningriigil, Austria Vabariigil, Portugali Vabariigil ja Slovaki Vabariigil astuda menetlusse nõukogu nõuete toetuseks.
Sama kuupäeva otsusega lubas Euroopa Kohtu president Euroopa Parlamendil astuda menetlusse komisjoni nõuete toetuseks.
Euroopa Kohtu president lubas 12. jaanuari 2016. aasta otsusega Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigil astuda menetlusse nõukogu nõuete toetuseks juhul, kui toimub kohtuistung.
Hagi
Komisjon, keda toetab parlament, põhjendab oma nõudeid kahe väitega. Esimese väite kohaselt rikkus nõukogu vaidlustatud otsuse vastuvõtmisel ELTL artiklit 3, kuna läbirääkimised, mida otsus puudutab, on seotud liidu ainupädevusse kuuluva kokkuleppe projektiga. Teise väite kohaselt rikkus nõukogu ELTL artikli 207 lõiget 3 ning ELTL artikli 218 lõikeid 3, 4 ja 8, kui ta määras liikmesriigid läbirääkijateks liidu pädevusse kuuluvas valdkonnas ega võtnud vaidlustatud otsust vastu kohaldatava kvalifitseeritud häälteenamusega hääletusreegli alusel.
Esimene väide koosneb kahest osast. Neist esimene, mis on esitatud peamisena, puudutab asjaolu, et vaidlustatud otsus eirab ainupädevust, mis on liidule ELTL artikli 3 lõikega 1 antud ühise kaubanduspoliitika valdkonnas. Teine, mis on esitatud täiendava võimalusena, käsitleb ELTL artikli 3 lõike 2 rikkumist. Kõigepealt tuleb analüüsida selle väite esimest osa.
Poolte argumendid
Komisjon ja parlament rõhutavad kõigepealt, et liidule ELTL artikli 3 lõikega 1 ühise kaubanduspoliitika valdkonnas antud ainupädevus hõlmab ELTL artikli 207 lõike 1 kohaselt intellektuaalomandi kaubandusaspekte. Sel alusel on liidul ainsana pädevus intellektuaalomandit käsitlevate rahvusvaheliste lepingute üle läbirääkimisi pidada ja neid sõlmida, kuna on tuvastatud, et arvestades lepingute eesmärki ja sisu, on nimetatud lepingutel konkreetne seos rahvusvahelise kaubandusega, näiteks soodustades kaubandust eeskirjade ühtlustamise teel. Nimetatud ainupädevus, mis ei piirdu kaugeltki Maailma Kaubandusorganisatsiooni (WTO) raames läbi räägitud intellektuaalomandi õiguste kaitse ühtlustamist käsitlevate lepingutega, hõlmab järelikult ka muid lepinguid, mille juhtumipõhine analüüs annab tunnistust sellest, et põhiliselt kalduvad need vastastikkuse põhimõtte alusel soodustama kaupade või teenuste vahetust kolmandate riikidega, tagades nimetatud kaupadele või teenustele samal tasemel kaitse, nagu neil on juba siseturul.
Seejärel väidavad komisjon ja parlament, et käesolevas asjas on uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projektil samamoodi nagu Lissaboni kokkuleppel konkreetne seos rahvusvahelise kaubandusega. Vastab tõele, et projektil puudub selle eesmärki sõnaselgelt väljendav preambul. Projekti sätete ja konteksti analüüsist ilmneb siiski, et selle eesmärk ja tagajärg on kohaldada iga kokkuleppeosalise päritolunimetuste ja geograafiliste tähiste suhtes rahvusvahelist registreerimissüsteemi, mis tagab nende õiguskaitse kõigi kokkuleppeosaliste territooriumil kasutamise ohtude eest, mis võivad kahjustada päritolunimetuste või geograafiliste tähiste terviklikkust või tuntust ja sellest tulenevalt nurjata nendega tähistatavate toodete turustamise välismaal. Seeläbi parendab kõnealune projekt kolmandatesse riikidesse suunatud liidu ekspordi kaitset, mis muidu sõltuks riikide kaupa registreerimisest ja seega muutlikest õiguslikest tagatistest. Järelikult kuulub niisugune projekt liidu ainupädevusse ühise kaubanduspoliitika valdkonnas ja seda hoolimata asjaolust, et kaitsesüsteem, mille loomine on projektis ette nähtud, on mõeldud rakendamiseks liikmesriikide asutuste poolt kooskõlas ELTL artikli 291 lõikega 1. Lisaks on liit ELTL artikli 207 alusel ise juba sõlminud mitu päritolunimetuste ja geograafiliste tähiste kaitset käsitlevat rahvusvahelist lepingut ning nõukogu, kes sellist praktikat ei eita, ei põhjenda, miks ta käesoleval juhul sellest praktikast kõrvale kaldus.
