CELEX: 62021CJ0719
Apellatsioonkaebus
Konkurents
Keelatud kokkulepped
ELTL artikkel 101
Euroopa Komisjonile esitatud kaebus
Komisjoni otsus, millega jäetakse kaebus rahuldamata
Tühistamishagi
Apellatsioonkaebusele vastuse esitamise tähtaeg

Frédéric Jouvin palub oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 26. aprilli 2021. aasta kohtumääruse Jouvin vs. komisjon (T‑472/20 ja T‑472/20 AJ II, ei avaldata, edaspidi vaidlustatud kohtumäärus,
EU:T:2021:215
), millega Üldkohus jättis õigusliku põhjenduse ilmselge puudumise tõttu rahuldamata tema hagi komisjoni 28. mai 2020. aasta otsuse C(2020) 3503 (final), millega jäeti rahuldamata tema kaebus ELTL artikli 101 väidetava rikkumise kohta (edaspidi „vaidlusalune otsus“), tühistamise nõudes.
Õiguslik raamistik
Määrus (EÜ) nr 773/2004
Komisjoni 7. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 773/2004, mis käsitleb [ELTL] artiklite [101] ja [102] kohaste menetluste teostamist komisjonis (
ELT 2004, L 123, lk 18
; ELT eriväljaanne 08/03, lk 81), artiklis 7 „Kaebuste tagasilükkamine“ on sätestatud:
„1.   Kui komisjon leiab tema käsutuses oleva teabe põhjal, et kaebuse kohaselt tegutsemiseks ei ole piisavalt alust, põhjendab ta oma seisukohta kaebuse esitajale ja näeb ette tähtaja, mille jooksul kaebuse esitaja võib esitada oma kirjalikud seisukohad. Pärast kõnealust kuupäeva laekunud kirjalikku teavet ei ole komisjon kohustatud arvesse võtma.
2.   Kui kaebuse esitaja avaldab oma seisukohad komisjoni kehtestatud tähtaja jooksul ning kaebust ei hinnata kaebuse esitaja kirjaliku teabe põhjal ümber, lükkab komisjon kaebuse oma otsusega tagasi.
[…]“.
Horisontaalkoostöö kokkulepete suunised
Komisjoni teatis „Suunised Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 101 kohaldatavuse kohta horisontaalkoostöö kokkulepete suhtes“ (
ELT 2011, C 11, lk 1
; edaspidi „horisontaalkoostöö kokkulepete suunised“) 7. peatükk käsitleb „standardimiskokkuleppeid“. See peatükk sisaldab eelkõige nende suuniste punkte 280–286, milles on loetletud tingimused, mille esinemisel standardimiskokkulepped, mis võivad anda turuvõimu, põhimõtteliselt ELTL artikli 101 lõike 1 kohaldamisalasse ei kuulu.
Euroopa Kohtu kodukord
Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 51 „Tähtaeg seoses suurte vahemaadega“ on sätestatud:
„Menetlustähtaegu pikendatakse seoses suurte vahemaadega kümne päeva võrra.“
Selle kodukorra artiklis 172 „Pooled, kes võivad esitada vastuse apellatsioonkaebusele“ on sätestatud:
„Kõik Üldkohtu kohtuasja pooled, kellel on huvi, et apellatsioonkaebus rahuldataks või jäetaks rahuldamata, võivad esitada apellatsioonkaebusele vastuse kahe kuu jooksul alates apellatsioonkaebuse kättetoimetamisest. Apellatsioonkaebusele vastuse esitamise tähtaega ei pikendata.“
Vaidluse taust ja vaidlusalune otsus
Üldkohus võttis vaidluse tausta vaidlustatud kohtumääruse punktides 1–12 kokku järgmiselt:
„1
Hageja […] esitas 27. juunil 2001 patenditaotlused, mis puudutasid postipakkide kogumist ja kättetoimetamist mitmes riigis, sealhulgas [Euroopa] tasandil, ning esitas kontsernile La Poste 31. jaanuaril 2003 projekti nimega Ripost, kasutades neid patente.
Hageja esitas 12. märtsil 2017 kaebuse, mille kohaselt oli kontsern La Poste rikkunud ELTL artiklit 102. See kontsern, kes osutab postiteenuseid Prantsusmaal, rikkus hageja väitel tema patente pakkide kogumise ja kättetoimetamise vallas.
