CELEX: 62020CJ0625
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Sociálna politika
Rovnosť zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach sociálneho zabezpečenia
Smernica 79/7/EHS
Článok 4 ods. 1
Nepriama diskriminácia na základe pohlavia
Vnútroštátna právna úprava zakazujúca súbeh dvoch alebo viacerých dávok z dôvodu úplnej práceneschopnosti v rámci toho istého zákonného režimu sociálneho zabezpečenia
Možnosť súbehu takýchto dávok, pokiaľ patria do odlišných zákonných režimov sociálneho zabezpečenia
Konštatovanie nepriamej diskriminácie na základe štatistických údajov
Vymedzenie skupín, ktorých sa má týkať porovnanie
Odôvodnenie

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 smernice Rady 79/7/EHS z 19. decembra 1978 o postupnom vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach súvisiacich so sociálnym zabezpečením (
Ú. v. ES L 6, 1979, s. 24
; Mim. vyd. 05/001, s. 215).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi KM a Instituto Nacional de la Seguridad Social (Národný inštitút sociálneho zabezpečenia, Španielsko) vo veci odmietnutia zo strany tohto inštitútu uznať súbeh dvoch dávok z dôvodu úplnej práceneschopnosti priznaných KM na základe toho istého zákonného režimu sociálneho zabezpečenia na základe rôznych dôb poistenia a rôznych zranení a chorôb.
Právny rámec
Právo Únie
Podľa článku 1 smernice 79/7:
„Účelom tejto smernice je postupné vykonávanie zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach súvisiacich so sociálnym zabezpečením, ďalej len ‚zásada rovnakého zaobchádzania‘, v oblasti sociálneho zabezpečenia a v ďalších súčastiach sociálnej ochrany uvedených v článku 3.“
Článok 3 ods. 1 písm. a) tejto smernice stanovuje, že táto smernica sa vzťahuje na zákonné systémy, ktoré poskytujú ochranu najmä pred takými rizikami, ako je „invalidita“.
Článok 4 ods. 1 uvedenej smernice stanovuje:
„Zásadou rovnakého zaobchádzania sa rozumie, že neexistuje žiadna priama či nepriama diskriminácia z dôvodu pohlavia, najmä s odvolaním sa na manželský alebo rodinný stav, predovšetkým pokiaľ ide o:
–
rozsah jednotlivých systémov a podmienky prístupu k nim,
–
povinnosť platiť príspevky a výpočet výšky príspevkov,
–
výpočet dávok vrátane ich zvýšenia s ohľadom na manžela/manželku a závislé osoby, a podmienky určujúce trvanie a zachovanie nároku na dávky.“
Článok 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/54/ES z 5. júla 2006 o vykonávaní zásady rovnosti príležitostí a rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach zamestnanosti a povolania (
Ú. v. EÚ L 204, 2006, s. 23
) najmä stanovuje, že táto smernica obsahuje ustanovenia na vykonávanie zásady rovnosti zaobchádzania, pokiaľ ide o zamestnanecké systémy sociálneho zabezpečenia.
Článok 2 ods. 1 písm. f) tejto smernice vymedzuje „zamestnanecké systémy sociálneho zabezpečenia“ ako „systémy, ktoré neupravuje [smernica 79/7] prijatá s cieľom zabezpečiť pre pracovníkov, či už zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činné osoby, v podniku alebo v skupine podnikov, v istej oblasti hospodárskej činnosti, v povolaní alebo v skupine povolaní, dávky dopĺňajúce dávky poskytované v rámci zákonných systémov sociálneho zabezpečenia alebo také, ktoré ich nahrádzajú bez ohľadu na to, či je účasť v takýchto systémoch povinná alebo voliteľná“.
Španielske právo
Článok 9 ods. 1 Ley General de la Seguridad Social (všeobecný zákon o sociálnom zabezpečení) v konsolidovanom znení schválenom prostredníctvom Real Decreto Legislativo 8/2015 (kráľovský legislatívny dekrét č. 8/2015) z 30. októbra 2015 (BOE č. 261, z 31. októbra 2015, s. 103291) (ďalej len „LGSS“) stanovuje:
„Systém sociálneho zabezpečenia pozostáva z týchto systémov:
a)
všeobecný systém patriaci do hlavy II tohto zákona;
b)
osobitné systémy uvedené v nasledujúcom článku.
Článok 10 LGSS stanovuje:
„1.   Zavádzajú sa osobitné systémy pre pracovné činnosti, ktoré si z dôvodu svojej povahy, špecifického času a miesta, kde sa vykonávajú, alebo z dôvodu typu výrobného procesu vyžadujú zavedenie takých systémov, aby sa zabezpečilo riadne uplatňovanie dávok sociálneho zabezpečenia.
2.   Za osobitné systémy sa považujú systémy, do ktorých patria tieto skupiny:
a)
samostatne zárobkovo činné osoby.