Neil asjaoludel leiavad komisjon ja parlament lõpetuseks, et nõukogu rikkus õigusnormi, kui ta asus seisukohale, et uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projekt kuulub ELTL artikli 114 tähenduses siseturu valdkonnas õigusaktide ühtlustamise alla ning seetõttu liidu ja selle liikmesriikide vahel jagatud pädevusse. Sellest aspektist tõmbas nõukogu komisjoni ja parlamendi väitel vääralt paralleeli liidu välise ja sisemise pädevuse vahel. Nimelt võiks liidu pädevus uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projekti üle läbirääkimiste pidamiseks tuleneda ühisest kaubanduspoliitikast, kuigi liidu ühiseeskirjad päritolunimetuste ja geograafiliste tähiste kaitse valdkonnas põhinevad omakorda esiteks ühisel põllumajanduspoliitikal ja liikmesriikide õigusaktide ühtlustamisel ning teiseks on liidu vastavat pädevust selles staadiumis kasutatud üksnes põllumajandustoodete päritolunimetuste ja geograafiliste tähiste puhul, mis on erinevad mittepõllumajandustoodete nimetustest ja tähistest.
Nõukogu ja kõik menetlusse astunud liikmesriigid leiavad omakorda, et uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projekt ei kuulu ühise kaubanduspoliitika valdkonda ja et liidul ei ole seega sel alusel ainupädevust kõnealuse projekti üle läbirääkimiste pidamiseks.
Sellega seoses väidavad nad sisuliselt, et selleks, et rahvusvahelist lepingut, mille üle tuleb läbirääkimisi pidada väljaspool WTO raamistikku ja mis käsitleb niisuguseid intellektuaalomandi küsimusi, mida ei ole käsitletud intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide lepingus, mis on lisa 1C WTO asutamislepingus, mis kirjutati alla 15. aprillil 1994 Marrakechis ja kiideti heaks nõukogu 22. detsembri 1994. aasta otsusega 94/800/EÜ, mis käsitleb Euroopa Ühenduse nimel sõlmitavaid tema pädevusse kuuluvaid küsimusi puudutavaid kokkuleppeid, mis saavutati mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste Uruguay voorus (1986–1994) (
EÜT 1994, L 336, lk 1
; ELT eriväljaanne 11/21, lk 80), saaks pidada lepinguks, mis puudutab intellektuaalomandi kaubandusaspekte ELTL artikli 207 lõike 1 tähenduses, peab sellisel rahvusvahelisel lepingul olema konkreetne seos rahvusvahelise kaubandusega.
Käesolevas asjas ei kuulu uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projekt aga raamistikku, mis võimaldaks asuda seisukohale, et projektil on niisugune konkreetne seos. Nimelt haldab seda WIPO ning selle organisatsiooni asutamise konventsioonist ilmneb, et organisatsiooni esmane eesmärk seisneb intellektuaalomandi kaitse parendamiseks mõeldud meetmete vastuvõtmise edendamises ja selles valdkonnas siseriiklike õigusnormide ühtlustamises. Lisaks ei ole uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projekti enda eesmärk mitte hõlbustada kaubavahetust liidu õigusnormide kolmandatele riikidele laiendamise teel, vaid kehtestada – sarnaselt ühiseeskirjadega, mis liit on ELTL artikli 114 alusel vastu võtnud päritolunimetuste ja geograafiliste tähiste valdkonnas – traditsiooniliste toodete säilitamise ja tarbijate teavitamise mehhanism, mida kohaldatakse kõigile kokkuleppeosalistele, sealhulgas liidule, kui ta peaks sellega ühinema. Lõpuks leiab projekti sisu analüüsimisel kinnitust see, et projekt kuulub ELTL artiklis 114 silmas peetud pädevusvaldkonda, kuna sellega kavatsetakse kehtestada päritolunimetuste ja geograafiliste tähiste kaitse ühtne menetlusraamistik ning alles teisejärguliselt ja kaudselt võib kõnealuse menetlusraamistiku kehtestamine mõjutada selliste nimetuste ja tähistega kaitstavate toodete kaubandust.
