CELEX: 62021CJ0045
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Europos centrinių bankų sistema
Nacionalinis centrinis bankas
Direktyva 2001/24/EB
Kredito įstaigų reorganizavimas ir likvidavimas
Žalos, patirtos priėmus reorganizavimo priemones, atlyginimas
SESV 123 straipsnis ir Protokolo (Nr. 4) dėl Europos centrinių bankų sistemos ir Europos Centrinio Banko statuto 21 straipsnio 1 dalis
Euro zonos valstybių narių piniginio finansavimo draudimas
SESV 130 straipsnis ir šio protokolo 7 straipsnis
Nepriklausomumas
Konfidencialios informacijos atskleidimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 123 ir 130 straipsnių, Protokolo (Nr. 4) dėl Europos centrinių bankų sistemos ir Europos Centrinio Banko statuto (toliau – Protokolas dėl ECBS ir ECB) 7 ir 21 straipsnių, 2006 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/48/EB dėl kredito įstaigų veiklos pradėjimo ir vykdymo (
OL L 177, 2006, p. 1
) 44–52 straipsnių ir 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/36/ES dėl galimybės verstis kredito įstaigų veikla ir dėl riziką ribojančios kredito įstaigų ir investicinių įmonių priežiūros, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2002/87/EB ir panaikinamos direktyvos 2006/48/EB bei 2006/49/EB (
OL L 176, 2013, p. 338
), 53–62 straipsnių išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas vykstant nacionalinės teisės aktų nuostatų, nustatančių
Banka Slovenije
(Slovėnijos centrinis bankas) atsakomybės už žalą, atsiradusią dėl tam tikrų finansinių priemonių panaikinimo, sąlygas ir galimybę susipažinti su tam tikra šio centrinio banko turima informacija, susijusia su šiuo panaikinimu, konstitucingumo kontrolės procedūrai.
Teisinis pagrindas
Reglamentas (EB) Nr. 3603/93
1993 m. gruodžio 13 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 3603/93, nustatančio apibrėžimus, susijusius su [SESV 123 straipsnyje] ir [SESV 125 straipsnio 1 dalyje] numatytų draudimų taikymu (
OL L 332, 1993, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 10 sk., 1 t., p. 27), antra konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„kadangi reikia apibrėžti tokias [SESV 123 straipsnyje] naudojam[a]s sąvok[a]s kaip „lėšų pereikvojimas sąskaitose“ ir „bet kurios kitos formos kredito galimybės“, ypač kai jos yra susijusios su reikalavimų, egzistuojančių 1994 m. sausio 1 d., vykdymu.“
Šio reglamento 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„[SESV 123] straipsnyje naudojami terminai:
a)
„lėšų pereikvojimas sąskaitose“ reiškia lėšų skyrimą valstybiniam sektoriui, dėl kurio susidaro arba gali susidaryti debitinis likutis;
b)
„bet kurios kitos formos kredito galimybės“ reiškia:
i)
bet kokius valstybinio sektoriaus įsipareigojimus 1994 m. sausio 1 dieną, išskyrus iki tos datos įgytas nustatyto termino pretenzijas;
ii)
bet kokį valstybinio sektoriaus įsipareigojimų [trečiųjų šalių atžvilgiu finansavimą];
iii)
nepažeidžiant [SESV 123 straipsnio] 2 dalies, visi sandoriai su valstybiniu sektoriumi, kurių pasėkoje kyla arba gali kilti šio sektoriaus įsipareigojimai.“
Direktyva 2000/12/EB
2000 m. kovo 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/12/EB dėl kredito įstaigų veiklos pradėjimo ir vykdymo (
OL L 126, 2000, p. 1
) 1 straipsnio 4 punkte buvo numatyta:
„Šioje direktyvoje:
<…>
4.
„kompetentingos institucijos” [–] nacionalinės institucijos, kurios įstatymų arba kitų teisės aktų yra įgaliotos vykdyti kredito įstaigų priežiūrą.“
Direktyva 2001/24/EB
2001 m. balandžio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/24/EB dėl kredito įstaigų reorganizavimo ir likvidavimo (
OL L 125, 2001, p. 15
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 4 t., p. 15) 6 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„Buveinės valstybės narės administracinės ar teisminės institucijos turi turėti išimtinį įgaliojimą priimti sprendimus dėl reorganizavimo priemonių, numatytų toje valstybėje narėje galiojančiuose teisės aktuose ir praktikoje, bei tokias priemones įgyvendinti. Kadangi valstybių narių teisės aktus ir praktiką suderinti sudėtinga, būtina, kad valstybės narės abipusiai pripažintų priemones, kurias kiekviena jų taiko kredito įstaigų, turinčių jų išduotus leidimus, gyvybingumui atkurti.“
Pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms taikytinos šios direktyvos redakcijos 2 straipsnyje buvo nustatyta:
„Šios direktyvos tikslais:
<…>
–
„kompetentingos institucijos“ – tai kompetentingos institucijos, kaip apibrėžta Direktyvos [2000/12] 1 straipsnio 4 punkte,
<…>“
Direktyvos 2001/24 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Buveinės valstybės narės administracinės arba teisminės institucijos turi išimtinę teisę priimti sprendimą dėl vienos arba kelių reorganizavimo priemonių įgyvendinimo kredito įstaigoje, įskaitant jos filialus, įsteigtus kitose valstybėse narėse.“
Šios direktyvos 33 straipsnyje numatyta:
„Visi asmenys, kurie pagal 4, 5, 8, 9, 11 ir 19 straipsniuose nustatytą informavimo arba konsultavimosi tvarką turi gauti arba suteikti informaciją, privalo saugoti profesinę paslaptį pagal Direktyvos [2000/12] 30 straipsnyje nustatytas taisykles ir sąlygas, išskyrus teismines institucijas, kurioms taikomos galiojančios nacionalinės nuostatos.“
Direktyva 2006/48
Direktyvos 2006/48 4 straipsnio 4 punkte buvo nustatyta:
„Šioje direktyvoje taikomi šie sąvokų apibrėžimai:
<…>
4)
„kompetentingos institucijos“ – nacionalinės institucijos, kurios įstatymų arba kitų teisės aktų yra įgaliotos prižiūrėti kredito įstaigas.“
Šios direktyvos 44 straipsnio 1 dalyje buvo numatyta:
„Valstybės narės nustato, kad visi kompetentingose institucijose dirbantys ar dirbę asmenys, taip pat kompetentingų institucijų vardu dirbantys auditoriai ar ekspertai yra saistomi įsipareigojimo laikytis profesinės paslapties.
Jokia slapta informacija, kurią jie gali gauti atlikdami savo pareigas, išskyrus informacijos santraukas ar bendrą informaciją, iš kurių nebūtų galima nustatyti duomenų apie atskiras kredito įstaigas, negali būti jokiam asmeniui ar institucijai perduota, jeigu tai nesusiję su baudžiamojoje teisėje numatytais atvejais.
Tačiau jeigu yra paskelbtas kredito įstaigos bankrotas arba ji priverstinai likviduojama, slapta informacija, nesusijusi su trečiosiomis šalimis, kurios dalyvauja gelbėjant kredito įstaigą, gali būti atskleista civilinėje ar komercinėje byloje.“
Minėtos direktyvos 45–52 straipsniuose įtvirtintos taisyklės, reglamentuojančios kompetentingų institucijų, kaip tai suprantama pagal tos pačios direktyvos 4 straipsnio 4 punktą, atliekamą informacijos naudojimą, mainus, perdavimą ir atskleidimą.
Direktyvos 2006/48 158 straipsnyje buvo nustatyta:
„1.   Direktyva 2000/12/EB, iš dalies pakeista XIII priedo A dalyje išvardytomis direktyvomis, yra panaikinama, nepažeidžiant valstybių narių įsipareigojimų dėl galutinių minėtų direktyvų perkėlimo terminų, nurodytų XIII priedo B dalyje.
2.   Nuorodos į panaikintas direktyvas laikomos nuorodomis į šią direktyvą ir skaitomos, vadovaujantis XIV priede pateikta straipsnių atitikmenų lentele.“
Direktyva 2013/36
Direktyvos 2013/36 3 straipsnio 1 dalies 36 punkte nustatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamos šios apibrėžtys:
<…>
36)
kompetentinga institucija – kompetentinga institucija, kaip apibrėžta [2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 575/2013 dėl prudencinių reikalavimų kredito įstaigoms ir investicinėms įmonėms ir kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 648/2012 (
OL L 176, 2013, p. 1
)] 4 straipsnio 1 dalies 40 punkte.“
Šios direktyvos 53 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Valstybės narės nustato, kad visi kompetentingose valdžios institucijose dirbantys ar dirbę asmenys ir kompetentingų valdžios institucijų vardu dirbantys auditoriai ar ekspertai yra saistomi prievolės saugoti profesinę paslaptį.
Konfidenciali informacija, kurią tokie asmenys, auditoriai ar ekspertai gali gauti atlikdami savo pareigas, atskleidžiama tik santraukos ar apibendrinta forma, iš kurios nebūtų įmanoma nustatyti konkrečių kredito įstaigų, nedarant poveikio baudžiamojoje teisėje numatytiems atvejams.
Tačiau jeigu yra paskelbtas kredito įstaigos bankrotas arba ji priverstinai likviduojama, konfidenciali informacija, nesusijusi su trečiosiomis šalimis, kurios dalyvauja gelbėjant kredito įstaigą, gali būti atskleista civilinėje ar komercinėje byloje.“
Minėtos direktyvos 54–62 straipsniuose įtvirtintos taisyklės, reglamentuojančios kompetentingų institucijų, kaip tai suprantama pagal tos pačios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies 36 punktą, atliekamą informacijos naudojimą, mainus, perdavimą ir atskleidimą.