…“
Článok 163 LGSS s názvom „Nemožnosť súbehu dávok“ v odseku 1 stanovuje:
„Súbeh dávok v rámci všeobecného systému [sociálneho zabezpečenia] vzájomne nie je možný, ak ich poberá ten istý príjemca dávok, pokiaľ zákon alebo podzákonné ustanovenie výslovne nestanovuje inak. Ak súbeh dávok nie je možný, príjemca, ktorý by mohol mať nárok na dve alebo viac dávok, si musí zvoliť jednu z nich.“
Podľa znenia dvadsiateho šiesteho prechodného ustanovenia LGSS, ktoré sa uplatňuje na vec samu:
„1. Práceneschopnosť bez ohľadu na jej rozhodujúcu príčinu, sa zatrieďuje podľa tejto stupnice:
a)
čiastočná práceneschopnosť v obvyklom povolaní;
b)
úplná práceneschopnosť vo všetkých druhoch obvyklých povolaní,
c)
všeobecná práceneschopnosť v každom druhu práce;
d)
práceneschopnosť, ktorá si vyžaduje pomoc tretej osoby.
2. V prípade úrazu bez ohľadu na to, či ide o pracovný úraz alebo nie, sa za obvyklé povolanie považuje povolanie, ktoré pracovník obvykle vykonáva v čase úrazu. V prípade choroby z povolania alebo mimo povolania sa za obvyklé povolanie považuje povolanie, v ktorom pracovník vykonáva svoju hlavnú činnosť počas obdobia predchádzajúceho začiatku práceneschopnosti vymedzenej právnou úpravou.
…
4. Úplnou práceneschopnosťou v rámci obvyklej profesie sa rozumie nespôsobilosť, ktorá bráni pracovníkovi vykonávať všetky úlohy patriace k tomuto obvyklému povolaniu alebo jeho základné úlohy, pričom sa predpokladá, že sa môže venovať inému povolaniu.
…“
Článok 34 Decreto 2530/1970, por el que se regula el régimen especial de la Seguridad Social de los trabajadores por cuenta propia o autónomos (dekrét č. 2530/1970 upravujúci osobitný systém sociálneho zabezpečenia pre samostatne zárobkovo činné osoby) z 20. augusta 1970 (BOE č. 221 z 15. septembra 1970, s. 15148) stanovuje:
„Súbeh jednotlivých dávok, ktoré tento osobitný systém priznáva svojom poistencom, nie je možný, pokiaľ nie je výslovne stanovené inak. Ktorákoľvek osoba, ktorá by mohla mať nárok na dve alebo viac dávok, sa musí rozhodnúť pre jednu z nich.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Rozhodnutím z 2. marca 1999 INSS uznal žalobkyňu vo veci samej, ktorá je poistená vo všeobecnom systéme sociálneho zabezpečenia (ďalej len „RGSS“), za úplne práceneschopnú v rámci jej obvyklého povolania administratívnej asistentky v dôsledku choroby, ktorá nie je chorobou z povolania a súvisí s mozgovou príhodou, a priznal jej dávku na základe RGSS vypočítanú na základe príspevkov zaplatených za obdobie od mája 1989 do apríla 1994.
Rozhodnutím z 20. marca 2018 INSS uznal žalobkyňu vo veci samej, ktorá medzičasom prijala zamestnanie ako opatrovateľka v družine, za osobu, ktorá je úplne práceneschopná aj pre jej nové obvyklé povolanie z dôvodu úrazu, ktorý nie je pracovným úrazom, keďže si zlomila stehennú kosť, a priznal jej príslušnú dávku v systéme RGSS, vypočítanú na základe príspevkov zaplatených za obdobie od februára 2015 do januára 2017. INSS sa však domnieval, že podľa článku 163 LGSS bola táto dávka nezlučiteľná s dávkou priznanou skôr, takže žalobkyňa vo veci samej mala nárok len na jednu z nich.
Dňa 23. januára 2019 INSS zamietol sťažnosť, ktorú žalobkyňa podala proti tomuto poslednému uvedenému rozhodnutiu.
Žalobkyňa vo veci samej 12. marca 2019 podala na vnútroštátny súd žalobu o uznanie súbehu dávky z dôvodu práceneschopnosti súvisiacej s jej povolaním asistentky v družine s dávkou súvisiacou s jej bývalým povolaním administratívnej asistentky, aby mohla kumulovať tieto dve dávky. Na tento účel v podstate tvrdila, že článok 163 LGSS, na základe ktorého INSS rozhodol o nemožnosti súbehu oboch dávok, je neuplatniteľný, pretože zavádza nepriamu diskrimináciu na základe pohlavia, a je teda v rozpore s právom Únie.
Vnútroštátny súd v prvom rade spresňuje, že žalobkyňa vo veci samej preukázala, že dostatočne platila príspevky na poberanie oboch predmetných dávok.
Tento súd ďalej uvádza, že španielsky systém sociálneho zabezpečenia sa skladá z viacerých režimov, z ktorých najdôležitejšie sú RGSS, ktorý sa vzťahuje na zamestnancov vo všeobecnosti, a osobitný režim samostatne zárobkovo činných osôb (ďalej len „RETA“), ktorý sa vzťahuje na samostatne zárobkovo činné osoby, pričom tieto dva systémy ponúkajú najmä dávky z dôvodu úplnej práceneschopnosti pre poberateľov, ktorí už nie sú schopní pracovať zo zdravotných dôvodov.