Komisjon märkis 31. märtsi 2017. aasta kirjas sisuliselt, et kontserni La Poste tegevus kujutab endast pigem patentidest tulenevate õiguste rikkumist – eeldusel, et see osutub tõeseks – kui turgu valitseva seisundi kuritarvitamist ELTL artikli 102 tähenduses ja seetõttu ei analüüsi ta hageja kirja põhjalikumalt edasi.
Hageja saatis 4. oktoobril 2017 komisjonile kirja, milles ta sõnastas oma kaebuse ELTL artikli 101 alusel ümber, väites, et tegutsemas on riigiülene kartell, kuhu kuuluvad postiettevõtjad, postifrankeerimismasinate ja ‑tarkvara ning posti sorteerimise seadmete tootjad, veebikaubanduse kliendid, nagu Amazon, ja rahvusvahelised standardimisasutused […]
29. novembril 2017 toimus komisjoniga telefonikonverents.
Hageja saatis komisjonile 1., 12. ja 13. detsembril 2017, 22. jaanuaril, 15. mail ja 20. novembril 2018 ning 22. veebruaril 2019 kirjad, milles ta teatas, et töötab välja oma kaebuse kolmandat versiooni.
Hageja saatis 5. aprillil 2019 komisjonile kirja, milles ta esitas uusi asjaolusid.
Komisjon teatas 30. juuli 2019. aasta kirjas hagejale, et tema kaebuse menetlemiseks ei ole piisavalt alust.
Hageja esitas 14. septembril 2019 komisjonile märkused, mis muutsid tema kaebuse ulatust – nimelt loobus hageja oma väitest, et kontsern La Poste, Amazon ja teatavad postiettevõtjad on kuritarvitanud turgu valitsevat seisundit, ning jäi üksnes väite juurde, et rikutud on ELTL artiklit 101.
Kaebus sisaldas nelja ELTL artikli 101 rikkumise etteheidet: hageja kõikide patentide kuritegelik rikkumine, läbirääkimiste omavoliline lõpetamine kartelli liikmete poolt, kellele hageja üritas asjatult anda oma patentide kasutamise litsentse, tema patentide kollektiivne boikoteerimine kooskõlastatud tegevuse kaudu, nagu kuritegelik võltsimine, õigusvastane läbirääkimiste katkestamine ja muu õigusvastane koostöö, ning lõpuks selliste standardite kehtestamine rahvusvaheliste asutuste poolt, kes rikuvad hageja patendist tulenevaid õigusi.
Komisjon võttis 28. mail 2020 vastu [vaidlusaluse] otsuse […].
[Vaidlusaluse] otsuse kohaselt oli kaebuse rahuldamata jätmine tingitud asjaolust, et asjas näis liidu konkurentsiõiguse rikkumise tuvastamise tõenäosus väike. See järeldus põhines kahel peamisel kaalutlusel. Komisjon leidis, et tõstatatud probleem ei ole konkurentsiõiguse valdkonna probleem. Lisaks ei võimaldanud esitatud teave tal järeldada või isegi toetada põhjendatud kahtlusi salajase koostöö kohta asjasse puutuvate ettevõtjate vahel.“
Hagi Üldkohtus ja vaidlustatud kohtumäärus
Apellant esitas vaidlusaluse otsuse tühistamiseks hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 15. oktoobril 2020.
Hagi põhjendamiseks esitas ta viis väidet. Need väited olid järgmised: komisjon hindas ilmselgelt vääralt liidu huvi, komisjon ei vaadanud hageja kaebust läbi hoolikalt ja erapooletult, komisjon kuritarvitas võimu, kuna tal oli huvide konflikt ja ta kasutas hageja suhtes ja tema kaebuse läbivaatamisel venitamistaktikat, komisjon rikkus õigusnormi, kuna ta ei tuvastanud, et juurdepääs standardite väljatöötamise menetlusele, selle menetluse tulemustele ja protokollidele oli diskrimineeriv, ning lõpuks, komisjon rikkus õigusnormi, sest ta ei leidnud, et ELTL artikli 101 lõiget 1 oleks rikutud.
Üldkohus lükkas kõik need väited ilmselge põhjendamatuse tõttu tagasi.
Poolte nõuded ja menetlus Euroopa Kohtus
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtumäärus;
–
rahuldada esimeses kohtuastmes esitatud nõuded ja saata asi tagasi komisjonile ja
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub jätta apellatsioonkaebuse rahuldamata ja mõista kohtukulud välja apellandilt.