Igal juhul väidab nõukogu, et kui Euroopa Kohus peaks leidma, et vaidlustatud otsuse sobiv materiaalõiguslik alus on ELTL artikkel 207, mitte ELTL artikkel 114, tuleb väära viidet viimati nimetatud artiklile pidada selliseks vorminõude rikkumiseks, mis ei saa anda alust otsuse tühistamiseks. Nimelt, mõlemal juhul viitas nõukogu esiteks õigustatult kõnealuse otsuse menetlusõigusliku alusena ELTL artiklile 218 ja teiseks järgis vastavaid menetlusnõudeid, kuivõrd ta võttis otsuse vastu kvalifitseeritud häälteenamusega.
Euroopa Kohtu hinnang
Lahkarvamus, ühelt poolt komisjoni, keda toetab parlament, ja teiselt poolt nõukogu vahel, keda toetavad menetlusse astunud liikmesriigid, nõuab, et tehtaks kindlaks, kas uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projekt kuulub ühise kaubanduspoliitika valdkonda või mitte.
Selles valdkonnas on ELTL artikli 3 lõikega 1 antud liidule ainupädevus.
Vastavalt ELTL artikli 207 lõikele 1 rajaneb ühine kaubanduspoliitika ühtsetel põhimõtetel, eriti mis puutub intellektuaalomandi kaubandusaspektidesse, ning seda teostatakse kooskõlas liidu välistegevuse põhimõtete ja eesmärkidega.
Sellest sõnastusest, mille kohaselt ühine kaubanduspoliitika moodustab osa liidu välistegevusest, tuleneb eelkõige, et kõnealune poliitika on seotud kolmandate riikidega toimuva kaubavahetusega, mitte siseturul toimuva kaubavahetusega (kohtuotsus, 18.7.2013, Daiichi Sankyo ja Sanofi-Aventis Deutschland,
C‑414/11
,
EU:C:2013:520
, punkt
, ning arvamus
2/15
(vabakaubandusleping Singapuriga), 16.5.2017,
EU:C:2017:376
, punkt
).
Sellega seoses ilmneb väljakujunenud kohtupraktikast, et rahvusvahelised kohustused, mille liit on võtnud intellektuaalomandi valdkonnas, kuuluvad ühise kaubanduspoliitika valdkonda, kui neil on rahvusvahelise kaubavahetusega konkreetne seos selles tähenduses, et need on peamiselt mõeldud edendama, hõlbustama või reguleerima sellist kaubavahetust ning neil on rahvusvahelisele kaubavahetusele vahetu ja kohene mõju (arvamus 2/15 (vabakaubandusleping Singapuriga), 16.5.2017,
EU:C:2017:376
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Selle poliitika valdkonda võivad muu hulgas kuuluda rahvusvahelised lepingud, mille ese on tagada ja korraldada intellektuaalomandi õiguste kaitset lepinguosaliste territooriumil, tingimusel et nad vastavad käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis meenutatud kahele tingimusele (vt selle kohta kohtuotsus, 18.7.2013, Daiichi Sankyo ja Sanofi-Aventis Deutschland,
C‑414/11
,
EU:C:2013:520
, punktid
–
, ning arvamus 2/15 (vabakaubandusleping Singapuriga), 16.5.2017,
EU:C:2017:376
, punktid
,
,
,
ja
).
Kuna vaidlustatud otsuse eesmärk on nähtuvalt selle pealkirjast anda luba alustada läbirääkimisi uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projekti üle, on käesolevas asjas vaja kindlaks teha, kas see projekt on peamiselt mõeldud edendama, hõlbustama või reguleerima liidu ja kolmandate riikide vahelist kaubavahetust, ning jaatava vastuse korral, kas sellel on kaubavahetusele vahetu ja kohene mõju.
Mis puudutab esiteks uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projekti eesmärki, siis tuleb kõigepealt tõdeda, et seda ei ole sõnaselgelt väljendatud ei preambuli kujul ega projekti tekstis sisalduva ühegi sätte abil.