Podľa toho súdu, hoci článok 163 LGSS bráni kumulácii dvoch dávok priznaných z dôvodu úplnej práceneschopnosti v rámci RGSS, z judikatúry Tribunal Supremo (Najvyšší súd, Španielsko) vyplýva, že toto ustanovenie vykladané
a contrario
umožňuje takýto súbeh, ak tieto dávky pochádzajú z rôznych režimov, a to vo všeobecnosti z RGSS a RETA, vrátane priznania dávok na základe tých istých zranení alebo chorôb. Dôvodom existencie tohto výkladu je, že každý z týchto režimov sleduje vlastný cieľ, t. j. v prípade RGSS sa sleduje cieľ spočívajúci v kompenzácii nemožnosti výkonu závislej činnosti a v prípade RETA sa sleduje cieľ spočívajúci v kompenzácii nemožnosti vykonávať samostatnú zárobkovú činnosť.
Vnútroštátny súd sa prikláňa k názoru, že uplatnenie takejto normy spôsobuje nepriamu diskrimináciu na základe pohlavia, ktorá je zakázaná článkom 4 smernice 79/7 a článkom 5 smernice 2006/54, keďže napriek tomu, že táto norma nerozlišuje na základe pohlavia, a je teda zdanlivo neutrálna, môže mať horší vplyv na ženy. Podľa štatistických údajov, ktoré poskytol INSS k referenčnému dátumu 31. januára 2020, zatiaľ čo rozdelenie poistencov v RGSS na mužov a ženy je dosť vyvážené, v RETA predstavujú ženy len 36,15 % poistencov. Tento malý podiel žien odzrkadľuje ich väčšie ťažkosti vykonávať povolanie ako samostatne zárobkovo činné osoby, pričom tieto ťažkosti vyplývajú z faktu, že spoločnosť im tradične priznáva úlohu žien v domácnosti.
V dôsledku toho vzhľadom na skutočnosť, že súbeh dávok je možný len pri dávkach získaných v rámci rôznych režimov a podiel mužov poistených v RETA je zjavne vyšší ako podiel žien, môžu muži ľahšie získať tento súbeh dávok než ženy.
Vnútroštátny súd sa napokon domnieva, že argumenty INSS slúžiace na odôvodnenie nemožnosti súbehu oboch dávok, o ktoré ide vo veci samej, nie sú presvedčivé. Pochybuje teda o dôvodnosti tvrdenia, podľa ktorého môže existovať iba jedna dávka z dôvodu úplnej práceneschopnosti, ktorá má kompenzovať stratu príjmov spôsobenú nemožnosťou pokračovať vo výkone svojho obvyklého povolania, pretože v danom čase môže existovať iba jedno obvyklé povolanie. To isté tvrdenie by totiž muselo viesť k zákazu súbehu dvoch dávok z dôvodu úplnej práceneschopnosti získaných na základe odlišných režimov.
Za týchto okolností Juzgado de lo Social n
o
26 de Barcelona (Súd pre sociálne veci č. 26 Barcelona) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Je španielsky predpis týkajúci sa súbehu dávok, ktorý sa nachádza v článku 163 ods. 1 [LGSS], ako ho vyložila judikatúra, ktorý bráni súbehu dvoch dávok z dôvodu úplnej práceneschopnosti priznaných v tom istom systéme, avšak dovoľuje ich súbeh v prípade, že sú priznané v rôznych systémoch, aj keď nárok na ne v každom prípade vznikol na základe samostatného poistného, vzhľadom na zastúpenie mužov a žien v jednotlivých systémoch španielskeho systému sociálneho zabezpečenia v rozpore s právnymi predpismi [Európskej ú]nie, ktoré sa nachádzajú v článku 4 smernice [79/7] a v článku 5 smernice [2006/54], z dôvodu, že vyvoláva nepriamu diskrimináciu na základe pohlavia alebo rodu?
2.
Ak je odpoveď na prvú otázku záporná, mohol by byť tento španielsky predpis v rozpore s vyššie uvedenými právnymi predpismi Únie, pokiaľ by bol nárok na obe dávky založený na odlišných zraneniach alebo chorobách?“
Súdny dvor položil INSS a španielskej vláde viaceré otázky, na ktoré odpovedali listami doručenými 3. decembra 2021 a 7. decembra 2021.
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
Na úvod na účely spresnenia rozsahu prvej otázky treba uviesť, že vnútroštátny súd sa pýta na zlučiteľnosť španielskej právnej úpravy v oblasti sociálneho zabezpečenia s článkom 4 smernice 79/7 a článkom 5 smernice 2006/54, pokiaľ ide o podmienky upravujúce možnosť stanovenú touto právnou úpravou, tak ako ju vykladá Tribunal Supremo (Najvyšší súd), kumulovať dve dávky z dôvodu úplnej práceneschopnosti v situácii, keď pracovník poistený v systéme splnil podmienky na priznanie týchto dávok na základe období platenia príspevkov do týchto odlišných režimov.
V tejto súvislosti, pokiaľ ide o uplatniteľnosť smerníc uvádzaných vnútroštátnym súdom, zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že dávky v úplnej práceneschopnosti dotknuté vo veci samej, ktoré chce žalobkyňa vo veci samej kumulovať, sa poskytujú na základe systému sociálneho zabezpečenia stanoveného v LGSS a ich cieľom je chrániť poistencov pred stratou príjmov spôsobenou neschopnosťou vykonávať ich obvyklé povolanie.