Direktyvos 2013/36 163 straipsnyje numatyta:
„Direktyv[a 2006/48] ir [2006 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/49/EB dėl investicinių įmonių ir kredito įstaigų kapitalo pakankamumo (
OL L 177, 2006, p. 201
)] panaikinamos nuo 2014 m. sausio 1 d.
Nuorodos į panaikintas direktyvas laikomos nuorodomis į šią direktyvą ir į Reglamentą [Nr. 575/2013] ir aiškinamos pagal šios direktyvos II priede bei Reglamento [Nr. 575/2013] IV priede pateiktą atitikties lentelę.“
Reglamentas Nr. 575/2013
Reglamento Nr. 575/2013 4 straipsnio 1 dalies 40 punkte nurodyta:
„Šiame reglamente vartojamų terminų apibrėžtys:
<…>
40)
kompetentinga institucija – pagal nacionalinę teisę oficialiai pripažinta viešosios valdžios institucija arba įstaiga, kuri yra įgaliota pagal nacionalinę teisę prižiūrėti įstaigas, tokiu būdu priklausydama atitinkamoje valstybėje narėje veikiančiai priežiūros sistemai“.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2016 m. spalio 19 d. sprendimu
Ustavno sodišče
(Konstitucinis Teismas, Slovėnija) pripažino, kad su Slovėnijos Konstitucija suderinamos teisės aktų nuostatos, pagal kurias Slovėnijos centrinis bankas gali panaikinti tam tikras finansines priemones, jeigu kredito įstaigai kilo bankroto rizika ir atsiranda grėsmė visai finansų sistemai. Vis dėlto šis teismas konstatavo Slovėnijos Konstitucijai prieštaraujančią spragą, nes nagrinėjamuose teisės aktuose nėra specialių procesinių normų, susijusių su ieškiniais dėl žalos atlyginimo, kuriuos gali pareikšti buvę panaikintų finansinių priemonių turėtojai.
Siekdamas ištaisyti šią spragą
Državni zbor Republike Slovenije
(Slovėnijos Respublikos Nacionalinė Asamblėja) priėmė
zakon o postopku sodnega in izvensodnega varstva nekdanjih imetnikov kvalificiranih obveznosti bank
(Buvusių banko tinkamų įsipareigojimų turėtojų teisminės ir neteisminės apsaugos procedūros įstatymas, toliau – ZPSVIKOB); jame nustatytos taisyklės, skirtos finansinių priemonių, kurias panaikino Slovėnijos centrinis bankas, buvusių turėtojų veiksmingai teisminei gynybai užtikrinti.
Slovėnijos centrinis bankas pateikė prašymą atlikti kelių ZPSVIKOB nuostatų ir vienos
zakon o bančništvu
(Bankų įstatymas) nuostatos konstitucingumo kontrolę ir, be kita ko, nurodė, kad šiose nuostatose įtvirtintos taisyklės dėl atsakomybės atsiradimo ir galimybės susipažinti su jo turima informacija yra nesuderinamos su Sąjungos teise.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, taikant ZPSVIKOB, Slovėnijos centrinio banko atsakomybė už žalą, padarytą panaikinus tam tikras finansines priemones, gali kilti pagal dvi atskiras ir alternatyvias sistemas.
Viena vertus, ši atsakomybė iš principo gali kilti nustačius, kad finansinės priemonės panaikinimas nebuvo būtina priemonė siekiant išvengti atitinkamo banko bankroto ir užtikrinti finansų sistemos stabilumą arba kad buvo pažeistas principas, pagal kurį nė vieno kreditoriaus padėtis negali būti blogesnė nei bankroto atveju. Vis dėlto minėta atsakomybė gali kilti tik tuo atveju, jei Slovėnijos centrinis bankas neįrodo, kad jis pats arba asmenys, kuriuos jis įgaliojo veikti savo vardu, veikė pakankamai rūpestingai, atsižvelgiant į tai, kad toks panaikinimas konkrečiomis krizės aplinkybėmis reikalauja greitai įvertinti sudėtingas problemas.
Kita vertus, fiziniai asmenys, anksčiau turėję panaikintą finansinę priemonę ir kurių metinės pajamos yra mažesnės už tam tikrą ribą, gali iš Slovėnijos centrinio banko gauti kompensaciją, lygią 80 % įsigyjant šią finansinę priemonę sumokėtos kainos, neviršijant maksimalios 20000 EUR sumos.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad siekiant užtikrinti išlaidų taikant ZPSVIKOB nustatytus atsakomybės režimus padengimą, šiame įstatyme numatyta, kad Slovėnijos centrinio banko nuo 2019 m. sausio 1 d. gautas pelnas turi būti pervedamas į specialius šiam padengimui skirtus rezervus. Jeigu paaiškėtų, kad šių specialių rezervų nepakanka šiam tikslui pasiekti, Slovėnijos centrinis bankas turėtų panaudoti iki 50 % savo bendrųjų rezervų, o jeigu pasirodytų, kad ir šių rezervų nepakanka minėtam padengimui užtikrinti, jis turėtų pasiskolinti reikiamas sumas iš Slovėnijos valdžios institucijų.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes, šiam teismui kyla abejonių dėl šių atsakomybės režimų suderinamumo su SESV 123 straipsniu ir Protokolo dėl ECBS ir ECB 21 straipsniu, nes Slovėnijos centrinio banko vietoj Slovėnijos valdžios institucijų prisiimta atsakomybė gali būti prilyginta šių institucijų finansavimo formai, ir su centrinių bankų nepriklausomumo principu, kylančiu iš SESV 130 straipsnio ir Protokolo dėl ECBS ir ECB 7 straipsnio.
Be to, minėtas teismas pažymi, kad ZPSVIKOB numatytos taisyklės, susijusios su tam tikrų konfidencialių dokumentų, kuriais remtasi priimant sprendimą panaikinti finansines priemones, visišku atskleidimu visiems potencialiems ieškovams ir jų atstovams ir su mažesnio tokių dokumentų skaičiaus skelbimu. Jis nurodo, kad abejoja dėl šių taisyklių suderinamumo su direktyvose 2006/48 ir 2013/36 įtvirtintomis nuostatomis dėl tam tikros informacijos konfidencialumo.
Tokiomis aplinkybėmis
Ustavno sodišče
(Konstitucinis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar SESV 123 straipsnis ir [Protokolo dėl] ECBS ir ECB 21 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiama, kad nacionaliniam centriniam bankui, kuris yra [Europos centrinių bankų sistemos (ECBS)] narys, tektų atsakomybė iš savo lėšų atlyginti žalą, padarytą buvusiems panaikintų finansinių priemonių turėtojams, kai tas bankas panaikinti jas nusprendė įgyvendindamas jam pagal įstatymą suteiktus įgaliojimus imtis išimtinių priemonių ginant viešąjį interesą, kad užkirstų kelią grėsmei finansų sistemos stabilumui, jeigu vykstant vėlesniems teismo procesams paaiškėja, kad panaikinant šias finansines priemones nesilaikyta principo, kad nė vienas finansinės priemonės turėtojas dėl išimtinės priemonės neturi atsidurti situacijoje, blogesnėje nei ta, kurioje būtų atsidūręs, jeigu tokia priemonė nebūtų buvusi priimta, kai tokiomis aplinkybėmis nacionalinis centrinis bankas yra atsakingas, pirma, už žalą, kurią buvo galima numatyti remiantis faktais ir aplinkybėmis, kurie egzistavo jam priimant sprendimą ir apie kuriuos jis žinojo arba privalėjo žinoti, ir, antra, už žalą, padarytą asmenų, kurie veikė įgyvendindami tokius centrinio banko įgaliojimus jo pavedimu ir tai darydami, atsižvelgiant į faktus ir aplinkybes, kuriuos žinojo arba privalėjo žinoti pagal suteiktus įgaliojimus, vis dėlto nesiėmė visų atsargumo priemonių?
2.
Ar SESV 123 straipsnis ir [Protokolo dėl] ECBS ir ECB 21 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiama, kad nacionalinis centrinis bankas, kuris yra [ECBS] narys, iš savo lėšų mokėtų specialias pinigines kompensacijas daliai buvusių panaikintų finansinių priemonių turėtojų (pagal turtinės situacijos kriterijų) dėl sprendimo panaikinti šias priemones, priimtą jam įgyvendinant pagal įstatymą suteiktus įgaliojimus imtis išimtinių priemonių ginant viešąjį interesą, kad užkirstų kelią grėsmei finansų sistemos stabilumui, jeigu teisei gauti kompensaciją pakanka to, kad finansinė priemonė buvo panaikinta, nesvarbu, ar buvo pažeistas principas, kad nė vienas finansinės priemonės turėtojas dėl išimtinės priemonės neturi atsidurti situacijoje, blogesnėje nei ta, kurioje būtų atsidūręs, jeigu tokia priemonė nebūtų buvusi priimta?
3.
Ar SESV 130 straipsnis ir [Protokolo dėl] ECBS ir ECB 7 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiama įpareigoti nacionalinį centrinį banką mokėti tokio dydžio kompensaciją už žalą, atsiradusią kaip jam pagal įstatymą suteiktų įgaliojimų vykdymo pasekmė, dėl kurios galėtų būti pakenkta šio banko galimybei veiksmingai atlikti jam pavestus uždavinius? Ar šiuo atžvilgiu siekiant padaryti išvadą, kad buvo pažeistas nacionalinio centrinio banko finansinio nepriklausomumo principas, svarbios įstatyme nustatytos šios atsakomybės taikymo sąlygos?
4.