Sõnaselge viite puudumise tõttu tuleb selle eesmärgi analüüsimisel lähtuda konventsiooni kontekstist, millesse kõnealune projekt kuulub.
Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 2, on uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projektis ette nähtud Lissaboni kokkuleppe muutmine. Teiseks on Lissaboni kokkulepe ise Pariisi konventsiooni artiklil 19 põhinev leping, mis on nähtuvalt selle konventsiooni artiklitest 1 ja 4 sõlmitud selle konventsiooni täiendamiseks.
Neil asjaoludel tuleb uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projekti eesmärgi analüüsimisel arvesse võtta kõigepealt Pariisi konventsiooni, mis on lähteallikas ja vundament konventsioonide kogumile, ning kõnealune projekt saab üksnes selle kogumi värskeimaks osaks.
Nagu ilmneb konventsiooni artiklitest 1 ja 2, on selle eesmärk moodustada liit tööstusomandi kaitseks ja tagada kaitse liidu moodustavate riikide kodanike omandis olevatele tööstusomandi erinevatele vormidele, sealhulgas geograafilistele tähistele ja päritolunimetustele, tagades neile vastastikku oma riigi kodanikega sama soodsa kohtlemise.
Lisaks on Pariisi konventsioon peamiselt mõeldud edendama ja hõlbustama rahvusvahelist kaubavahetust. Konventsiooni preambulist nähtub nimelt, et konventsioon võeti vastu eesmärgiga kaitsta tööstust ja kaubandust ning aidata kaasa ausa kaubavahetuse tagamisele osalisriikide vahel. Konventsiooniga osalisriikide kodanikele antav tööstusomandi õiguste samaväärse ja ühtlase kaitse eesmärk on seega lõpuks võimaldada viimastel osaleda rahvusvahelises kaubanduses samadel alustel.
Käesoleva kohtuotsuse punktis 54 mainitud konventsioonilist konteksti arvestades tuleb seejärel arvesse võtta Lissaboni kokkulepet, millega on loodud eriliit, mis täiendab Pariisi konventsiooni spetsiifilises päritolunimetuste valdkonnas.
Täpsemalt on selle kokkuleppe eesmärk seada lisaks Pariisi konventsiooniga tagatud üldisele kaitsele sisse spetsiifiline süsteem, mis võimaldab sellega loodud eriliidu ühes riigis kaitstavatele päritolunimetustele anda rahvusvahelise registreeringu, mis tagab neile kõiki eriliidu teisi riike hõlmava kaitse mis tahes omastamise või jäljendamise eest.
Mis puudutab kokkuleppe eesmärki, siis nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 79 märkis, tuleb asuda seisukohale, et Lissaboni kokkuleppes ette nähtud spetsiifiline päritolunimetuste kaitse ei ole eesmärk omaette, vaid vahend, mis teenib eesmärki arendada kokkuleppeosaliste vahel ausalt kaubavahetust. Kokkuleppega kõikide osalisriikide territooriumil kehtestatud ühetaoliste kaitsestandardite eesmärk on nimelt soodustada asjaomaste ettevõtjate võrdsetel alustel osalemist kõnealuste riikide vahelises kaubavahetuses.
Lõpuks, nagu käesoleva kohtuotsuse punktides 17 ja 18 on märgitud, on uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projekti eesmärk säilitada Lissaboni kokkuleppe eesmärgid ja põhimõtted, tehes samas teatud hulga lisandusi kokkuleppe parendamiseks ja atraktiivsemaks muutmiseks. Selleks on projektiga kavandatud eelkõige laiendada kokkuleppe esemelist kohaldamisala geograafilistele tähistele, täpsustada nendele tähistele ja päritolunimetustele tagatud kaitse materiaalõiguslikke ja menetluslikke aspekte ning võimaldada liidul kokkuleppega ühineda.