Takéto dávky patria do pôsobnosti smernice 79/7, pretože patria do zákonného systému ochrany pred jedným z rizík uvedených v článku 3 ods. 1 tejto smernice, konkrétne pred invaliditou a že priamo a účinne súvisia s ochranou pred týmto rizikom [pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. decembra 2019, Instituto Nacional de la Seguridad Social (Príspevok k dôchodku matkám),
C‑450/18
,
EU:C:2019:1075
, bod
].
Naopak, ako zdôraznili INSS, španielska vláda a Európska komisia, smernica 2006/54 sa na spor vo veci samej neuplatní. Z článku 1 druhého odseku písm. c) smernice 2006/54 v spojení s článkom 2 ods. 1 písm. f) tejto smernice totiž vyplýva, že uvedená smernica sa neuplatňuje na zákonné systémy upravené smernicou 79/7 [rozsudok z 12. decembra 2019, Instituto Nacional de la Seguridad Social (Príspevok k dôchodku matkám),
C‑450/18
,
EU:C:2019:1075
, bod
].
Za týchto okolností treba konštatovať, že svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 4 ods. 1 smernice 79/7 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá pracovníkom poisteným v systéme sociálneho zabezpečenia bráni v tom, aby súbežne poberali dve dávky z dôvodu úplnej práceneschopnosti, ak tieto dávky patria do toho istého režimu sociálneho zabezpečenia, pričom umožňuje takýto súbeh, ak tieto dávky patria do odlišných režimov sociálneho zabezpečenia.
Je vhodné pripomenúť, že hoci je nepochybné, že právo Únie nezasahuje do právomoci členských štátov organizovať svoje systémy sociálneho zabezpečenia a že pokiaľ chýba harmonizácia na úrovni Európskej únie, je na právnej úprave každého členského štátu, aby stanovila podmienky poskytovania dávok sociálneho zabezpečenia, stále platí, že pri výkone tejto právomoci musia členské štáty dodržiavať právo Únie (rozsudok zo 14. apríla 2015, Cachaldora Fernández,
C‑527/13
,
EU:C:2015:215
, bod
).
Právo Únie teda v zásade nebráni tomu, aby členský štát vo svojej právnej úprave v oblasti sociálneho zabezpečenia vylúčil možnosť poberať súčasne dve alebo viaceré dávky z dôvodu úplnej práceneschopnosti a nebráni ani tomu, aby bol za určitých podmienok takýto súbeh povolený. Takáto právna úprava však musí dodržiavať smernicu 79/7, a najmä jej článok 4 ods. 1, podľa ktorého zásadou rovnosti zaobchádzania sa rozumie, že neexistuje žiadna priama či nepriama diskriminácia na základe pohlavia, predovšetkým pokiaľ ide o výpočet dávok.
V tejto súvislosti treba konštatovať, ako to uviedol vnútroštátny súd, že vnútroštátna právna úprava uvedená v bode 29 tohto rozsudku nepredstavuje priamu diskrimináciu, keďže sa uplatňuje bez rozdielu na pracovníkov mužského a ženského pohlavia poistených v rôznych španielskych režimoch sociálneho zabezpečenia, ktorí v zásade splnili podmienky na priznanie minimálne dvoch dávok z dôvodu úplnej práceneschopnosti.
Pokiaľ ide o otázku, či tá istá vnútroštátna právna úprava predstavuje nepriamu diskrimináciu, tento pojem treba chápať v kontexte smernice 79/7 v tom zmysle, že nepriama diskriminácia na základe pohlavia znamená situáciu, v ktorej by zjavne neutrálne ustanovenie, kritérium alebo prax priviedli osoby jedného pohlavia do osobitnej nevýhody v porovnaní s osobami druhého pohlavia, pokiaľ toto ustanovenie, kritérium alebo prax nie sú objektívne odôvodnené legitímnym cieľom a prostriedky na dosiahnutie tohto cieľa nie sú primerané a nevyhnutné (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. mája 2019, Villar Láiz,
C‑161/18
,
EU:C:2019:382
, bod
).
V prejednávanej veci sa vnútroštátny súd prikláňa k názoru, že predmetná vnútroštátna právna úprava predstavuje nepriamu diskrimináciu. Ako bolo uvedené v bodoch 20 a 21 tohto rozsudku, tento súd uvádza, že hoci sú podľa štatistických údajov, ktoré má k dispozícii, poistenci RGSS rozdelení pomerne rovnomerne medzi obe pohlavia, v režime RETA ženy predstavujú približne len 36 % poistencov, pričom tieto dva režimy združujú veľkú väčšinu pracovníkov poistených v španielskom systéme sociálneho zabezpečenia. Muži teda majú lepšiu pozíciu ako ženy v súvislosti s možnosťou získať nárok na viacero dávok z dôvodu úplnej práceneschopnosti v odlišných režimoch a možnosti kumulovať tieto dávky.
V tejto súvislosti treba v prvom rade uviesť, že vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej zavádza medzi pracovníkmi, ktorí získali nárok na viacero dávok z dôvodu úplnej práceneschopnosti, rozdielne zaobchádzanie na základe zdanlivo neutrálneho kritéria, podľa ktorého sú títo pracovníci oprávnení kumulovať takéto dávky len vtedy, ak spadajú do odlišných režimov sociálneho zabezpečenia.