Ar Direktyvos [2013/36] 53–62 straipsniai ir Direktyvos [2006/48] 44–52 straipsniai, kuriais saugomas konfidencialios informacijos, gautos arba atsiradusios vykdant rizikos ribojimu pagrįstą bankų priežiūrą, konfidencialumas, turi būti aiškinami taip, kad šiomis dviem direktyvomis taip pat saugomas informacijos, kuri buvo gauta arba atsirado įgyvendinant bankams gelbėti skirtas priemones, siekiant užtikrinti finansų sistemos stabilumą, konfidencialumas, kai bankų mokumo ir likvidumo rizika negalėjo būti panaikinta įprastomis riziką ribojančios priežiūros priemonėmis, tačiau tokios priemonės buvo laikomos reorganizavimo priemonėmis, kaip tai suprantama pagal Direktyvą [2001/24]?
5.
Jeigu atsakymas į ketvirtąjį klausimą būtų teigiamas: ar Direktyvos [2013/36] 53–62 straipsniai ir Direktyvos [2006/48] 44–52 straipsniai, susiję su konfidencialios informacijos, gautos arba atsiradusios vykdant riziką ribojančią priežiūrą, apsauga, turi būti aiškinami taip, kad jais teikiamai apsaugai vėlesnė Direktyva [2013/36] yra taikoma ir tuomet, kai kalbama apie konfidencialią informaciją, kuri buvo gauta ar atsirado Direktyvos [2006/48] taikymo laikotarpiu, jeigu tokia informacija buvo atskleista Direktyvos [2013/36] taikymo laikotarpiu?
6.
Jeigu atsakymas į ketvirtąjį klausimą būtų teigiamas: ar Direktyvos [2013/36] 53 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa (ir Direktyvos [2006/48] 44 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa, atsižvelgiant į atsakymą į pirmesnį klausimą) turi būti aiškinama taip, kad informacija, kurią nacionalinis centrinis bankas turi kaip priežiūros institucija ir kuri po jos atsiradimo praėjus tam tikram laikui tapo vieša, taip pat informacija, kuri gali būti profesinė paslaptis, tačiau yra penkerių ir daugiau metų senumo ir dėl praėjusio laiko tarpo manoma, kad tai yra istorinė informacija ir dėl to nebe konfidenciali, nebėra konfidenciali informacija, kuriai taikoma pareiga saugoti profesinę paslaptį? Ar istorinės informacijos, kuri yra penkerių ar daugiau metų senumo, atveju konfidencialumo statuso išsaugojimas priklauso nuo to, ar konfidencialumas gali būti pateisinamas kitais motyvais nei prižiūrimų bankų ar kitų įmonių ekonominė padėtis?
7.
Jeigu atsakymas į ketvirtąjį klausimą būtų teigiamas: ar Direktyvos [2013/36] 53 straipsnio 1 dalies trečia pastraipa (ir Direktyvos [2006/48] 44 straipsnio 1 dalies trečia pastraipa, atsižvelgiant į atsakymą į penktąjį klausimą) turi būti aiškinama taip, kad pagal ją leidžiama konfidencialius dokumentus, kurie nesusiję su kredito įstaigą bandžiusiais gelbėti trečiaisiais asmenimis ir yra teisiškai svarbūs priimant teismo sprendimą civilinėje byloje dėl žalos, kurią padarė riziką ribojančią priežiūrą vykdanti kompetentinga institucija, atlyginimo, automatiškai atskleisti (dar prieš pradedant teismo procesą) visiems potencialiems ieškovams ir jų atstovams, nepradedant specialaus proceso, kuriame turėtų būti sprendžiama dėl kiekvieno atskiro dokumento atskleidimo kiekvienam atskiram atitinkamą teisę turinčiam subjektui teisėtumo, ir neatliekant atitinkamų interesų palyginimo kiekvienu konkrečiu atveju net ir tuomet, kai kalbama apie informaciją, susijusią su kredito įstaigomis, kurios nėra bankrutuojančios arba priverstinai likviduojamos, tačiau pasinaudojo valstybės pagalba per procedūrą, per kurią buvo panaikintos akcininkų ir finansų įstaigų subordinuotųjų kreditorių finansinės priemonės?
8.
Jeigu atsakymas į ketvirtąjį klausimą būtų teigiamas: ar Direktyvos [2013/36] 53 straipsnio 1 dalies antra pastraipa (ir Direktyvos [2006/48] 44 straipsnio 1 dalies antra pastraipa, atsižvelgiant į atsakymą į penktąjį klausimą) turi būti aiškinama taip, kad pagal ją leidžiama internete viešai paskelbti konfidencialius dokumentus (ar tokių dokumentų santraukas), kurie nesusiję su kredito įstaigą bandžiusiais gelbėti trečiaisiais asmenimis ir yra teisiškai svarbūs priimant teismo sprendimą civilinėje byloje dėl žalos, kurią padarė rizikos ribojimu pagrįstą priežiūrą vykdanti kompetentinga institucija, atlyginimo, kai kalbama apie informaciją, susijusią su kredito įstaigomis, kurios nėra bankrutuojančios arba priverstinai likviduojamos, tačiau pasinaudojo valstybės pagalba per procedūrą, per kurią buvo panaikintos akcininkų ir finansų įstaigų subordinuotųjų kreditorių finansinės priemonės, jeigu yra reikalaujama, kad ją skelbiant internete turi būti neatskleidžiama visa konfidenciali informacija?“
Dėl proceso Teisingumo Teisme
Dėl prašymo taikyti pagreitintą procedūrą
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašė, kad šiam jo prašymui priimti prejudicinį sprendimą būtų taikoma pagreitinta procedūra pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 105 straipsnį.
Grįsdamas savo prašymą šis teismas pažymi, kad tik ZPSVIKOB taikymas dabartinėje Slovėnijos teisės sistemoje gali leisti buvusiems panaikintų finansinių priemonių turėtojams gauti kompensaciją ir kad jų pareikštų ieškinių dėl žalos atlyginimo nagrinėjimas buvo sustabdytas, kol Teisingumo Teismas atsakys į šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Dėl to kyla pavojus vertybinių popierių rinkos vientisumui ir didelis skaičius asmenų daugiau kaip šešerius metus neturi galimybės pasinaudoti veiksminga teisių gynimo priemone, kad apgintų savo nuosavybės teisę. Be to, kadangi pateikti klausimai susiję, be kita ko, su piniginio finansavimo draudimu ir nacionalinių centrinių bankų nepriklausomumo principu, Teisingumo Teismo atsakymas leistų pašalinti netikrumą dėl pagrindinių Sąjungos teisės principų ir Slovėnijos konstitucinės teisės aiškinimo.
Procedūros reglamento 105 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašymu arba išimties tvarka savo iniciatyva Teisingumo Teismo pirmininkas, išklausęs teisėją pranešėją ir generalinį advokatą, gali nuspręsti nagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pagal pagreitintą procedūrą, nukrypstant nuo šio reglamento nuostatų, jeigu dėl bylos pobūdžio reikia, kad ji būtų greitai išnagrinėta.
Šioje byloje 2021 m. vasario 9 d. Teisingumo Teismo pirmininkas, išklausęs teisėją pranešėją ir generalinį advokatą, nusprendė netenkinti šio sprendimo 29 punkte nurodyto prašymo.
Šiuo klausimu svarbu priminti, kad Procedūros reglamento 105 straipsnyje numatyta pagreitinta procedūra yra procesinė priemonė, skirta reaguoti į ypatingą nepaprastąją padėtį (šiuo klausimu žr. 2022 m. kovo 10 d. Sprendimo Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Visavertis sveikatos draudimas),
C‑247/20
,
EU:C:2022:177
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taigi vien teisės subjektų suinteresuotumas, nors ir teisėtas, kuo greičiau nustatyti iš Sąjungos teisės kylančių teisių apimtį negali įrodyti, kad egzistuoja išimtinė aplinkybė, kaip tai suprantama pagal šio 105 straipsnio 1 dalį (šiuo klausimu žr. 2022 m. balandžio 28 d. Sprendimo Phoenix Contact,
C‑44/21
,
EU:C:2022:309
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, bylos ekonominis jautrumas ar susiję ekonominiai interesai, kad ir kokie svarbūs ir teisėti jie būtų, savaime nepateisina pagreitintos procedūros, numatytos minėtame 105 straipsnyje, taikymo (šiuo klausimu žr. 2022 m. balandžio 28 d. Sprendimo Phoenix Contact,
C‑44/21
,
EU:C:2022:309
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Didelis asmenų ar teisinių situacijų, kuriems pateikti klausimai gali turėti įtakos, skaičius savaime negali būti išimtinė aplinkybė, galinti pateisinti šios procedūros taikymą (šiuo klausimu žr. 2022 m. balandžio 28 d. Sprendimo Caruter,
C‑642/20
,
EU:C:2022:308
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Nors buvo nuspręsta, kad jeigu byloje kyla didelių neaiškumų, susijusių su esminiais nacionalinės konstitucinės teisės ir Sąjungos teisės klausimais, atsižvelgiant į konkrečias tokios bylos aplinkybes, pagal Procedūros reglamento 105 straipsnio 1 dalį gali prireikti ją išnagrinėti per trumpą laiką, tai, kad pagrindinė byla yra lemiama siekiant užtikrinti panaikintų finansinių priemonių buvusių savininkų teisės į nuosavybę teisminę gynybą, atsižvelgiant į konkrečias šios bylos aplinkybes, negali pateisinti tokio vertinimo (pagal analogiją žr. 2022 m. kovo 3 d. Sprendimo Presidenza del Consiglio dei Ministri ir kt. (Gydytojai rezidentai),
C‑590/20
,
EU:C:2022:150
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, nors pagreitintos procedūros taikymas gali būti būtinas siekiant išsklaidyti neapibrėžtumą, kuris gali trukdyti ECBS veiklai (šiuo klausimu žr. 2018 m. birželio 12 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties ECB / Latvija,
C‑238/18
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2018:488
,
punktą), šiuo atveju negalima konstatuoti tokio neapibrėžtumo buvimo, nes pateiktais klausimais tik siekiama nustatyti Slovėnijos centrinio banko aktų, priimtų vykdant tam tikrą nacionalinę politiką, pasekmes, taigi ECBS veiklai nekyla kliūčių, kol bus priimtas sprendimas pagrindinėje byloje.