Apellatsioonkaebus
Vastuvõetamatuse vastuväide, mille kohaselt on komisjoni vastus esitatud hilinemisega
Apellant väidab oma repliigis, et komisjoni vastus apellatsioonkaebusele on vastuvõetamatu, kuna see on esitatud hilinemisega. Ta väidab, et see 22. veebruari 2022. aasta dokument esitati enam kui 2 kuud pärast 25. novembrit 2021, mil esitati apellatsioonkaebus. Järelikult tuleb vastus apellatsioonkaebusele tunnistada vastuvõetamatuks, kuna komisjon ei ole esitanud tõendeid selle kohta, mis kuupäeval apellatsioonkaebus talle kätte toimetati.
Komisjon palub lükata see vastuväide tagasi.
Kodukorra artikli 172 kohaselt võivad kõik Üldkohtu kohtuasja pooled, kellel on huvi, et apellatsioonkaebus rahuldataks või jäetaks rahuldamata, esitada apellatsioonkaebusele vastuse kahe kuu jooksul „alates apellatsioonkaebuse kättetoimetamisest“. Kodukorra artikli 51 kohaselt pikendatakse seda menetlustähtaega seoses suurte vahemaadega kümne päeva võrra. Järelikult on apellatsioonkaebusele vastuse esitamise tähtaeg kaks kuud ja kümme päeva alates apellatsioonkaebuse kättetoimetamisest.
Nagu nähtub komisjoni kirjalikest seisukohtadest, toimetati käesolevas asjas apellatsioonkaebus talle kätte 13. detsembril 2021. Järelikult lõppes sellest kuupäevast kulgema hakanud vastuse esitamise tähtaeg, mille pikkus oli kaks kuud ja kümme päeva, 23. veebruaril 2022.
Kuna komisjoni vastus esitati 22. veebruaril 2022, tuleb tagasi lükata vastuvõetamatuse vastuväide, milles leitakse, et see vastus esitati hilinemisega.
Sisulised küsimused
Apellant põhjendab oma apellatsioonkaebust kolme väitega. Esimene väide tugineb sisuliselt faktiliste asjaolude väärale kvalifitseerimisele, õigusnormi rikkumisele seoses nõutava tõendatuse tasemega ja tõendite moonutamisele, nagu ka põhjendamiskohustuse rikkumisele seoses Üldkohtu järeldusega väidetavate rikkujate arvu kohta. Teise väite kohaselt on sisuliselt moonutatud tõendeid väidetava turgude jagamise kohta. Kolmas väide puudutab sisuliselt õigusnormi ja põhjendamiskohustuse rikkumist seoses apellandi nende argumentide kvalifitseerimisega, mis puudutavad standardimiskokkuleppeid.
Esimene väide, mis sisuliselt puudutab faktiliste asjaolude väära kvalifitseerimist, õigusnormi rikkumist seoses nõutava tõendatuse tasemega ja tõendite moonutamist ning põhjendamiskohustust seoses Üldkohtu järeldusega väidetavate rikkujate arvu kohta
–
Poolte argumendid
Esimeses väites kinnitab apellant esimesena, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtumääruse punktis 37 vääralt, et pole tõendatud, et komisjon tegi ilmse hindamisvea, kui ta lükkas tagasi tema väite ettevõtjatevahelise salajase koostöö olemasolu kohta. Apellant väidab, et ta esitas esimeses kohtuastmes argumendi, et komisjon hindas ilmselgelt vääralt liidu huvi, kuna ta ei pidanud salajast koostööd tuvastatavaks ega leidnud, et niisugune koostöö võimaldas kehtestada rahvusvahelise standardi apellandi intellektuaalomandiõigusi rikkudes.
Apellant lisab repliigis, et vastupidi sellele, mida väidab komisjon oma vastuses apellatsioonkaebusele, ei ole see, et standardimisprotsessi osalised ei täida oma intellektuaalomandiõiguste deklareerimise kohustust ja rikuvad kolmandate isikute võimalikke õigusi – nende seas käesolevas asjas apellandi patente –, vaadeldav mitte eraldi iga asjaomase ettevõtja tegematajätmisena, vaid nende ettevõtjate vahelise konkurentsivastase koordineerimisena. Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtumääruse punktis 38, et komisjon järeldas põhjendatult, et apellandi esitatud tõendite alusel ei saanud tekkida „põhjendatud kahtlust“, et kaebuses nimetatud ettevõtjad teevad salajast koostööd.
Teisena väidab apellant, et Üldkohus rikkus õigusnormi ja rikkus otsuse põhistamise kohustust sellega, et ta nõudis oma kohtumääruse punktis 38 selle tõendamist, et rikkujate väga suure arvu tuvastamine võis kahtluse alla seada komisjoni hinnangu, et puuduvad tõendid tema kaebuses nimetatud ettevõtjate vahelise salajase koostöö kohta.