Zdá sa však, že takéto rozdielne zaobchádzanie zvýhodňuje pracovníkov, ktorí môžu kumulovať dve alebo viacero dávok spadajúcich do rôznych režimov sociálneho zabezpečenia, pokiaľ ide o výpočet celkovej sumy týchto dávok, a naopak môže spôsobiť znevýhodnenie pracovníkov, ktorí vzhľadom na to, že získali takéto dávky v rámci toho istého režimu sociálneho zabezpečenia, ich nemôžu kumulovať.
INSS a španielska vláda zdôrazňujú, že dávky patriace do jednotlivých režimov sociálneho zabezpečenia sa odlišujú najmä svojimi spôsobmi platenia príspevkov a výpočtu, ako aj ich cieľmi, a okrem toho tvrdia, že tieto skutočnosti preukazujú, že pracovníci, ktorí môžu kumulovať dve alebo viac dávok, sa nenachádzajú v situácii porovnateľnej so situáciou pracovníkov, ktorí túto možnosť nemajú. Nezdá sa však, že by vyššie uvedené skutočnosti spochybňovali konštatovanie, podľa ktorého možnosť súbehu dvoch alebo viacerých dávok v zásade umožňuje dotknutým pracovníkom získať celkovú dávku vo vyššej sume, než je suma jedinej dávky, na ktorú by inak mali nárok, a ani nepreukazujú, že ich situácie nie sú porovnateľné, a to tým skôr, že dávky RGSS a RETA sú určené na kompenzáciu straty príjmov spôsobenej úplnou pracovnou neschopnosťou pracovníka, či už zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby, vykonávať svoje obvyklé povolanie, čo však prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
V druhom rade na účely posúdenia, či vnútroštátna právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, môže osobitne znevýhodňovať pracovníčky v porovnaní s pracovníkmi, je potrebné pripomenúť, že existencia takéhoto osobitného znevýhodnenia sa môže konštatovať, najmä pokiaľ sa preukáže, že takáto právna úprava sa negatívne dotýka podstatne vyššieho počtu osôb jedného pohlavia v porovnaní s osobami druhého pohlavia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. januára 2021, INSS,
C‑843/19
,
EU:C:2021:55
, bod
).
Mohlo by to tak byť v prípade, ak by sa preukázalo, že vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej má za následok, že podstatne vyšší počet pracovníčok v porovnaní s pracovníkmi nemá možnosť kumulovať dve alebo viaceré dávky z dôvodu úplnej práceneschopnosti.
V situácii, keď vnútroštátny súd má k dispozícii – tak ako v prejednávanej veci – štatistické údaje, Súdny dvor na jednej strane rozhodol, že tomuto vnútroštátnemu súdu prináleží, aby zohľadnil všetkých pracovníkov, na ktorých sa vzťahuje vnútroštátna právna úprava, na ktorej sa rozdielne zaobchádzanie zakladá, a na druhej strane, že najlepšia porovnávacia metóda spočíva v porovnaní jednotlivých pomerov pracovníkov, ktorí sú a nie sú dotknutí údajným rozdielnym zaobchádzaním a ktorí patria do pôsobnosti tejto právnej úpravy v rámci pracovnej sily ženského pohlavia, s tými istými pomermi v rámci pracovnej sily mužského pohlavia, na ktoré sa vzťahuje táto pôsobnosť (rozsudok z 21. januára 2021, INSS,
C‑843/19
,
EU:C:2021:55
, bod
).
V tejto súvislosti vnútroštátnemu súdu prináleží, aby posúdil, v akom rozsahu sú štatistické údaje, ktoré mu boli predložené, hodnoverné a či ich možno zohľadniť, t. j. či hlavne nejde o vyjadrenie náhodných či krátkodobých javov a či sú dostatočne významné (rozsudok z 21. januára 2021, INSS,
C‑843/19
,
EU:C:2021:55
, bod
).
Zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, však vyplýva, že účastníci konania a dotknuté osoby, ktoré predložili pripomienky, sa nezhodujú v tom, aký druh údajov sa má použiť na to, aby sa podľa metodiky uvedenej v bode 40 tohto rozsudku určili podiely osôb dotknutých rozdielnym zaobchádzaním. Rozchádzajú sa najmä v otázke, či údaje, z ktorých vychádzal vnútroštátny súd a ktoré sú uvedené v bode 34 tohto rozsudku, týkajúce sa miery účasti pracovníkov a pracovníčok v RGSS a RETA umožňujú určiť podiely dotknutých osôb, pričom INSS a španielska vláda predovšetkým zdôrazňujú, že neexistuje priama súvislosť medzi poistením v danom režime a priznaním nároku na dávku.
V súvislosti s relevantnosťou údajov poskytnutých vnútroštátnym súdom treba konštatovať, že vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej sa neuplatňuje na všetkých pracovníkov poistených v rôznych španielskych režimoch sociálneho zabezpečenia, ale len na tých, ktorí v zásade splnili podmienky na priznanie aspoň dvoch dávok v úplnej práceneschopnosti, ako to v podstate uviedla aj generálna advokátka v bode 65 svojich návrhov.