Dėl prašymo atnaujinti žodinę proceso dalį
2022 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo kanceliarija gavo Europos Centrinio Banko (ECB) prašymą atnaujinti žodinę proceso dalį.
Grįsdamas šį prašymą ECB pareiškia nesutinkantis su generalinės advokatės išvada. Jis, be kita ko, tvirtina, kad ši išvada grindžiama plačiu sąvokos „valstybinio sektoriaus įsipareigojimai“, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 3603/93, 1 straipsnio 1 dalies b punkto ii papunktį, aiškinimu, kuris turėtų svarbių pasekmių bendram ekonominės ir pinigų politikos organizavimui, ir kad per teismo posėdį šalys neturėjo galimybės pareikšti nuomonės šiuo klausimu.
Šiuo klausimu primintina, pirma, kad Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statute ir Procedūros reglamente šalims nenumatyta galimybės pateikti atsiliepimų į generalinio advokato išvadą (2021 m. liepos 15 d. Sprendimo Komisija / Lenkija (Teisėjams taikoma drausminė tvarka),
C‑791/19
,
EU:C:2021:596
,
punktas).
Antra, pagal SESV 252 straipsnio antrą pastraipą generalinis advokatas viešame posėdyje visiškai nešališkai ir nepriklausomai teikia motyvuotą išvadą dėl bylų, kuriose pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statutą jis privalo dalyvauti. Teisingumo Teismo nesaisto nei ši išvada, nei ją grindžiantys generalinio advokato motyvai. Todėl šalies nesutikimas su generalinio advokato išvada, nepaisant to, kokie klausimai joje nagrinėjami, savaime negali būti motyvas, pateisinantis žodinės proceso dalies atnaujinimą (2021 m. liepos 15 d. Sprendimas Komisija / Lenkija (Teisėjams taikoma drausminė tvarka),
C‑791/19
,
EU:C:2021:596
,
punktas).
Be to, Teisingumo Teismas, išklausęs generalinį advokatą, pagal savo Procedūros reglamento 83 straipsnį išties bet kada gali nutarti atnaujinti žodinę proceso dalį, be kita ko, jeigu mano, kad jam nepateikta pakankamai informacijos.
Vis dėlto nagrinėjamu atveju Teisingumo Teismas, išklausęs generalinį advokatą, mano, kad, priešingai, nei teigia ECB, pasibaigus rašytinei proceso daliai ir teismo posėdžiui jis turi visą informaciją, reikalingą sprendimui priimti, nes dėl sąvokos „valstybinio sektoriaus įsipareigojimai“, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 3603/93, 1 straipsnio 1 dalies b punkto ii papunktį, visų pirma šalys daug ginčijosi. Tokiomis aplinkybėmis nėra pagrindo atnaujinti žodinės proceso dalies.
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimus, susijusius su pagrindinėje byloje nagrinėjamais nacionalinės teisės aktais, darytina išvada, kad pirmuoju klausimu šis teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar SESV 123 straipsnio 1 dalis ir Protokolo dėl ECBS ir ECB 21 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad pagal juos draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta, kad ECBS priklausantis nacionalinis centrinis bankas savo lėšomis atsako už žalą, kurią patyrė finansinių priemonių, kurias jis panaikino taikydamas šio centrinio banko nustatytas reorganizavimo priemones, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/24, buvę turėtojai, kai per vėlesnį teisminį procesą paaiškėja, kad:
–
pirma, šis panaikinimas nebuvo būtinas siekiant užtikrinti finansų sistemos stabilumą arba kad šie buvę finansinių priemonių turėtojai dėl minėto panaikinimo patyrė didesnių nuostolių nei tie, kuriuos jie būtų patyrę atitinkamos finansų įstaigos bankroto atveju, ir kad,
–
antra, šis centrinis bankas neįrodė, kad jis pats arba asmenys, kuriuos jis įgaliojo veikti savo vardu, veikė pakankamai rūpestingai konkrečiomis krizės aplinkybėmis, reikalaujančiomis greitai įvertinti sudėtingas problemas.
Pirmiausia primintina, kad iš SESV 282 straipsnio 1 dalies ir Protokolo dėl ECBS ir ECB 1 straipsnio ir 14 straipsnio 3 dalies matyti, kad ECB ir valstybių narių nacionaliniai centriniai bankai sudaro ECBS, o šie nacionaliniai centriniai bankai yra sudėtinė šios sistemos dalis. Iš šių nuostatų taip pat matyti, kad ECB kartu su valstybių narių, kurių valiuta yra euro, nacionaliniais centriniais bankais, sudarančiais Eurosistemą, vykdo Europos Sąjungos pinigų politiką (šiuo klausimu žr. 2020 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Komisija / Slovėnija (ECB archyvai),
C‑316/19
,
EU:C:2020:1030
,
punktą).
Be to, pagal Protokolo dėl ECBS ir ECB 9 straipsnio 2 dalį ECBS numatytus uždavinius įgyvendina arba pats ECB, arba nacionaliniai centriniai bankai.
Vis dėlto svarbu pažymėti, kad kredito įstaigų reorganizavimo priemonių, kaip jos suprantamos pagal Direktyvą 2001/24, kaip antai tų, su kuriomis susijęs pirmajame klausime nurodytas atsakomybės režimas, įgyvendinimas nėra uždavinys, kurį pagal Sąjungos teisę turi vykdyti bendrai ECBS arba konkrečiai nacionaliniai centriniai bankai.
Iš tiesų tokios uždavinio nėra tarp pagrindinių ECBS uždavinių, išvardytų SESV 127 straipsnio 2 dalyje ir Protokolo dėl ECBS ir ECB 3 straipsnio 1 dalyje, t. y. nustatyti ir įgyvendinti Sąjungos pinigų politiką, vykdyti užsienio valiutos operacijas pagal SESV 219 straipsnį, laikyti ir valdyti valstybių narių oficialiąsias užsienio valiutos atsargas ir skatinti sklandų mokėjimo sistemų veikimą.
Be to, reikia pažymėti, kad Direktyva 2001/24 priimta įgyvendinant Sąjungos kompetenciją vidaus rinkos srityje, konkrečiai kalbant, panaikinti įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas kliūtis Sąjungoje, o ne jos kompetenciją ekonominės ir pinigų politikos srityje.
Be to, nors SESV 127 straipsnio 5 dalyje ir Protokolo dėl ECBS ir ECB 3 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad ECBS padeda sklandžiai vykdyti politiką, susijusią su rizikos ribojimu pagrįsta kredito įstaigų priežiūra ir finansų sistemos stabilumu, šiose nuostatose aiškiai nurodyta, kad šią politiką vykdo ne pati ECBS, o „kompetentingos institucijos“.
Šiuo klausimu iš Direktyvos 2001/24 2 straipsnio ir 3 straipsnio 1 dalies, siejamų su Direktyvos 2000/12 1 straipsnio 4 punktu, kurie buvo taikomi klostantis reikšmingoms pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms, matyti, kad valstybės narės galėjo pasirinkti instituciją, kompetentingą spręsti dėl reorganizavimo priemonių įgyvendinimo, kaip tai suprantama pagal pirmąją iš šių direktyvų. Todėl tuo metu ši institucija nebūtinai buvo atitinkamos valstybės narės centrinis bankas.
Kaip konstatavo Teisingumo Teismas, ECBS yra savitas teisinis darinys Sąjungos teisėje; jame dalyvauja ir glaudžiai bendradarbiauja nacionalinės institucijos, t. y. nacionaliniai centriniai bankai, ir Sąjungos institucija, t. y. ECB, ir jam būdinga kitokia Sąjungos teisės sistemos ir nacionalinės teisės sistemų sąveika ir nežymūs šių sistemų skirtumai. Šioje labai integruotoje sistemoje, kurios norėjo Sutarčių rengėjai dėl ECBS, nacionaliniai centriniai bankai ir jų valdytojai turi hibridinį statusą, nes jie vienu metu yra nacionalinės institucijos ir institucijos, veikiančios pagal ECBS (šiuo klausimu žr. 2020 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Komisija / Slovėnija (ECB archyvai),
C‑316/19
,
EU:C:2020:1030
,
punktą).
Šiomis aplinkybėmis pagal Protokolo dėl ECBS ir ECB 14 straipsnio 4 dalį nacionaliniai centriniai bankai gali atlikti kitas, šiame protokole nenumatytas, funkcijas, nebent Valdančioji taryba nusprendžia, kad šios funkcijos trukdo ECBS tikslams ir uždaviniams.
Kai valstybės narės teisės aktų leidėjas tokią funkciją suteikia tos valstybės narės centriniam bankui, pagal šią nuostatą ši funkcija turi būti vykdoma paties šio centrinio banko atsakomybe ir rizika.