Kuna uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projekti peamine eesmärk on seega tugevdada Lissaboni kokkuleppega kehtestatud süsteemi ja kokkuleppega loodud eriliidu raames laiendada selles ette nähtud spetsiifilist kaitset geograafilistele tähistele, täiendusena kaitsele, mis on Pariisi konventsiooniga tagatud tööstusomandi erinevatele vormidele, siis tuleb nimetatud eesmärki pidada hõlmatuks konventsioonide kogumi – millesse see kuulub – eesmärgiga, mida on täpsustatud käesoleva kohtuotsuse punktides 57 ja 60, ning täpsemalt selliseks, mis liidu seisukohast on mõeldud liidu ja kokkuleppe poolteks olevate kolmandate riikide vahelise kaubavahetuse hõlbustamiseks ja reguleerimiseks.
Nõukogu argument, et uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projekti hakkab alates selle jõustumisest haldama WIPO, nagu see juba toimub Lissaboni kokkuleppe puhul, ei sea seda järeldust kahtluse alla.
Vastab küll tõele, et kõnealune projekt teeb talle eelneva rahvusvahelise lepingu ühe koostisosa ehk sellega kehtestatava päritolunimetuste ja geograafiliste tähiste rahvusvahelise registreerimise haldamise ülesandeks WIPO rahvusvahelisele büroole. Samuti vastab tõele, et seda rahvusvahelist lepingut hakkab ka üldisemalt haldama kõnealune organisatsioon. Sellegipoolest tuleb korda, mis on rahvusvahelises lepingus ette nähtud selle tulevase rakendamise ja haldamise tagamiseks, hinnata lähtuvalt eesmärkidest, mille jaoks pooled selle kokkuleppe sõlmisid, mitte vastupidi.
Mis puudutab teiseks uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projekti mõju, siis nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et üksnes asjaolust, et mõni liidu õigusakt, näiteks tema sõlmitud rahvusvaheline leping võib avaldada teatud mõju rahvusvahelisele kaubavahetusele, ei piisa selleks, et liigitada see õigusakt ühist kaubanduspoliitikat reguleerivate aktide kategooriasse. Lisaks käesoleva kohtuotsuse punktides 52–64 analüüsitud tingimusele, et niisugune akt peab olema peamiselt mõeldud edendama, hõlbustama või reguleerima sellist kaubavahetust, peab sellel olema ka rahvusvahelisele kaubavahetusele vahetu ja kohene mõju (kohtuotsused, 18.7.2013, Daiichi Sankyo ja Sanofi-Aventis Deutschland,
C‑414/11
,
EU:C:2013:520
, punkt
, ning 22.10.2013, komisjon vs. nõukogu,
C‑137/12
,
EU:C:2013:675
, punkt
, ja arvamus 3/15 (Marrakechi leping avaldatud teostele juurdepääsu kohta), 14.2.2017,
EU:C:2017:114
, punkt
).
Sellega seoses tuleb tõdeda, et päritolunimetuste ja geograafiliste tähiste vastastikuse kaitse süsteem, mis on uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projektis ette nähtud, põhineb sisuliselt kolmel sätete kogumil.
Kõigepealt on iga kokkuleppeosaline kohustatud kehtestama materiaalõigusnormide kogumi, mis välistab selle, et mõne teise kokkuleppeosalise territooriumil juba kaitstavaid päritolunimetusi ja geograafilisi tähiseid võidakse kas kasutada nende omajate huve või nendega tähistatud kaupade tuntust kahjustaval viisil (artikkel 11) või et need võiksid muutuda üldnimetusteks (artikkel 12).
Seejärel pannakse igale kokkuleppeosalisele kohustus kehtestada oma õiguskorras menetlusnormid, mis võimaldavad igal huvitatud füüsilisel või juriidilisel isikul saavutada see, et pädevad haldusasutused ja kohtud tagavad kaitse, mis on uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projektiga nendele päritolunimetustele ja geograafilistele tähistele antud, ning algatada menetlus või saavutada selle algatamine isikute suhtes, kes on seda kaitset eiranud (artikkel 14).
Lõpuks võimaldab uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projekt päritolunimetuste ja geograafiliste tähiste omajatel tugineda käesoleva kohtuotsuse kahes eelmises punktis nimetatud sätetega tagatud kaitsele tänu ühtse registreerimise mehhanismile, mis kehtib terves Lissaboni kokkuleppega loodud eriliidus (artiklid 5–8).