Len pracovníkom patriacim do tejto poslednej uvedenej kategórie totiž možno odoprieť alebo priznať výhodu súbehu dvoch alebo viacerých dávok z dôvodu úplnej práceneschopnosti podľa toho, či patria do toho istého režimu alebo do odlišných režimov sociálneho zabezpečenia.
Na účely určenia, či vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej zahŕňa nepriamu diskrimináciu, teda nemožno zohľadniť pracovníkov, ktorí nemôžu kumulovať dve alebo viaceré dávky len z dôvodu, že nesplnili podmienky priznania každej z týchto dávok, pričom títo pracovníci sú zahrnutí medzi pracovníkov, ktorých sa týkajú štatistické údaje predložené vnútroštátnym súdom o pomeroch účasti poistencov v rôznych režimoch sociálneho zabezpečenia (pozri analogicky rozsudok z 21. januára 2021, INSS,
C‑843/19
,
EU:C:2021:55
, bod
).
Preto na účely určenia, či taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, môže viesť k nepriamej diskriminácii v rozpore s článkom 4 ods. 1 smernice 79/7, treba predovšetkým zohľadniť všetkých pracovníkov podliehajúcich tejto právnej úprave, t. j. všetkých pracovníkov, ktorí v zásade získali nárok na viac ako jednu dávku z dôvodu úplnej pracovnej neschopnosti. V takto vymedzenej skupine pracovníkov treba ďalej určiť jednak podiel pracovníkov mužského pohlavia, ktorí nemôžu kumulovať tieto dávky vo vzťahu k pracovníkom mužského pohlavia, ktorí dané dávky môžu kumulovať, a jednak určiť daný podiel aj u pracovníčok ženského pohlavia. Napokon tieto podiely musia byť navzájom porovnané, aby sa posúdilo, či je prípadný rozdiel medzi podielom negatívne dotknutých spomedzi pracovníkov mužského pohlavia a podielom negatívne dotknutých spomedzi pracovníčok ženského pohlavia, značný.
Táto metodika je okrem toho neutrálna vo vzťahu k okolnosti, ktorú zdôraznili INSS a španielska vláda, že pracovníci mužského pohlavia sú viac než pracovníčky ženského pohlavia vystavení riziku, že budú práceneschopní, a v dôsledku toho budú musieť žiadať o priznanie dávky z dôvodu úplnej práceneschopnosti. Vykonávané porovnanie je totiž zamerané len na zistenie, či v kategóriách pracovníkov mužského a ženského pohlavia, u ktorých toto riziko už nastalo, rozdielne zaobchádzanie vyplývajúce zo spornej vnútroštátnej právnej úpravy negatívne ovplyvňuje podstatne väčší podiel žien ako mužov, ako to v podstate uviedla generálna advokátka v bode 66 svojich návrhov.
Pokiaľ ide o údaje vhodné na vykonanie takéhoto porovnania, INSS poskytol 3. decembra 2021 na žiadosť Súdneho dvora dodatočné štatistické údaje, tak ako sú definované v tejto žiadosti, týkajúce sa počtu pracovníkov mužského a ženského pohlavia, u ktorých nastali aspoň dve práceneschopnosti a ktorí k 10. novembru 2021 v zásade získali nárok na dávky z dôvodu úplnej práceneschopnosti na základe aspoň dvoch režimov sociálneho zabezpečenia alebo len na základe RGSS.
Z tohto hľadiska treba pripomenúť, že predmetná vnútroštátna právna úprava sa uplatňuje na všetkých pracovníkov, ktorí v zásade splnili podmienky priznania aspoň dvoch dávok v práceneschopnosti. Môže teda negatívne vplývať na všetkých pracovníkov, ktorí majú nárok aspoň na dve dávky v práceneschopnosti na základe toho istého režimu sociálneho zabezpečenia bez ohľadu na to, o aký režim ide.
Zdá sa však, že údaje uvedené v bode 48 tohto rozsudku spoľahlivo umožňujú určiť k referenčnému dátumu celkový počet pracovníkov mužského a ženského pohlavia zvýhodnených vnútroštátnou právnou úpravou dotknutou vo veci samej, a to 7723 pracovníkov a 3460 pracovníčok, u ktorých k tomuto dňu v zásade mohlo dôjsť k súbehu aspoň dvoch dávok z dôvodu úplnej práceneschopnosti.
Ako však Komisia správne uviedla na pojednávaní, tieto údaje pri pracovníkoch, ktorí nemôžu kumulovať dávky, na ktoré získali nárok, uvádzajú počet 4047 pracovníkov a 3388 pracovníčok, ktorí sú poistení len v režime RGSS. Tieto údaje teda neuvádzajú celkový počet pracovníkov znevýhodnených spornou vnútroštátnou právnou úpravou, o ktorú ide vo veci samej, k referenčnému dátumu, a teda samy osebe neumožňujú určiť podiely pracovníkov mužského a ženského pohlavia znevýhodnených touto právnou úpravou v súlade s tým, čo bolo uvedené v bodoch 40 a 46 tohto rozsudku, najmä pokiaľ ide o pracovníkov poistených výlučne v RETA, na ktorých sa podľa článku 34 dekrétu č. 2530/1970 vzťahuje osobitný režim sociálneho zabezpečenia samostatne zárobkovo činných osôb, pričom na poistencov RGSS sa vzťahuje rovnaké ustanovenie zakotvené v článku 163 ods. 1 LGSS.