Kalbant apie konkrečias nacionalinio centrinio banko atsakomybės atsiradimo sąlygas, įskaitant atvejus, kai jis atlieka pagal nacionalinę teisę jam skirtas funkcijas, Protokolo dėl ECBS ir ECB 35 straipsnio 3 dalyje tik nurodyta, kad ši atsakomybė nustatoma pagal šią teisę.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad atitinkama valstybė narė turi apibrėžti sąlygas, kuriomis gali kilti jos centrinio nacionalinio banko atsakomybė dėl to, kad jis įgyvendina reorganizavimo priemonę, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/24, tuo atveju, jei ši valstybė narė, kaip ir Slovėnijos Respublika, nusprendė paskirti šį centrinį banką kaip valdžios instituciją, kompetentingą įgyvendinti tokią priemonę.
Vis dėlto įgyvendindamos šią kompetenciją valstybės narės privalo laikytis pareigų, kurios joms kyla iš Sąjungos teisės, visų pirma iš SESV trečiosios dalies VIII antraštinės dalies, kurioje yra šios Sutarties 123 straipsnis, ir Protokolo dėl ECBS ir ECB (pagal analogiją žr. 2021 m. liepos 15 d. Sprendimo Komisija / Lenkija (Teisėjams taikoma drausminė tvarka),
C‑791/19
,
EU:C:2021:596
,
punktą).
Be to, SESV 131 straipsnyje ir šio protokolo 14 straipsnio 1 dalyje aiškiai reikalaujama, kad kiekviena valstybė narė užtikrintų, kad jos nacionalinės teisės aktai, įskaitant jos nacionalinio centrinio banko įstatus, būtų suderinami su Sutartimis ir minėtu protokolu.
Tarp šiuo klausimu valstybėms narėms taikytinų normų yra, be kita ko, SESV 123 straipsnio 1 dalis ir Protokolo dėl ECBS ir ECB 21 straipsnio 1 dalis, su kuriomis susijęs pirmasis klausimas.
Iš SESV 123 straipsnio 1 dalies teksto matyti, kad pagal šią nuostatą draudžiama ECB ir valstybių narių centriniams bankams leisti lėšų pereikvojimą sąskaitose ar bet kurios kitos formos kredito galimybę Sąjungos ir valstybių narių valdžios institucijoms ir viešosios teisės reglamentuojamoms organizacijoms ir tiesiogiai iš jų pirkti skolos priemones (šiuo klausimu žr. 2018 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Weiss ir kt.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
,
punktą). Šis draudimas patvirtintas Protokolo dėl ECBS ir ECB 21 straipsnio 1 dalyje.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad nacionalinio centrinio banko atsakomybės savo lėšomis atsiradimas dėl jam pagal nacionalinę teisę suteiktos funkcijos vykdymo akivaizdžiai negali būti laikomas tiesioginiu viešosios organizacijos skolos priemonių įsigijimu.
SESV 123 straipsnyje vartojamos sąvokos „lėšų pereikvojimas sąskaitose“ ir „kitos formos kredito galimybės“ yra apibrėžtos Reglamente Nr. 3603/93, kaip nurodyta šio reglamento antroje konstatuojamojoje dalyje.
Minėto reglamento 1 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta, kad SESV 123 straipsnyje vartojamas terminas „lėšų pereikvojimas sąskaitose“ reiškia lėšų skyrimą valstybiniam sektoriui, dėl kurio susidaro arba gali susidaryti debitinis likutis.
Kadangi pagal teisės aktus, kaip antai nurodytus pirmajame klausime, nelaikoma, kad nacionalinis centrinis bankas turi dengti debitinį likutį valstybinio sektoriaus naudai, negalima jų vertinti kaip leidžiančių viešosioms institucijoms ir organizacijoms pereikvoti lėšas sąskaitose, kaip tai suprantama pagal SESV 123 straipsnio 1 dalį.
Reglamento Nr. 3603/93 1 straipsnio 1 dalies b punkte sąvoka „bet kurios kitos formos kredito galimybės“ SESV 123 straipsnio tikslais apibrėžta kaip bet kokie valstybinio sektoriaus įsipareigojimai 1994 m. sausio 1 d., bet koks valstybinio sektoriaus įsipareigojimų trečiųjų šalių atžvilgiu finansavimas arba, nepažeidžiant SESV 123 straipsnio 2 dalies, bet koks sandoris su valstybiniu sektoriumi, dėl kurio kyla arba gali kilti šio sektoriaus įsipareigojimai.
Žinoma, šio 1 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytos pirma ir trečia kategorijos negali apimti nacionalinio centrinio banko atsakomybės savo lėšomis atsiradimo dėl to, kad jis atlieka pagal nacionalinę teisę jam skirtas funkcijas, nes šios atsakomybės atsiradimas nereiškia nei valstybinio sektoriaus įsipareigojimo šiam centriniam bankui, egzistuojančio 1994 m. sausio 1 d., nei sandorio tarp minėto centrinio banko ir valstybinio sektoriaus, dėl kurio kyla arba gali kilti šio sektoriaus įsipareigojimai.
Vis dėlto negalima atmesti galimybės, kad minėtos atsakomybės atsiradimas gali būti laikomas lemiančiu valstybinio sektoriaus įsipareigojimo tretiesiems asmenims finansavimą, kaip tai suprantama pagal minėto 1 straipsnio 1 dalies b punkto ii papunktį, nes atsiradus šiai atsakomybei atitinkamas nacionalinis centrinis bankas prisiima įsipareigojimus tretiesiems asmenims, kurie galbūt galėtų būti priskirti valstybiniam sektoriui.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia atmesti galimybę, kad tokios atsakomybės atsiradimas bet kokiomis aplinkybėmis turi būti laikomas valstybinio sektoriaus įsipareigojimo finansavimu asmenų, prieš kuriuos ši atsakomybė atsiranda, atžvilgiu.
Iš tiesų, jeigu Sutarčių rengėjai būtų manę, kad nacionalinio centrinio banko atsakomybės atsiradimas dėl jam pagal nacionalinę teisę pavestos funkcijos vykdymo bet kuriuo atveju būtų nesuderinamas su SESV 123 straipsnio 1 dalimi, jie Protokolo dėl ECBS ir ECB 14 straipsnio 4 dalyje ir 35 straipsnio 3 dalyje nebūtų aiškiai numatę, kad tokias funkcijas atlieka nacionaliniai centriniai bankai savo atsakomybe ir rizika, nacionalinės teisės nustatytomis sąlygomis.
Toks SESV 123 straipsnio 1 dalies aiškinimas prieštarautų nacionalinės praktikos šioje srityje, kurią Sutarčių rengėjai siekė apsaugoti priimdami šias Protokolo dėl ECBS ir ECB nuostatas, įvairovei.
Antra, svarbu pabrėžti: kai nacionalinio centrinio banko atsakomybė kyla ne vien dėl to, kad jis vykdė jam pagal nacionalinę teisę priskirtą ir ECBS nepriklausančią funkciją, bet ir dėl to, kad šis centrinis bankas pažeidė šioje srityje jam nustatytas taisykles, žalos atlyginimas ją patyrusiems tretiesiems asmenims yra minėto centrinio banko veiksmų pasekmė, o ne jau egzistuojančio kitų viešųjų institucijų įsipareigojimo trečiųjų asmenų atžvilgiu prisiėmimas.
Trečia, Reglamento Nr. 3603/93 1 straipsnio 1 dalies b punkto ii papunktį, kuriuo siekiama patikslinti SESV 123 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, reikia aiškinti atsižvelgiant į šios antrosios nuostatos tikslą paskatinti valstybes nares laikytis patikimos biudžeto politikos, siekiant išvengti, kad piniginis valstybės deficito finansavimas arba viešosios valdžios institucijų privilegijuota prieiga prie finansų rinkų nelemtų pernelyg didelio valstybių narių įsiskolinimo ar deficito (šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 16 d. Sprendimo Gauweiler ir kt.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
punktą ir 2018 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Weiss ir kt.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
,
punktą).
Vis dėlto taikant tvarką, pagal kurią nacionalinio centrinio banko atsakomybė kyla iš to, kad jis nesilaikė nacionalinėje teisėje jam patikėtos funkcijos vykdymo taisyklių, faktinis šio nacionalinio centrinio banko vykdomas įsipareigojimų tretiesiems asmenims finansavimas paprastai negali būti laikomas tiesiogiai kylančiu iš kitų atitinkamos valstybės narės valdžios institucijų priimtų priemonių. Iš esmės toks finansavimas negali būti vertinamas kaip leidžiantis šioms viešosios valdžios institucijoms patirti išlaidų, neatsižvelgiant į paskatą laikytis patikimos biudžeto politikos, kylančią iš SESV 123 straipsnio 1 dalies.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, tvarka, pagal kurią nacionalinio centrinio banko atsakomybė kyla, kai jis arba asmenys, kuriuos jis įgaliojo veikti savo vardu, neįvykdė jiems pagal nacionalinę teisę nustatytos rūpestingumo pareigos, vykdydami šiam centriniam bankui pagal šią teisę priskirtą funkciją, iš principo negali būti laikoma susijusia su valstybinio sektoriaus įsipareigojimų trečiųjų asmenų atžvilgiu finansavimu.
Vis dėlto atsižvelgiant į didelį sudėtingumo ir skubos laipsnį, būdingą reorganizavimo priemonių įgyvendinimui, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/24, tokia atsakomybės tvarka negali būti taikoma žalai, patirtai dėl nacionalinio centrinio banko atliekamo šių priemonių įgyvendinimo, nereikalaujant, kad rūpestingumo pareigos nevykdymas, dėl kurio jam priekaištaujama, būtų sunkus. Priešingu atveju tai iš tiesų reikštų, kad šiam centriniam bankui tenka didžioji dalis šiam įgyvendinimui būdingų finansinių pavojų, todėl minėtas centrinis bankas, pažeisdamas piniginio finansavimo draudimą, privalėtų vietoje kitų atitinkamos valstybės narės viešųjų institucijų prisiimti faktinį įsipareigojimų tretiesiems asmenims finansavimą, nors šiuos įsipareigojimus gali lemti šių viešųjų institucijų pasirinkimai dėl ekonominės politikos.