Apellandi hinnangul ei ole väga suure arvu rikkujate olemasolu tuvastamise eesmärk seada seda hinnangut kahtluse alla, vaid see näitab üksnes, et tegelikult on võimatu iga väidetava rikkuja suhtes menetlust algatada. Rikkujate väga suur arv ei toeta seega tõendeid salajase koostöö kohta, kuivõrd seda on juba tõendatud haldusmenetluses ja need tõendid on uuesti esitatud esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduses. Põhistus, mille Üldkohus esitas vaidlustatud kohtumääruse punktis 38, on seega esemetu, kuna apellant ei tugine salajase koostöö tõendamisel asjaolule, et esineb palju väidetavaid rikkujaid, vaid asjaolule, et mitu standardimisprotsessis osalevat ettevõtjat olid teadlikud apellandi patentide olemasolust enne selle protsessi algust, kuid nad rikkusid oma deklareerimiskohustust. Järelikult moonutab viide rikkujate arvukusele Üldkohtule esitatud tõendeid.
Komisjon väidab, et apellatsioonkaebuse esimene väide on vastuvõetamatu, kuna apellant väidab, et on moonutatud tõendeid või faktilisi asjaolusid, ning see on tulemusetu või ilmselgelt põhjendamatu osas, mis puudutab tema esitatud muid argumente.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Olgu meenutatud, et Üldkohtule esitatud hagi esimene väide puudutas seda, et komisjon oli teinud ilmse vea liidu huvide hindamisel. Selles väites kinnitas apellant, et see institutsioon ei võtnud arvesse ELTL artikli 101 rikkumise tähtsust ja raskust.
Sellega seoses tuleb tõdeda, et olles vaidlustatud kohtumääruse punktides 30–34 meenutanud komisjoni pädevust talle esitatud kaebuste menetlemisel ja kaebuse esitaja rolli, lükkas Üldkohus apellandi argumendid selle kohtumääruse punktides 36–38 tagasi järgmises sõnastuses:
„36
[…] tuleb täheldada, et komisjon märkis [vaidlusaluse] otsuse põhjendustes 36, 40, 43 ja 46, et hageja esitatud teave ei võimalda tal kinnitada või kas või toetada põhjendatud kahtlust, et tema kaebuses nimetatud ettevõtjad teevad salajast koostööd. Samuti leidis ta sisuliselt [vaidlusaluse] otsuse põhjendustes 36, 39 ja 46, et etteheidetud tegevus kuulub intellektuaalomandiõiguse, mitte konkurentsiõiguse valdkonda selles mõttes, et hageja intellektuaalomandiõigusi ei võetud selle standardi kehtestamisel arvesse. Just see oli põhjus, miks komisjon järeldas, et käesolevas asjas näib liidu konkurentsiõiguse rikkumise tuvastamise tõenäosus olevat väike, ning põhjendas seega oma keeldumist jätkata hageja kaebuse menetlemist.
Seetõttu ja kuna hageja ei ole tõendanud, et see järeldus tulenes komisjoni ilmsest hindamisveast, tuvastas komisjon õigesti, et liidul puudub piisav huvi jätkata hageja esitatud faktiliste asjaolude uurimist.
Hageja väidetud asjaolu, et etteheidetud tegevus puudutas väga suurt hulka väidetavaid rikkujaid, ei saa seda järeldust ümber lükata, kuna ta ei ole tõendanud, et see asjaolu – eeldusel, et see on tõendatud – seab kahtluse alla komisjoni järelduse, et tema kaebuses nimetatud ettevõtjad ei teinud salajast koostööd või et etteheidetud tegevus kuulub ennekõike intellektuaalomandiõiguse valdkonda.“
Vaidlustatud kohtumääruse punktidest 36 ja 37 tuleneb, et Üldkohus analüüsis vastavalt selle kohtumääruse punktides 30–34 mainitud kohtupraktikale, kas komisjon oli kasutanud oma kaalutlusõigust kaebuste menetlemisel, kaaludes eelkõige väidetava rikkumise laadi, selle olemasolu tuvastamise tõenäosust ja liidu huve.