Arvestades ühtse registreerimise mehhanismi, tuleb asuda seisukohale, et uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projektile eelneva rahvusvahelise lepingu otsese ja vahetu tagajärjena muudetakse tingimusi, milles toimub liidu ja selle rahvusvahelise lepingu teiste osaliste vaheline kaubavahetus, kuivõrd kaubavahetuses osalevad tootjad vabastatakse neil praegu lasuvast kohustusest esitada nende kasutatavate päritolunimetuste ja geograafiliste tähiste registreerimise taotlus iga kokkuleppeosalise pädevatele asutustele, et tulla toime kaubavahetusega kaasnevate õiguslike ja majanduslike riskidega.
Lisaks on käesoleva kohtuotsuse punktides 67 ja 68 kirjeldatud sätetel vahetu ja kohene mõju liidu ja asjaomaste kolmandate riikide vahelisele kaubavahetusele, kuivõrd kõigile tootjatele ning kõigile teistele huvitatud füüsilistele või juriidilistele isikutele antakse vajalikud vahendid, et saavutada ühtsetel materiaalõiguslikel ja menetluslikel tingimustel selle kaitse tegelik tagamine, mis on uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projektis nende tööstusomandi õigustele ette nähtud päritolunimetuste või geograafiliste tähiste kahjustava või ebaausa kasutamise korral välismaal.
Sellist hinnangut uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projekti mõjule kinnitab ka analüüs, mille tulemusel asus Euroopa Kohus seisukohale, et arvestades intellektuaalomandi õiguste kaitse olulist kohta kauba- ja teenustevahetuses üldiselt ja ebaseadusliku kaubanduse vastu võitlemises konkreetselt, võib rahvusvahelise lepingu projekt, milles on ette nähtud lepinguosaliste geograafiliste tähiste registreerimise mehhanismi ja vastastikuse kaitse süsteemi loomine kaitseks ebaausa konkurentsi eest sarnaselt käesolevas asjas käsitletutega, avaldada otsest ja vahetut mõju rahvusvahelisele kaubavahetusele (arvamus 2/15 (vabakaubandusleping Singapuriga), 16.5.2017,
EU:C:2017:376
, punkt
).
Neil asjaoludel vastab mõju, mida uuesti läbi vaadatud kokkuleppe projekt avaldab liidu ja kokkuleppega ühinevate kolmandate riikide vahelisele kaubavahetusele, käesoleva kohtuotsuse punktis 65 meenutatud kohtupraktika kohaselt nõutavatele tingimustele.
Projekti analüüsimise tulemusel selgub seega esiteks, et projekt on peamiselt mõeldud liidu ja kolmandate riikide vahelise kaubavahetuse hõlbustamiseks ja reguleerimiseks, ning teiseks, et see võib avaldada vahetut ja kohest mõju kõnealusele kaubavahetusele, mistõttu kuulub selle üle läbirääkimiste pidamine liidu ainupädevusse, mille ELTL artikli 3 lõige 1 talle annab ELTL artikli 207 lõikes 1 nimetatud ühise kaubanduspoliitika valdkonnas.
Järelikult nõukogu eksis, kui ta asus seisukohale, et vaidlustatud otsus kuulub siseturu valdkonnas õigusaktide ühtlustamise alla ning seega liidu ja selle liikmesriikide vahel jagatud pädevusse, ja rajas otsuse ELTL artiklile 114 ning ELTL artikli 218 lõigetele 3 ja 4.
Vastupidi nõukogu väidetule ei saa nimetatud eksimust pidada pelgaks vormiveaks. Selle eksimuse tõttu eiras institutsioon nimelt menetlusnorme, mis on ELTL artikli 207 lõikes 3 ette nähtud just ühise kaubanduspoliitika valdkonda kuuluvate rahvusvaheliste lepingute üle läbirääkimiste pidamiseks, ja esmajoones norme, mis puudutavad läbirääkimiste pidamist komisjoni poolt, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 86 ja 89 märkis.
Sellest järeldub, et hagi tuleb rahuldada ja vaidlustatud otsus tühistada, ilma et oleks vaja analüüsida esimese väite teist osa ja teist väidet, millega komisjon oma hagi põhjendas.
Nõue säilitada vaidlustatud otsuse toime
ELTL artikli 264 esimeses lõigus on sätestatud, et kui hagi on põhjendatud, tühistab Euroopa Kohus vaidlustatud õigusakti.
Vastavalt ELTL artikli 266 esimesele lõigule nõutakse institutsioonilt, kelle õigusakt on tühistatud, Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks vajalike meetmete võtmist.