Aplinkybė, kad pagal pirmajame klausime nurodytą atsakomybės tvarką atitinkamam nacionaliniam centriniam bankui, o ne ieškovams, tenka įrodinėjimo našta, susijusi su rūpestingumo pareigos laikymusi, nėra lemiama SESV 123 straipsnio 1 dalies ir Protokolo dėl ECBS ir ECB 21 straipsnio 1 dalies tikslais, nes šis įrodinėjimo naštos paskirstymas bet kuriuo atveju užtikrina galimybę šiam nacionaliniam centriniam bankui išvengti atsakomybės įrodžius, kad jis sunkiai nepažeidė šios pareigos.
Taip pat reikia pažymėti, jog negalima pritarti ECB argumentui, kad Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 17 straipsnio 1 dalyje valstybėms narėms nustatyta pareiga atlyginti žalą buvusiems finansinių priemonių turėtojams, jeigu jie patyrė didesnių nuostolių nei tie, kuriuos būtų patyrę atitinkamos finansų įstaigos bankroto atveju, todėl nacionalinė tvarka, pagal kurią centrinio banko atsakomybė gali iš dalies kilti dėl tokių nuostolių, neišvengiamai reiškia, kad šis centrinis bankas finansuoja valstybinio sektoriaus įsipareigojimus trečiųjų asmenų atžvilgiu.
Iš tiesų svarbu priminti, kad šio 17 straipsnio 1 dalyje nereikalaujama nustatyti atsakomybės tvarkų, užtikrinančių sistemingą žalos atlyginimą buvusiems finansinių priemonių turėtojams, patyrusiems tokių nuostolių (šiuo klausimu žr. 2022 m. gegužės 5 d. Sprendimo BPC Lux 2 ir kt.,
C‑83/20
,
EU:C:2022:346
,
ir
punktus).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad SESV 123 straipsnio 1 dalis ir Protokolo dėl ECBS ir ECB 21 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos kaip nedraudžiančios nacionalinės teisės aktų, kuriuose numatyta, kad ECBS priklausantis nacionalinis centrinis bankas savo lėšomis atsako už žalą, kurią patyrė finansinių priemonių, kurias jis panaikino taikydamas šio centrinio banko nustatytas reorganizavimo priemones, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/24, buvę turėtojai, jeigu per vėlesnį teisminį procesą paaiškėja, kad šis panaikinimas nebuvo būtinas siekiant užtikrinti finansų sistemos stabilumą arba kad šie buvę finansinių priemonių turėtojai dėl minėto panaikinimo patyrė didesnių nuostolių nei tie, kuriuos jie būtų patyrę atitinkamos finansų įstaigos bankroto atveju, su sąlyga, kad minėtas centrinis bankas atsako tik tuo atveju, jeigu jis pats arba asmenys, kuriuos jis įgaliojo veikti jo vardu, sunkiai pažeidė savo rūpestingumo pareigą.
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar SESV 123 straipsnio 1 dalis ir Protokolo dėl ECBS ir ECB 21 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta, kad ECBS priklausantis nacionalinis centrinis bankas savo lėšomis, neviršijant iš anksto nustatytų ribų, atsako už žalą, kurią patyrė finansinių priemonių, kurias jis panaikino taikydamas šio centrinio banko nustatytas reorganizavimo priemones, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/24, buvę turėtojai, vien su šiomis sąlygomis:
–
pirma, šie buvę turėtojai yra fiziniai asmenys, kurių metinės pajamos neviršija šiuose teisės aktuose nustatytos ribos, ir
–
antra, minėti buvę turėtojai atsisako gauti žalos atlyginimą naudojantis kita teisių gynimo priemone.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad iš to, kas išdėstyta šio sprendimo 47–53 punktuose, matyti, jog tokia atsakomybės tvarka, kaip nurodyta pirmajame ir antrajame klausimuose, padeda apibrėžti sąlygas, kuriomis vykdoma kita nei ECBS tenkanti funkcija, priskirta nacionaliniam centriniam bankui pagal nacionalinę teisę, remiantis Protokolo dėl ECBS ir ECB 14 straipsnio 4 dalimi.
Atsižvelgiant į tai, pirmajame klausime nurodyta atsakomybės tvarka skiriasi nuo nurodytosios antrajame klausime, be kita ko, tuo, kad pagal pastarąją tvarką atitinkamam nacionaliniam centriniam bankui nustatoma pareiga atlyginti žalą tam tikriems buvusiems jo panaikintų finansinių priemonių turėtojams vien dėl paties šio panaikinimo fakto, net jeigu nustatyta, kad šis centrinis bankas visiškai laikėsi jam šiuo klausimu nustatytų taisyklių ir visų pirma veikė rūpestingai.
Taigi atsakomybės tvarka, kaip antai nurodyta antrajame klausime, užtikrina, siekiant įgyvendinti socialinio pobūdžio tikslą, nacionalinio centrinio banko priimtų sprendimų neišvengiamų pasekmių kompensavimą, atsižvelgiant į nacionalinės teisės aktų leidėjo pasirinkimus apibrėžiant šio banko funkcijas.
Nors nacionalinės teisės aktų leidėjas gali laikydamasis Sąjungos teisės užtikrinti tokį kompensavimą, kad dėl politikos, vykdomos siekiant užtikrinti finansų sistemos stabilumą, poveikio neatsirastų pernelyg didelės naštos mažai pajamų gaunantiems fiziniams asmenims, reikia konstatuoti, kad taip jis nustato mokėjimo pareigą, kuri tiesiogiai kyla iš šio teisės aktų leidėjo politinio pasirinkimo, o ne dėl to, kaip atitinkamos valstybės narės centrinis bankas vykdo savo funkcijas, ir paties šio banko pasirinkimų šioje srityje.
Taigi nacionalinio centrinio banko atliekamas tokios kompensacijos mokėjimas iš nuosavų lėšų turi būti laikomas lemiančiu tai, kad vietoj kitų atitinkamos valstybės narės viešųjų institucijų šis bankas imasi finansuoti valstybiniam sektoriui pagal šios valstybės narės nacionalinės teisės aktus tenkančius įsipareigojimus.
Kaip matyti iš šio sprendimo 53–68 punktų, pagal SESV 123 straipsnio 1 dalį ir Protokolo dėl ECBS ir ECB 21 straipsnio 1 dalį draudžiama nustatyti nacionalinio centrinio banko atsakomybės savo lėšomis dėl jam pagal nacionalinę teisę priskirtų funkcijų vykdymo tvarką, kai šios tvarkos taikymas reiškia valstybinio sektoriaus įsipareigojimo prieš asmenis, kurių atžvilgiu atsiranda ši atsakomybė, finansavimą.
Aplinkybė, kad tokia atsakomybės tvarka taikoma tik neviršijant tam tikrų ribų, šiuo klausimu neturi reikšmės, nes iš šių nuostatų nematyti, kad iš jų kylantis piniginio finansavimo draudimas priklausytų nuo šio finansavimo sumos.
Be to, negalima pritarti Slovėnijos vyriausybės argumentui, kad šio sprendimo 86 punkte nurodytų nuostatų reikėtų netaikyti dėl to, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos atsakomybės tvarkos finansuojamos remiantis paprastu Slovėnijos centrinio banko metinio pelno paskirstymo pakeitimu, sumažinant ar net panaikinant šio pelno dalį, kuri turi būti pervesta Slovėnijos Respublikai, nes šis paskirstymas priklauso nacionalinės teisės aktų leidėjo kompetencijai.
Iš tiesų iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą aiškiai matyti, kad jis susijęs su atsakomybės tvarkomis, kurių finansavimas užtikrinamas ne vien tokiu pelno paskirstymu, bet ir prireikus išskaitymu iš Slovėnijos centrinio banko bendrųjų rezervų ar net jo paskolomis iš Slovėnijos Respublikos, taigi šio centrinio banko nuosavomis lėšomis.
Taigi į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad SESV 123 straipsnio 1 dalis ir Protokolo dėl ECBS ir ECB 21 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta, kad ECBS priklausantis nacionalinis centrinis bankas savo lėšomis, neviršijant iš anksto nustatytų ribų, atsako už žalą, kurią patyrė finansinių priemonių, kurias jis panaikino taikydamas šio centrinio banko nustatytas reorganizavimo priemones, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/24, buvę turėtojai, vien su šiomis sąlygomis:
–
pirma, šie buvę turėtojai yra fiziniai asmenys, kurių metinės pajamos neviršija šiuose teisės aktuose nustatytos ribos, ir,
–
antra, minėti buvę turėtojai atsisako gauti žalos atlyginimą naudojantis kita teisių gynimo priemone.
Dėl trečiojo klausimo
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar SESV 130 straipsnis ir Protokolo dėl ECBS ir ECB 7 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta, kad ECBS priklausantis nacionalinis centrinis bankas atsako už žalą, atsiradusią dėl finansinių priemonių panaikinimo taikant šio centrinio banko nustatytas reorganizavimo priemones, kaip jos suprantamos pagal Direktyvą 2001/24, tokio dydžio suma, dėl kurios galėtų būti pakenkta šio banko galimybei veiksmingai atlikti jam pavestus uždavinius ir kuri finansuojama tokia eiliškumo tvarka:
–
iš specialių rezervų – visa šio centrinio banko nuo nustatytos datos gauto pelno suma,
–
iš bendrų to paties centrinio banko rezervų, neviršijant 50 % šių rezervų, ir
–
paskola su palūkanomis iš atitinkamos valstybės narės.