Esimesena tuleb märkida, et vaidlustatud kohtumääruse punktide 36 ja 37 suhtes esitatud argumentides ei viita apellant mitte õigusnormi rikkumisele Üldkohtu arutluskäigus, vaid soovib tegelikult, et Euroopa Kohus hindaks tõendeid uuesti, paludes tal tuvastada, et Üldkohus „ei saanud kinnitada komisjoni hinnangut“ vältimata „sama viga“, mille tegi komisjon – nimelt viis komisjoni vaidlusaluse otsuse vastuvõtmiseni hinnang, mille ta andis faktilistele asjaoludele seoses tõendite puudumisega apellandi kaebuses nimetatud ettevõtjate vahelise salajase koostöö kohta.
Sellised argumendid on aga vastuvõetamatud. Nimelt tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et ainult Üldkohus on pädev faktilisi asjaolusid tuvastama – välja arvatud juhul, kui tema poolt tuvastatu sisuline ebaõigsus tuleneb talle esitatud toimiku materjalidest – ja tõendeid hindama. Kuna Euroopa Kohtul puudub apellatsioonimenetluses pädevus faktilisi asjaolusid ja tõendeid uuesti analüüsida, ei ole faktiliste asjaolude tuvastamine ja tõendite hindamine seega õigusküsimus, mis kuuluks Euroopa Kohtu poolt läbivaatamisele, välja arvatud juhul, kui kohtule esitatud tõendeid on moonutatud (20. septembri 2018. aasta kohtuotsus Agria Polska jt vs. komisjon,
C‑373/17 P
,
EU:C:2018:756
, punkt
, ja 30. juuni 2022. aasta kohtuotsus Fakro vs. komisjon,
C‑149/21 P
, ei avaldata,
EU:C:2022:517
, punkt
).
Lisaks ei ole see, et apellant „esitas“ Üldkohtus ilmse hindamisvea kohta väite, ilmselgelt piisav, et põhjendada tema etteheidet, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtumääruse punktis 37, et apellant ei olnud „tõendanud“, et järeldus, millele komisjon vaidlusaluses otsuses jõudis, tulenes ilmsest hindamisveast.
Teisena, mis puudutab apellandi argumente vaidlustatud kohtumääruse punkti 38 kohta, siis tuleb esiteks meenutada seoses Üldkohtu põhistamiskohustuse väidetava rikkumisega, et seda kohustust, mis kujutab endast olulist vorminõuet, tuleb eristada akti põhistuse sisulisest põhjendatusest, mis kujutab endast vaidlusaluse akti sisu õiguspärasuse küsimust (vt selle kohta 30. novembri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa ja Orange,
C‑486/15 P
,
EU:C:2016:912
, punkt
, ja 30. juuni 2022. aasta kohtuotsus Fakro vs. komisjon,
C‑149/21 P
, ei avaldata,
EU:C:2022:517
, punkt
).
Ent apellandi etteheide, et vaidlustatud kohtumääruse punktis 38 Üldkohtu esitatud põhistus on „esemetu“, ei puuduta aga mitte põhistuse puudumist või ebapiisavust, vaid seda, kas see põhistus on asjakohane või põhjendatud.
Teiseks, mis puudutab apellandi etteheidet vaidlustatud kohtumääruse selles punktis esitatud hinnangu põhjendatuse kohta, siis tuleb tõdeda, et see põhineb selle kohtumääruse vääral tõlgendusel.
On tõsi, et nimetatud kohtumääruse punktis 38 leidis Üldkohus, et apellant ei ole tõendanud, et väidetav rikkujate väga suur arv – eeldusel, et see on tõendatud – seab kahtluse alla komisjoni hinnangu selle kohta, et liidul puudub piisav huvi jätkata tema poolt ette heidetud asjaolude uurimist. Siiski nähtub sama kohtumääruse punktidest 36 ja 37 – mille osas apellant ei ole tõendanud, et nendes on rikutud õigusnormi –, et Üldkohus ei tuginenud komisjoni selle hinnanguga nõustumisel mitte rikkujate arvule, vaid asjaolule, et apellandi poolt etteheidetud tegevus ei kuulu mitte konkurentsiõiguse, vaid intellektuaalomandiõiguse valdkonda.
Lisaks ei tõenda hageja oma asjakohastes argumentides, et Üldkohus on tõendeid moonutanud, mistõttu tuleb need tagasi lükata.