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že vzhľadom na veľký počet osôb poistených v RETA nie je vylúčené, že zohľadnenie číselných údajov týkajúcich sa pracovníkov, ktorí v zásade získali nárok na aspoň dve dávky z dôvodu úplnej práceneschopnosti len na základe tohto jedného režimu, môže mať vplyv na výpočet podielov pracovníkov mužského a ženského pohlavia, ktorí sú na základe všetkých relevantných údajov negatívne dotknutí vnútroštátnou právnou úpravou, o ktorú ide vo veci samej, v súlade s metodikou uvedenou v bodoch 40 a 46 tohto rozsudku.
Ak sú teda také údaje, aké sú uvedené v bode 48 tohto rozsudku, v zásade relevantné na určenie týchto podielov, a teda na určenie toho, či vnútroštátna právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, môže osobitne znevýhodňovať pracovníčky ženského pohlavia v porovnaní s pracovníkmi mužského pohlavia, potom treba dbať na to, aby údaje slúžiace na správne určenie uvedených podielov boli v konečnom dôsledku dostatočne hodnoverné a úplné.
Prináleží vnútroštátnemu súdu, aby vykonal potrebné overenia a prípadne posúdil, či eventuálny rozdiel v podieloch pracovníkov mužského a ženského pohlavia, ktorí sú negatívne dotknutí vnútroštátnou právnou úpravou, o ktorú ide vo veci samej, je významný, pričom treba spresniť, že menej významný, ale z dlhodobého hľadiska pretrvávajúci rozdiel medzi pracovníkmi mužského a ženského pohlavia môže tiež viesť k nepriamej diskriminácii založenej na pohlaví (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. februára 1999, Seymour‑Smith a Perez,
C‑167/97
,
EU:C:1999:60
, bod
).
Okrem toho Súdny dvor už rozhodol, že posudzovanie skutočností, z ktorých možno vyvodzovať, že došlo k nepriamej diskriminácii, je záležitosťou vnútroštátneho súdneho orgánu v súlade s vnútroštátnym právom alebo vnútroštátnou praxou, ktoré môžu najmä stanoviť, že nepriamu diskrimináciu možno preukázať všetkými prostriedkami vrátane prostriedkov založených na štatistických údajoch (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. októbra 2019, Schuch‑Ghannadan,
C‑274/18
,
EU:C:2019:828
, bod
a citovanú judikatúru).
V treťom rade, ak by vnútroštátny súd na základe tohto posúdenia dospel k záveru, že vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej, osobitne znevýhodňuje pracovníčky ženského pohlavia v porovnaní s pracovníkmi mužského pohlavia, tak by táto právna úprava znamenala nepriamu diskrimináciu na základe pohlavia, ktorá je v rozpore s článkom 4 ods. 1 smernice 79/7, pokiaľ nie je odôvodnená objektívnymi skutočnosťami, ktoré nijako nesúvisia s diskrimináciou na základe pohlavia. Tak je to v prípade, ak táto právna úprava zodpovedá legitímnemu cieľu sociálnej politiky, je spôsobilá dosiahnuť tento cieľ a je nevyhnutná na tento účel, pričom ju možno považovať za vhodnú na zabezpečenie uvádzaného cieľa len vtedy, ak skutočne zodpovedá úsiliu dosiahnuť ho a ak sa vykonáva koherentne a systematicky [rozsudok z 24. februára 2022, TGSS (Nezamestnanosť pracovníkov v domácnosti),
C‑389/20
,
EU:C:2022:120
, bod
].
V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že členské štáty pri výbere opatrení vhodných na dosiahnutie cieľov ich sociálnej politiky a zamestnanosti disponujú veľkou mierou voľnej úvahy [rozsudok z 24. septembra 2020, YS (Podnikové dôchodky riadiacich pracovníkov),
C‑223/19
,
EU:C:2020:753
, bod
].
Aj keď nakoniec prislúcha vnútroštátnemu súdu, ktorý je jediný príslušný na posúdenie skutkových okolností a na výklad vnútroštátnej právnej úpravy, aby určil, či a v akom rozsahu je dotknuté právne ustanovenie odôvodnené takouto objektívnou skutočnosťou, Súdny dvor, ktorý má vnútroštátnemu súdu v rámci prejudiciálneho konania poskytnúť užitočnú odpoveď, má právomoc poskytnúť usmernenia vyplývajúce zo spisu vo veci samej, ako aj z písomných a ústnych pripomienok, ktoré mu boli predložené, aby umožnil vnútroštátnemu súdu rozhodnúť [rozsudok z 24. septembra 2020, YS (Podnikové dôchodky riadiacich pracovníkov),
C‑223/19
,
EU:C:2020:753
, bod
].
V prejednávanej veci INSS a španielska vláda v podstate tvrdia, že vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej je odôvodnená cieľom zachovať udržateľnosť systému sociálneho zabezpečenia. Uvádzajú na jednej strane, že možnosť kumulovať aspoň dve dávky z dôvodu úplnej práceneschopnosti získané v jedinom systéme, ktoré pokrývajú rovnaké riziko straty príjmov zo zárobkovej činnosti, by mala významné dôsledky na financovanie tohto systému, a na druhej strane, že možnosť kumulovať dávky patriace do odlišných režimov má menší rozpočtový dosah, keďže tieto dávky pokrývajú odlišné riziká.