Samas ELTL artikli 264 teise lõigu kohaselt võib Euroopa Kohus juhul, kui ta seda vajalikuks peab, märkida, millised tühistatud õigusakti tagajärjed loetakse kehtivaks.
Seda pädevust võib kasutada õiguskindluse kaalutlustel, eelkõige kui sellise otsuse tühistamine, mille nõukogu on vastu võtnud ELTL artiklis 218 ette nähtud rahvusvaheliste lepingute üle läbirääkimiste pidamise ja nende sõlmimise menetluses, võib ohtu seada liidu osalemise asjaomases rahvusvahelises lepingus või selle rakendamises, olgugi et liidu vastav pädevus ei tekita kahtlusi (vt rahvusvaheliste lepingute allakirjutamist käsitlevate otsuste kohta kohtuotsused, 22.10.2013, komisjon vs. nõukogu,
C‑137/12
,
EU:C:2013:675
, punktid
ja
; 24.6.2014, parlament vs. nõukogu,
C‑658/11
,
EU:C:2014:2025
, punkt
, ning 28.4.2015, komisjon vs. nõukogu,
C‑28/12
,
EU:C:2015:282
, punktid
ja
).
Käesolevas asjas palub komisjon, et vaidlustatud otsuse tühistamise korral säilitaks Euroopa Kohus otsuse toime, et mitte seada ohtu nende läbirääkimiste tulemusi, mille jaoks otsus vastu võeti, ning seda kuni ajani, mil kohtuotsuse kuulutamisest mõistliku aja jooksul jõustub ELTL artiklitel 207 ja 218 põhinev nõukogu otsus.
Kuna kõnealused läbirääkimised on pärast vaidlustatud otsuse jõustumist päädinud Lissaboni kokkuleppe päritolunimetuste ja geograafiliste tähiste kohta Genfi akti vastuvõtmisega ning kuna liidu pädevus osaleda selle vastuvõtmisel ei tekita kahtlusi, tuleb komisjoni nõue rahuldada.
Seetõttu tuleb vaidlustatud otsuse toime säilitada kuni ajani, mil mõistliku aja jooksul, mis ei ületa kuut kuud alates käesoleva kohtuotsuse kuulutamisest, jõustub ELTL artiklitel 207 ja 218 põhinev nõukogu otsus.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna käesolevas kohtuasjas on komisjon nõudnud kohtukulude väljamõistmist nõukogult ja viimane on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb komisjoni kohtukulud välja mõista nõukogult.
Lisaks on kodukorra artikli 140 lõikes 1 sätestatud, et menetlusse astunud liikmesriigid ja institutsioonid kannavad oma kohtukulud ise. Käesolevas asjas kannavad Tšehhi Vabariik, Saksamaa Liitvabariik, Kreeka Vabariik, Hispaania Kuningriik, Prantsuse Vabariik, Itaalia Vabariik, Ungari, Madalmaade Kuningriik, Austria Vabariik, Portugali Vabariik, Slovaki Vabariik, Ühendkuningriik ning parlament ise oma kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

1.
Tühistada nõukogu 7. mai 2015. aasta otsus 8512/15, millega antakse luba alustada läbirääkimisi päritolunimetusi ja geograafilisi tähiseid käsitleva Lissaboni kokkuleppe uuesti läbi vaadatud redaktsiooni üle, osas, mis puudutab Euroopa Liidu pädevusse kuuluvaid küsimusi.

2.
Säilitada otsuse 8512/15 toime kuni ajani, mil mõistliku aja jooksul, mis ei ületa kuut kuud alates käesoleva kohtuotsuse kuulutamisest, jõustub ELTL artiklitel 207 ja 218 põhinev nõukogu otsus.

3.
Mõista kohtukulud välja Euroopa Liidu Nõukogult.

4.
Jätta Tšehhi Vabariigi, Saksamaa Liitvabariigi, Kreeka Vabariigi, Hispaania Kuningriigi, Prantsuse Vabariigi, Itaalia Vabariigi, Ungari, Madalmaade Kuningriigi, Austria Vabariigi, Portugali Vabariigi, Slovaki Vabariigi, Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ning Euroopa Parlamendi kohtukulud nende endi kanda.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.