Esimene väide tuleb seega osaliselt vastuvõetamatuse ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide, mis sisuliselt puudutab väidetavat turgude jagamist käsitlevate tõendite moonutamist
–
Poolte argumendid
Teises väites kinnitab apellant, et Üldkohus tegi vaidlustatud kohtumääruse punktis 41 faktivea, kui ta märkis, et apellant ei olnud haldusmenetluses esitanud argumente turgude jagamise kohta. Apellant väidab aga, et ta tõi selles menetluses 15. mail 2018 saadetud kirjas esile turgude jagamise olemasolu ning selle kirja eesmärk oli täiendada juba esitatud kahte kaebust. Üldkohus seda kirja ei maininud, kuigi see oli lisatud esimeses kohtuastmes esitatud hagiavaldusele. Seega on Üldkohtu poolt talle esitatud tõenditele antud hinnang väär, kuna kohus ei vaadanud neist ühe tegelikku sisu, moonutades nii tõendeid ja rikkudes põhjendamiskohustust. Seetõttu leidis Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 42 vääralt, et komisjonile ei saa ette heita seda, et ta ei võtnud seda kirja vaidlusaluse otsuse tegemisel arvesse.
Komisjon väidab vastu, et see väide tuleb kas vastuvõetamatuse või ilmselge põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, et apellant väitis oma tühistamishagi esimeses väites, et postiettevõtjad jagasid omavahel asjaomase turu, otsustades pakkuda patenteeritud tehnoloogiat mitte tarbijatele, st suunatuna avalikkusele, vaid üksnes elektroonilisel teel kauplevatele ettevõtjatele.
Üldkohus lükkas need argumendid vaidlustatud kohtumääruse punktides 41 ja 42 tagasi järgmises sõnastuses:
„41
[…] tuleb märkida, et hageja 4. oktoobri 2017. aasta ja 14. septembri 2019. aasta kirjadest ning [vaidlusaluse] otsuse põhjendustest 12 ja 24 nähtub, et hageja turgude jagamise argumenti haldusmenetluses ei esitanud.
Seega ei saa vastavalt [vaidlustatud kohtumääruse] punktis 34 meenutatud kohtupraktikale komisjonile ette heita, et ta [vaidlusaluses] otsuses neid argumente ei analüüsinud.“
Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 27 viidatud kohtupraktikast, ei ole Üldkohtu poolt faktiliste asjaolude tuvastamine ja tõendite hindamine õigusküsimus, mis kuuluks iseenesest Euroopa Kohtu poolt apellatsiooniastmes läbivaatamisele, välja arvatud juhul, kui tõendeid on moonutatud.
Kuigi apellant viitab käesolevas asjas formaalselt põhjendamiskohustuse rikkumisele ning Üldkohtu poolt vaidlustatud kohtumääruse punktis 41 tuvastatu moonutamisele või sisulisele ebaõigsusele, näib tema argumentide eesmärk – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 35 – olevat üksnes tõendite moonutamise tuvastamine. Kuid nende argumentide põhjalikumast selgitusest tuleneb, et tegelikult soovitakse, et apellatsiooniastmes hinnataks 15. mai 2018. aasta kirja „tegelikku sisu“ ning et hinnataks, milline on selle kirja tõendusjõud võrreldes tõenditega, mida Üldkohus uuris ja mida on vaidlustatud kohtumääruse samas punktis mainitud.
Ent Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt peab niisugune moonutamine ilmselgelt nähtuma toimiku materjalidest, ilma et oleks vaja fakte ja tõendeid uuesti hinnata (6. novembri 2018. aasta kohtuotsus Scuola Elementare Maria Montessori vs. komisjon, komisjon vs. Scuola Elementare Maria Montessori ja komisjon vs. Ferracci,
C‑622/16 P – C‑624/16 P
,
EU:C:2018:873
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika), kuid käesoleval juhul see nii ei ole.
Järelikult tuleb teine väide vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas väide, mis puudutab sisuliselt õigusnormi rikkumist ja põhjendamiskohustuse rikkumist seoses hageja nende argumentide kvalifitseerimisega, mis puudutavad standardimiskokkuleppeid
–
Poolte argumendid
Kolmandas väites kinnitab apellant, et kuna Üldkohus lükkas vaidlustatud kohtumääruse punktides 87 ja 88 tagasi tema tühistamishagi neljanda ja viienda väite põhjusel, et apellant nõudis temalt sisuliselt konkurentsieeskirjade rikkumise tuvastamist, esitamata ühtegi argumenti selle kohta, et vaidlusaluses otsuses on rikutud õigusnormi, tehtud ilmne hindamisviga või võimu kuritarvitatud, rikkus ta õigusnormi tõendi sisu kindlakstegemisel.