Visų pirma iš atsakymo į pirmuosius du klausimus matyti, kad SESV 130 straipsnio ir Protokolo dėl ECBS ir ECB 7 straipsnio aiškinimas, kuris yra trečiojo klausimo dalykas, yra naudingas sprendimui pagrindinėje byloje priimti tik atsižvelgiant į pirmajame klausime nurodytą atsakomybės tvarką, nes pagal ją Slovėnijos centriniam bankui leidžiama išvengti atsakomybės įrodžius, kad jis sunkiai nepažeidė rūpestingumo pareigos, jam tenkančios priimant reorganizavimo priemones, kaip jos suprantamos pagal Direktyvą 2001/24.
Tai pažymėjus, reikia priminti, kad EB sutarties, vėliau SESV autoriai siekė užtikrinti, kad ECB ir ECBS galėtų nepriklausomai vykdyti jiems patikėtus uždavinius (šiuo klausimu žr. 2019 m. vasario 26 d. Sprendimo Rimšēvičs ir ECB / Latvija,
C‑202/18 ir C‑238/18
,
EU:C:2019:139
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šio siekio pagrindinis įrodymas yra SESV 130 straipsnis, iš esmės pakartotas Protokolo dėl ECBS ir ECB 7 straipsnyje, kuriame, pirma, ECB, nacionaliniams centriniams bankams ir jų sprendimus priimančių organų nariams aiškiai draudžiama siekti gauti ar priimti Sąjungos institucijų, įstaigų ar organų, valstybių narių vyriausybių ar bet kurio kito subjekto nurodymus ir, antra, toms Sąjungos institucijoms, įstaigoms ar organams ir valstybių narių vyriausybėms aiškiai draudžiama siekti paveikti ECB ir nacionalinių centrinių bankų sprendimus priimančių organų narius, kai jie vykdo savo uždavinius (šiuo klausimu žr. 2019 m. vasario 26 d. Sprendimo Rimšēvičs ir ECB / Latvija,
C‑202/18 ir C‑238/18
,
EU:C:2019:139
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Žinoma, atsižvelgiant į hibridinį nacionalinių centrinių bankų statusą, apie kurį priminta šio sprendimo 52 punkte, šių centrinių bankų nepriklausomumo principas nebūtinai taikomas taip pat, kai jie vykdo ECBS užduotį ir kai jie vykdo jai nepriskirtą funkciją, jiems pagal nacionalinę teisę pavestą remiantis Protokolo dėl ECBS ir ECB 14 straipsnio 4 dalimi, kaip antai tą, su kuria susijęs trečiasis klausimas.
Be to, kadangi, kaip pažymėta šio sprendimo 69 punkte, šioje 14 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad nacionaliniai centriniai bankai atlieka tokią funkciją savo atsakomybe ir rizika, tvarkos, leidžiančios atsirasti jų atsakomybei už vykdant šią funkciją padarytą žalą, nustatymas savaime negali būti laikomas nesuderinamu su šių centrinių bankų nepriklausomumu.
Vis dėlto šiuo tikslu nustatytos nacionalinės taisyklės negali, nepažeidžiant SESV 130 straipsnio ir Protokolo dėl ECBS ir ECB 7 straipsnio, lemti tokios atitinkamo nacionalinio centrinio banko padėties, kuri kaip nors pakenktų jo gebėjimui nepriklausomai vykdyti iš ECBS kylančius uždavinius.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad siekdami užtikrinti ECB nepriklausomumą Sutarčių rengėjai SESV 282 straipsnio 3 dalies trečiame sakinyje, be kita ko, numatė, kad jis yra nepriklausomas, kai valdo savo finansus (šiuo klausimu žr. 2003 m. liepos 10 d. Sprendimo Komisija / ECB,
C‑11/00
,
EU:C:2003:395
,
ir
punktus).
Nors nei SESV, nei Protokole dėl ECBS ir ECB išties nenustatyta lygiavertės taisyklės nacionaliniams centriniams bankams, vis dėlto pagrindiniai ECBS uždaviniai, tarp kurių pagal SESV 127 straipsnio 2 dalį ir šio protokolo 3 straipsnio 1 dalį yra Sąjungos pinigų politikos apibrėžimas ir įgyvendinimas, per ECBS tenka ne tik ECB, bet ir nacionaliniams centriniams bankams (šiuo klausimu žr. 2020 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Komisija / Slovėnija (ECB archyvai),
C‑316/19
,
EU:C:2020:1030
,
punktą).
Siekiant dalyvauti įgyvendinant Sąjungos pinigų politiką, nacionaliniams centriniams bankams būtina kaupti atsargas, visų pirma tam, kad jie galėtų kompensuoti galimus nuostolius, atsiradusius dėl pinigų politikos operacijų, ir finansuoti Protokolo dėl ECBS ir ECB 18 straipsnyje numatytas
open market
operacijas.
Šiomis aplinkybėmis, jei iš nacionalinio centrinio banko bendrųjų rezervų pervedama suma, kurios dydis gali turėti įtakos jo gebėjimui veiksmingai vykdyti savo uždavinius pagal ECBS, kai šie rezervai negali būti atkurti autonomiškai, nes visas šio banko pelnas sistemingai naudojamas jo padarytai žalai atlyginti, tai gali lemti šio centrinio banko priklausomybę nuo valstybės narės, kurioje jis veikia, politinių institucijų.
Iš tiesų tokiu atveju siekdamas disponuoti lėšomis, būtinomis tinkamai vykdyti uždavinius pagal ECBS, minėtas centrinis bankas bus priverstas prašyti šių politinių institucijų sutikimo finansavimui arba rekapitalizacijai.
Be to, tokiomis aplinkybėmis nustačius nacionaliniam centriniam bankui teisinę pareigą imti paskolą iš kitų valstybės narės, kurioje jis veikia, viešųjų institucijų, kai išnaudojami su rezervais susiję finansavimo šaltiniai, jis atsidurtų situacijoje, kai siekdamas vykdyti savo uždavinius pagal ECBS turėtų tartis su minėtomis institucijomis dėl tokios paskolos sumos ir taikomų sąlygų.
Taigi dėl teisės aktų, kaip antai nurodytų trečiajame klausime, atitinkamas nacionalinis bankas atsiduria situacijoje, kai jam gali būti daromas politinis spaudimas, nors pagal SESV 130 straipsnį ir Protokolo dėl ECBS ir ECB 7 straipsnį, priešingai, siekiama apsaugoti ECBS nuo bet kokio politinio spaudimo, kad ji galėtų veiksmingai siekti jai pavestų uždavinių tikslų, nepriklausomai naudodamasi konkrečiais įgaliojimais, kuriuos ji šiuo tikslu turi pagal pirminę teisę (šiuo klausimu žr. 2019 m. vasario 26 d. Sprendimo Rimšēvičs ir ECB / Latvija,
C‑202/18 ir C‑238/18
,
EU:C:2019:139
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vis dėlto būtų kitaip, jei valstybė narė, nustačiusi savo nacionalinio centrinio banko atsakomybės tvarką, kaip antai nurodytą pirmajame klausime, būtų iš anksto garantavusi, kad šis centrinis bankas turės lėšų, būtinų tam, kad galėtų sumokėti pagal šią tvarką mokamas kompensacijas, kartu išsaugodamas gebėjimą veiksmingai ir visiškai nepriklausomai vykdyti savo uždavinius pagal ECBS. Vis dėlto nagrinėjamu atveju iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos nematyti, kad taip yra.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti: SESV 130 straipsnis ir Protokolo dėl ECBS ir ECB 7 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta, kad ECBS priklausantis nacionalinis centrinis bankas atsako už žalą, atsiradusią dėl finansinių priemonių panaikinimo taikant šio centrinio banko nustatytas reorganizavimo priemones, kaip jos suprantamos pagal Direktyvą 2001/24, tokio dydžio suma, dėl kurios galėtų būti pakenkta šio banko galimybei veiksmingai atlikti jam pavestus uždavinius ir kuri finansuojama tokia eiliškumo tvarka:
–
iš specialių rezervų – visa šio centrinio banko nuo nustatytos datos gauto pelno suma,
–
iš bendrų to paties centrinio banko rezervų, neviršijant 50 % šių rezervų, ir
–
paskola su palūkanomis iš atitinkamos valstybės narės.
Dėl ketvirtojo klausimo
Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2006/48 44–52 straipsnius arba Direktyvos 2013/36 53–62 straipsnius reikia aiškinti taip, kad juose nustatytos taisyklės taikytinos informacijai, gautai ar surinktai įgyvendinant reorganizavimo priemones, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/24.
Direktyvos 2006/48 44 straipsnyje buvo nustatytos profesinės paslapties ir konfidencialumo pareigos, taikomos visiems asmenims, dirbantiems ar dirbusiems kompetentingose institucijose, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą, taip pat šių kompetentingų institucijų įgaliotiems auditoriams ir ekspertams.
Šios direktyvos 45–52 straipsniuose buvo apibrėžtos įvairios taisyklės, reglamentuojančios minėtų kompetentingų institucijų vykdomą informacijos naudojimą, mainus, perdavimą ir atskleidimą.
Minėtos direktyvos 4 straipsnio 4 punkte nurodyta, kad šioje direktyvoje „kompetentingos institucijos“ – tai nacionalinės institucijos, kurios įstatymų arba kitų teisės aktų yra įgaliotos kontroliuoti kredito įstaigas.