Pokiaľ ide o otázku, či takýto cieľ predstavuje legitímny cieľ sociálnej politiky, hoci zohľadnenie rozpočtového hľadiska nemôže odôvodniť diskrimináciu v neprospech jedného pohlavia, ciele spočívajúce v zabezpečení udržateľného financovania dávok z dôvodu práceneschopnosti možno naopak vzhľadom na širokú mieru voľnej úvahy, ktorú majú členské štáty, považovať za ciele predstavujúce legitímne ciele sociálnej politiky, ktoré nesúvisia s diskrimináciou na základe pohlavia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. januára 2021, INSS,
C‑843/19
,
EU:C:2021:55
, bod
).
V súvislosti s možnosťou vnútroštátnej právnej úpravy dotknutej vo veci samej dosiahnuť uvedený cieľ je pravda, že takáto právna úprava tým, že vylučuje alebo obmedzuje priznanie viacerých dávok z dôvodu úplnej práceneschopnosti najmä v situáciách, keď takýto súbeh dávok dotknutým osobám umožní poberať celkovú sumu prekračujúcu stratu príjmov, ktorú majú tieto dávky kompenzovať, prispieva k udržateľnosti financií v režime sociálneho zabezpečenia a k zabezpečeniu racionálneho rozdelenia dotknutých finančných prostriedkov.
Komisia bez toho, aby to bolo spochybnené, uviedla, že bez ohľadu na otázku, či pracovník poberá dávky z jedného režimu alebo z rôznych režimov, náklady s tým spojené zaťažujú rozpočet sociálneho zabezpečenia.
Okrem toho treba pripomenúť, ako bolo uvedené v bodoch 36 a 37 tohto rozsudku, že napriek rozdielom, ktoré môžu existovať medzi dávkami patriacimi do rôznych režimov sociálneho zabezpečenia, pokiaľ ide o spôsoby ich výpočtu, výšku príspevkov, ako aj ich účely, možnosť súbehu viacerých dávok poberaných z rôznych režimov zrejme priznáva dotknutým pracovníkom finančnú výhodu a môže viesť ku vzniku dodatočných verejných výdavkov.
Rozpočtové dôsledky súbehu viacerých dávok z dôvodu úplnej práceneschopnosti sa teda nezdajú byť citeľne odlišné v závislosti od toho, či je takýto súbeh povolený v rámci toho istého režimu alebo na základe odlišných režimov, najmä ak – ako v prejednávanej veci – dotknutý pracovník nadobudol nárok na svoje dve dávky na základe odlišných dôb prispievania.
Z toho vyplýva, že vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej sa nevykonáva koherentne a systematicky, takže ju nemožno považovať za vhodnú na dosiahnutie uvádzaného cieľa, čo musí overiť vnútroštátny súd.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 4 ods. 1 smernice 79/7 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá pracovníkom poisteným v systéme sociálneho zabezpečenia bráni v tom, aby súbežne poberali dve dávky z dôvodu úplnej práceneschopnosti, ak tieto dávky patria do toho istého režimu sociálneho zabezpečenia, pričom umožňuje takýto súbeh, ak tieto dávky patria do odlišných režimov sociálneho zabezpečenia, pokiaľ takáto právna úprava osobitne znevýhodňuje pracovníčky ženského pohlavia v porovnaní s pracovníkmi mužského pohlavia najmä tým, že umožňuje podstatne vyššiemu podielu pracovníkov mužského pohlavia, určenému na základe všetkých pracovníkov mužského pohlavia, na ktorých sa vzťahuje uvedená právna úprava, v porovnaní so zodpovedajúcim podielom pracovníčok ženského pohlavia, aby im bol umožnený takýto súbeh, a pokiaľ táto právna úprava nie je odôvodnená objektívnymi skutkovými okolnosťami, ktoré nijako nesúvisia s diskrimináciou na základe pohlavia.
O druhej otázke
Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku netreba odpovedať na druhú otázku.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

Článok 4 ods. 1 smernice Rady 79/7/EHS z 19. decembra 1978 o postupnom vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach súvisiacich so sociálnym zabezpečením sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá pracovníkom poisteným v systéme sociálneho zabezpečenia bráni v tom, aby súbežne poberali dve dávky z dôvodu úplnej práceneschopnosti, ak tieto dávky patria do toho istého režimu sociálneho zabezpečenia, pričom umožňuje takýto súbeh, ak tieto dávky patria do odlišných režimov sociálneho zabezpečenia, pokiaľ takáto právna úprava osobitne znevýhodňuje pracovníčky ženského pohlavia v porovnaní s pracovníkmi mužského pohlavia najmä tým, že umožňuje podstatne vyššiemu podielu pracovníkov mužského pohlavia, určenému na základe všetkých pracovníkov mužského pohlavia, na ktorých sa vzťahuje uvedená právna úprava, v porovnaní so zodpovedajúcim podielom pracovníčok ženského pohlavia, aby im bol umožnený takýto súbeh, a pokiaľ táto právna úprava nie je odôvodnená objektívnymi skutkovými okolnosťami, ktoré nijako nesúvisia s diskrimináciou na základe pohlavia.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: španielčina.