Kõigepealt väidab apellant, et vastupidi sellele, mida otsustas Üldkohus, ei nõudnud ta temalt ELTL artikli 101 rikkumise otsest tuvastamist. Vastupidi, apellant tõendas, et kui komisjon oleks hinnanud õigesti talle haldusmenetluse käigus esitatud tõendeid, oleks ta saanud teha ainult ühe järelduse – et kaebuses osutatud ettevõtjad olid teinud salajast koostööd ja järelikult rikkunud ELTL artiklit 101. Sellega seoses meenutab apellant, et tema tühistamishagi neljas ja viies väide kujutavad endast „ainult haldusmenetluse käigus juba esitatud asjaolude edasist selgitust ja täpsustust“.
Seejärel väidab apellant, et Üldkohus rikkus kohustust põhjendada oma otsuseid, sest ta märkis vaidlustatud kohtumääruse punktis 83, et apellant „selgita[s] neljandas ja viiendas väites oma teooriat [Global Standards 1] standardimiskokkuleppe ja selle poolte tegevuse konkurentsivastase laadi kohta, esitamata ühtegi argumenti konkreetselt [vaidlusaluse] otsuse kohta“. Ent kõigist tema poolt Üldkohtule esitatud argumentidest tervikuna, eriti aga neljanda väite pealkirjast nähtub, et apellant püüdis tõendada komisjoni poolt õigusnormi rikkumist sellega, et ta ei tuvastanud, et juurdepääs standardite väljatöötamise menetlusele, selle menetluse tulemustele ja protokollidele oli diskrimineeriv.
Lõpuks, mis puudutab viienda väite tagasilükkamist, siis väidab apellant, et Üldkohus rikkus õigusnormi ja oma otsuste põhjendamise kohustust ka sellega, et ta leidis, et komisjonil oli õigus pärast apellandi esitatud tõendite analüüsimist vaidlusalune otsus vastu võtta. Ta täpsustab, et selles viiendas väites esitas ta vaid asjaolud, mis pidid komisjonil võimaldama anda vaidlusaluse otsuse põhjenduses 42 mainitud hinnangu, et teha kindlaks, kas kõnealune kokkulepe kuulub ELTL artikli 101 lõike 1 kohaldamisalasse, ning jaatava vastuse korral, kas ELTL artikli 101 lõike 3 tingimused on täidetud. Ta lisab, et selles väites esitas ta
in extenso
-hinnangu standardimiskokkulepetele ELTL artikli 101 kohaldamise tingimuste kohta, et tõendada, et komisjon ei saanud tema kaebust tagasi lükata.
Komisjon väidab, et kolmas väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meenutada, et tühistamishagi neljas ja viies väide käsitlesid vastavalt õigusnormi rikkumist, mis tulenes asjaolust, et komisjon ei leidnud, et juurdepääs standardite väljatöötamise menetlusele, selle menetluse tulemustele ja protokollidele oli diskrimineeriv, ning õigusnormi rikkumist, mis tulenes asjaolust, et komisjon ei olnud asunud seisukohale, et ELTL artiklit 101 on rikutud.
Täpsemalt väitis hageja, et talle ei antud võimalust kasutada standardimisprotsessi, eelkõige standardimisorganisatsioonis Global Standards 1 (edaspidi „GS 1“), ja et väidetavad rikkujad rikkusid oma kohustusi, mis tulenevad horisontaalkoostöö kokkulepete suunistest, ega võimaldanud tal tutvuda liidus postipakkide saatmise ja järgimise turu standardite väljatöötamise menetluse tulemustega, mis on vastuolus ELTL artikli 101 lõikega 1.
Üldkohus lükkas need argumendid vaidlustatud kohtumääruse punktides 83–87 tagasi järgmises sõnastuses:
„83
Neljandas ja viiendas väites selgitab hageja oma teooriat GS 1 standardimiskokkuleppe ja selle poolte käitumise konkurentsivastasuse kohta, esitamata ühtegi argumenti konkreetselt [vaidlusaluse] otsuse kohta.
Lisaks on hageja argumendid suures osas uued võrreldes nendega, mis esitati haldusmenetluses tema 14. septembri 2019. aasta kirjas ja millele komisjon vastas [vaidlusaluse] otsuse põhjendustes 38 jj. Komisjon järeldas vastavalt [vaidlusaluse] otsuse põhjendustes 40 ja 43, et esiteks „ei võimalda [esitatud] teave [tal] järeldada või isegi toetada põhjendatud kahtlusi [viidatud] ettevõtjate vahelise salajase koostöö kohta“, ning teiseks, „isegi kui eeldada, et GS 1 toimimisreeglid kujutasid endast standardimiskokkulepet, mis võis luua turujõu, ega järginud [horisontaalkoostöö kokkulepete suuniste] punktides 270–286 märgitud tingimusi, ei selgita [hageja], miks nende toimimisreeglite tõttu piirati konkurentsi“.
Tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt ei tohi kohtulik kontroll kaebuste rahuldamata jätmise otsuste üle viia selleni, et Üldkohus asendab komisjoni hinnangu liidu huvi kohta enda omaga, vaid selle eesmärk on kontrollida, et vaidlusalune otsus ei põhine sisuliselt ebatäpsetel faktilistel asjaoludel ja et selles ei ole rikutud õigusnormi ega tehtud ilmset hindamisviga või võimu kuritarvitatud ([…] 11. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Topps Europe vs. komisjon,
T‑699/14
, ei avaldata,
EU:T:2017:2
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas, nagu komisjon õigesti märkis, ei pea Üldkohus […] otseselt uurima, kas GS 1 standardimiskokkulepe ja selle poolte käitumine oli konkurentsivastane, vaid tegema kindlaks, kas [vaidlusaluse] otsuse põhjendustes 38 jj esitatud seisukohas, millega vastati hageja poolt haldusmenetluses esitatud argumentidele, on rikutud õigusnormi, tehtud ilmne hindamisviga või võimu kuritarvitatud.
Neljandas ja viiendas väites palub hageja sisuliselt Üldkohtul tuvastada konkurentsieeskirjade rikkumine, esitamata ühtegi argumenti, millega soovitaks tõendada, et [vaidlusaluses] otsuses on rikutud õigusnormi, tehtud ilmne hindamisviga või võimu kuritarvitatud.“
Kolmandas väites kinnitab apellant sisuliselt, et Üldkohus rikkus oma arutluskäigus õigusnormi ja rikkus põhjendamiskohustust seoses apellandi nende argumentide kvalifitseerimisega, mis puudutasid standardimiskokkuleppeid.
See argumentatsioon tuleb tagasi lükata.
Nimelt tuleb kõigepealt tõdeda, et apellant ei too välja ühtegi õigusnormi rikkumist, mis oleks tehtud vaidlustatud kohtumääruse punktides 83, 87 ja 88, vaid piirdub sellega, et kordab faktiliste asjaolude kirjeldust, mis oleks pidanud viima Üldkohtu järeldusele, et apellandi kaebuses nimetatud ettevõtjad tegid salajast koostööd. Käesoleva kohtuotsuse punktis 27 viidatud kohtupraktika kohaselt piisab aga, kui meenutada, et apellatsioonmenetluses ei saa Euroopa Kohus kontrollida Üldkohtu hinnangut faktilistele asjaoludele ja tõenditele ega seda enam faktilisi asjaolusid ja tõendeid uuesti hinnata, välja arvatud siis, kui väidetakse, et fakte on moonutatud.
Seejärel tuleb märkida, et apellant möönab apellatsioonkaebuses, et ta andis standardimiskokkulepetele ELTL artikli 101
in extenso
-kohaldamise tingimuste kohta argumenteeritud hinnangu alles vastuseks vaidlusaluse otsuse punktile 42, et tõendada, et komisjon jättis tema kaebuse vääralt rahuldamata. Järelikult leidis Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 84 õigesti, et apellandi argumendid olid suures osas uued võrreldes haldusmenetluses esitatutega.
Sellest tuleneb, et Üldkohus võis ilma õigusnormi rikkumata vaidlustatud kohtumääruse punktides 83, 87 ja 88 otsustada, et apellant palus tal oma neljandas ja viiendas väites tuvastada konkurentsieeskirjade rikkumine, esitamata ühtegi argumenti, millega soovitaks tõendada, et vaidlusaluses otsuses on tehtud ilmne hindamisviga või rikutud õigusnormi, ning lükata need väited tagasi.
Lõpuks tuleb tagasi lükata põhjendamiskohustuse rikkumise argument, millele apellant tugineb. Kuna Üldkohus esitas vaidlustatud kohtumääruse punktides 84–87 põhjused, miks ta lükkas apellandi neljanda ja viienda väite tagasi, ei mõjuta selle põhistuse ja komisjoni argumentide identsus asjasse puutuva kohustuse täitmise hindamist.
Sellest tuleneb, et kolmas väide tuleb jätta osaliselt vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kuna ühegi käesoleva apellatsioonkaebuse väitega ei saa nõustuda, tuleb apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuse suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna komisjon on nõudnud kohtukulude väljamõistmist apellandilt ja apellant on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb komisjoni kohtukulud välja mõista apellandilt, kes ühtlasi kannab ise enda kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (üheksas koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Jätta Frédéric Jouvini kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.