Direktyvos 2006/48 44 straipsnyje nustatytos pareigos iš esmės pakartotos Direktyvos 2013/36 53 straipsnyje; pastarąja direktyva, kaip nurodyta jos 163 straipsnyje, Direktyva 2006/48 buvo panaikinta nuo 2014 m. sausio 1 d.
Direktyvos 2013/36 54–62 straipsniuose apibrėžiamos taisyklės, reglamentuojančios kompetentingų institucijų vykdomą informacijos naudojimą, mainus, perdavimą ir atskleidimą, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą.
Minėtos direktyvos 3 straipsnio 1 dalies 36 punkte sąvoka „kompetentinga institucija“ apibrėžiama darant nuorodą į šią sąvoką, paaiškintą Reglamento Nr. 575/2013 4 straipsnio 1 dalies 40 punkte, o jame nurodyta viešosios valdžios institucija, kuri pagal nacionalinę teisę yra įgaliota prižiūrėti kredito įstaigas pagal atitinkamoje valstybėje narėje veikiančią priežiūros sistemą.
Iš visų šių nuostatų matyti, kad Direktyvos 2006/48 44–52 straipsniuose ir Direktyvos 2013/36 53–62 straipsniuose numatytos pareigos taikomos valdžios institucijoms, kurioms pagal nacionalinę teisę pavesta kredito įstaigų kontrolės funkcija.
Tuo atveju, kai valstybės narės teisės aktais nacionalinei institucijai patikima ne tik ši, bet ir kitos funkcijos, kurioms netaikomos direktyvos 2006/48 arba 2013/36, šiose direktyvose numatytos profesinės paslapties ir konfidencialumo pareigos negali, neviršijant minėtose direktyvose įtvirtinto suderinimo srities, būti taikomos informacijai, gautai ar surinktai vykdant šias kitas funkcijas.
Darytina išvada, pirma, kad Direktyvos 2006/48 44–52 straipsniuose ir Direktyvos 2013/36 53–62 straipsniuose įtvirtintos taisyklės pagal Sąjungos teisę taikomos tik informacijai, gautai ar surinktai vykdant kredito įstaigų kontrolės funkciją.
Vis dėlto ketvirtasis klausimas susijęs ne su tokia informacija, o tik su informacija, gauta ar surinkta įgyvendinant reorganizavimo priemones, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/24, o tai nepatenka į rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros, reglamentuojamos direktyvose 2006/48 ir 2013/36, sritį.
Antra, Direktyvos 2001/24 33 straipsnyje taip pat numatytas įpareigojimas saugoti profesinę paslaptį, darant nuorodą į Direktyvos 2000/12 30 straipsnyje numatytas taisykles ir sąlygas.
Šią nuorodą, remiantis Direktyvos 2006/48 158 straipsnio 2 dalimi, siejama su šios direktyvos XIV priede pateikta atitikties lentele, ir Direktyvos 2013/36 163 straipsnį, siejamą su šios direktyvos II priede pateikta atitikties lentele, reikia suprasti kaip reiškiančią Direktyvos 2006/48 44–52 straipsnius, o vėliau – Direktyvos 2013/36 53–61 straipsnius, atsižvelgiant į atitinkamą datą.
Vis dėlto iš Direktyvos 2001/24 33 straipsnio formuluotės matyti, kad juo profesinės paslapties ir konfidencialumo įpareigojimai nustatomi tik asmenims, kurie turi gauti ar pateikti informaciją vykstant šios direktyvos 4, 5, 8, 9, 11 ir 19 straipsniuose numatytoms informavimo ar konsultavimosi procedūroms.
Be to, kaip matyti iš šios direktyvos 6 konstatuojamosios dalies, direktyva siekiama sukurti reorganizavimo priemonių abipusio pripažinimo sistemą, tačiau nesiekiama suderinti nacionalinės teisės aktų šioje srityje (2013 m. spalio 24 d. Sprendimo LBI,
C‑85/12
,
EU:C:2013:697
,
punktas ir 2016 m. liepos 19 d. Sprendimo Kotnik ir kt.,
C‑526/14
,
EU:C:2016:570
,
punktas).
Šiomis aplinkybėmis minėtos direktyvos 33 straipsnis turi būti aiškinamas ne kaip bendrai derinantis taisykles, susijusias su profesine paslaptimi ir konfidencialumu, taikomas bankų reorganizavimo srityje, susiejant jas su taisyklėmis, taikomomis rizikos ribojimu pagrįstos bankų įstaigų priežiūros srityje, bet tik kaip numatantis tokių taisyklių taikymą per kompetentingų institucijų tarpusavio informavimo ir konsultavimosi procedūras, skirtas reorganizavimo priemonių abipusiam pripažinimui užtikrinti.
Vadinasi, šis 33 straipsnis negali lemti Direktyvos 2006/48 44–52 straipsniuose ir Direktyvos 2013/36 53–61 straipsniuose nustatytų taisyklių taikymo informacijai, kuri gauta ar surinkta įgyvendinant reorganizavimo priemones ir dėl kurios nebuvo taikomos informavimo ar konsultavimosi procedūros pagal Direktyvą 2001/24.
Taigi į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2001/24 33 straipsnis, Direktyvos 2006/48 44–52 straipsniai ir Direktyvos 2013/36 53–62 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad šiuose straipsniuose nustatytos taisyklės netaikomos informacijai, gautai ar surinktai įgyvendinant reorganizavimo priemones, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/24, ir dėl kurios nebuvo taikomos pastarosios direktyvos 4, 5, 8, 9, 11 ir 19 straipsniuose numatytos informavimo ar konsultavimosi procedūros.
Dėl penktojo–aštuntojo klausimų
Atsižvelgiant į atsakymą į ketvirtąjį klausimą, nereikia atsakyti į penktąjį–aštuntąjį klausimus, nes juos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikė tuo atveju, jei į ketvirtąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

1.
SESV 123 straipsnio 1 dalis ir Protokolo (Nr. 4) dėl Europos centrinių bankų sistemos ir Europos Centrinio Banko statuto 21 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos kaip nedraudžiančios nacionalinės teisės aktų, kuriuose numatyta, kad Europos centrinių bankų sistemai priklausantis nacionalinis centrinis bankas savo lėšomis atsako už žalą, kurią patyrė finansinių priemonių, kurias jis panaikino taikydamas šio centrinio banko nustatytas reorganizavimo priemones, kaip tai suprantama pagal 2001 m. balandžio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2001/24/EB dėl kredito įstaigų reorganizavimo ir likvidavimo, buvę turėtojai, jeigu per vėlesnį teisminį procesą paaiškėja, kad šis panaikinimas nebuvo būtinas siekiant užtikrinti finansų sistemos stabilumą arba kad šie buvę finansinių priemonių turėtojai dėl minėto panaikinimo patyrė didesnių nuostolių nei tie, kuriuos jie būtų patyrę atitinkamos finansų įstaigos bankroto atveju, su sąlyga, kad minėtas centrinis bankas atsako tik tuo atveju, jeigu jis pats arba asmenys, kuriuos jis įgaliojo veikti jo vardu, sunkiai pažeidė savo rūpestingumo pareigą.

2.
SESV 123 straipsnio 1 dalis ir Protokolo (Nr. 4) dėl Europos centrinių bankų sistemos ir Europos Centrinio Banko statuto 21 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta, kad Europos centrinių bankų sistemai priklausantis nacionalinis centrinis bankas savo lėšomis, neviršijant iš anksto nustatytų ribų, atsako už žalą, kurią patyrė finansinių priemonių, kurias jis panaikino taikydamas šio centrinio banko nustatytas reorganizavimo priemones, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/24, buvę turėtojai, vien su šiomis sąlygomis:
–
pirma, šie buvę turėtojai yra fiziniai asmenys, kurių metinės pajamos neviršija šiuose teisės aktuose nustatytos ribos, ir
–
antra, minėti buvę turėtojai atsisako gauti žalos atlyginimą naudojantis kita teisių gynimo priemone.

3.
SESV 130 straipsnis ir Protokolo (Nr. 4) dėl Europos centrinių bankų sistemos ir Europos centrinio banko statuto 7 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta, kad Europos centrinių bankų sistemai priklausantis nacionalinis centrinis bankas atsako už žalą, atsiradusią dėl finansinių priemonių panaikinimo taikant šio centrinio banko nustatytas reorganizavimo priemones, kaip jos suprantamos pagal Direktyvą 2001/24, tokio dydžio suma, dėl kurios galėtų būti pakenkta šio banko galimybei veiksmingai atlikti jam pavestus uždavinius ir kuri finansuojama tokia eiliškumo tvarka:
–
iš specialių rezervų – visa šio centrinio banko nuo nustatytos datos gauto pelno suma,
–
iš bendrų to paties centrinio banko rezervų, neviršijant 50 % šių rezervų, ir
–
paskola su palūkanomis iš atitinkamos valstybės narės.

4.
Direktyvos 2001/24 33 straipsnis, 2006 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/48/EB dėl kredito įstaigų veiklos pradėjimo ir vykdymo 44–52 straipsniai ir 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/36/ES dėl galimybės verstis kredito įstaigų veikla ir dėl riziką ribojančios kredito įstaigų ir investicinių įmonių priežiūros, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2002/87/EB ir panaikinamos direktyvos 2006/48/EB bei 2006/49/EB, 53–62 straipsniai
turi būti aiškinami taip:
šiuose straipsniuose nustatytos taisyklės netaikomos informacijai, gautai ar surinktai įgyvendinant reorganizavimo priemones, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/24, ir dėl kurios nebuvo taikomos šios direktyvos 4, 5, 8, 9, 11 ir 19 straipsniuose numatytos informavimo ar konsultavimosi procedūros.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: slovėnų.