CELEX: 62018CJ0771
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Sähkön ja maakaasun sisämarkkinat
Sähkön ja maakaasun siirtoverkot
Verkkoon pääsyä koskevat edellytykset
Asetus (EY) N:o 714/2009
14 artiklan 1 kohta
Asetus (EY) N:o 715/2009
13 artiklan 1 kohta
Kustannukset
Verkkoon pääsystä perittävien maksujen vahvistaminen
Direktiivi 2009/72/EY
37 artiklan 17 kohta
Direktiivi 2009/73/EY
41 artiklan 17 kohta
Sisäiset oikeussuojakeinot
Tehokkaan oikeussuojan periaate

Euroopan komissio vaatii kanteellaan unionin tuomioistuinta toteamaan, että Unkari ei ole noudattanut
–
verkkoon pääsyä koskevista edellytyksistä rajat ylittävässä sähkön kaupassa ja asetuksen (EY) N:o 1228/2003 kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 714/2009 (
EUVL 2009, L 211, s. 15
), sellaisena kuin se on muutettuna 17.4.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 347/2013 (
EUVL 2013, L 115, s. 39
) (jäljempänä asetus N:o 714/2009), 14 artiklan 1 kohdan eikä maakaasunsiirtoverkkoihin pääsyä koskevista edellytyksistä ja asetuksen (EY) N:o 1775/2005 kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 715/2009 (
EUVL 2009, L 211, s. 36
), sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 347/2013 (jäljempänä asetus N:o 715/2009), 13 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole ottanut huomioon verkonhaltijoille tosiasiallisesti aiheutuneita kustannuksia, kun se on vahvistanut verkkoon pääsystä perittävät maksut, ja että
–
Unkari ei ole noudattanut sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2003/54/EY kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/72/EY (
EUVL 2009, L 211, s. 55
) 37 artiklan 17 kohdan eikä maakaasun sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2003/55/EY kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/73/EY (
EUVL 2009, L 211, s. 94
) 41 artiklan 17 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole ottanut käyttöön sellaista sopivaa järjestelmää, jolla varmistettaisiin muutoksenhakuoikeus kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksiin direktiivien 2009/72 ja 2009/73 mainittujen säännösten mukaisesti.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Asetus N:o 714/2009
Asetuksen N:o 714/2009 johdanto-osan 3, 14 ja 16 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(3)
Tällä hetkellä on – – olemassa esteitä sähkön myynnille tasapuolisin ehdoin tai ilman syrjintää tai epäsuotuisampaa asemaa yhteisössä. Jäsenvaltioiden välillä ei ole toteutunut varsinkaan syrjimätön pääsy verkkoihin eikä myöskään tasoltaan yhdenmukainen viranomaisvalvonta, ja eristyneitä markkinoita on edelleen.
– –
(14)
On tarpeen luoda pitkän aikavälin toivottavaa sijaintia koskevien signaalien järjestelmä, joka perustuu siihen periaatteeseen, että verkkoon pääsystä perittävissä maksuissa olisi otettava huomioon asianomaisen alueen tuotannon ja kulutuksen välinen tasapaino, mikä toteutetaan eriyttämällä tuottajien ja/tai kuluttajien verkkoon pääsystä perittävät maksut.
– –
(16)
Todellisen kilpailun kehittyminen sähkön sisämarkkinoilla edellyttää syrjimättömiä ja avoimia maksuja verkon käytöstä, siirtoverkon yhdysjohdot mukaan luettuina. Näiden johtojen käytettävissä olevan kapasiteetin olisi oltava niin suuri kuin turvatun verkkotoiminnan turvallisuusvaatimukset huomioon ottaen on mahdollista.”
Kyseisen asetuksen 11 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tämän asetuksen 4–12 artiklassa ja asetuksen (EU) N:o 347/2013 11 artiklassa tarkoitettuihin [siirtoverkonhaltijoiden eurooppalaisen verkoston (ENTSO)] toimintoihin liittyvistä kustannuksista vastaavat siirtoverkonhaltijat, ja kustannukset otetaan huomioon tariffeja laskettaessa. Sääntelyviranomaiset hyväksyvät kustannukset ainoastaan, jos ne ovat kohtuullisia ja oikeasuhteisia.”
Mainitun asetuksen 14 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Verkonhaltijoiden verkkoon pääsystä perimien maksujen on oltava avoimia, niissä on otettava huomioon tarve turvata verkon toimintavarmuus ja niiden on vastattava todellisia kustannuksia sikäli kuin nämä ovat verrattavissa tehokkaan ja rakenteeltaan vastaavan verkonhaltijan kustannuksiin, ja niitä on sovellettava tasapuolisesti. Maksut eivät saa olla sidoksissa etäisyyksiin.
2.   Tarvittaessa tuottajiin ja/tai kuluttajiin sovellettavien tariffien tason avulla on annettava signaaleja toivottavasta sijainnista yhteisön tasolla ja otettava huomioon verkon häviöt sekä aiheutunut ylikuormitus ja infrastruktuurin investointikustannukset.
3.   Verkkoon pääsyn hinnoittelussa on otettava huomioon seuraavat seikat:
a)
siirtoverkonhaltijoiden välisestä korvausmekanismista johtuvat menot ja tulot;
b)
suoritetut ja saadut maksut sekä tulevien ajanjaksojen osalta odotettavissa olevat maksut, jotka arvioidaan menneiden ajanjaksojen perusteella.
– –”
Asetus N:o 715/2009
Asetuksen N:o 715/2009 johdanto-osan seitsemännessä ja kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(7)
On määriteltävä perusteet, joilla verkkoonpääsytariffit vahvistetaan, jotta varmistettaisiin, että maksut ovat täysin syrjimättömyysperiaatteen ja hyvin toimivien sisämarkkinoiden tarpeiden mukaiset, että niissä otetaan täysin huomioon järjestelmän toimivuuden tarve ja että ne vastaavat todellisia kustannuksia sikäli kuin nämä ovat verrattavissa tehokkaan ja rakenteeltaan vastaavan verkonhaltijan kustannuksiin ja ne ovat avoimia. Samalla olisi otettava mukaan asianmukainen tuotto sijoitetulle pääomalle ja otettava tarvittaessa huomioon sääntelyviranomaisten suorittama tariffien vertaileva arviointi.
(8)
Verkkoonpääsytariffeja laskettaessa on tärkeää ottaa huomioon todelliset kustannukset, sikäli kuin nämä ovat verrattavissa tehokkaan ja rakenteeltaan vastaavan verkonhaltijan kustannuksiin ja ne ovat avoimia, sekä tarve luoda kannustimia uuden infrastruktuurin rakentamiseen ja saada asianmukainen tuotto siihen sijoitetulle pääomalle, mukaan lukien direktiivissä 2009/73/EY säädetty erityinen sääntely uusille investoinneille. Sääntelyviranomaisten suorittamalla tariffien vertailevalla arvioinnilla on tässä suhteessa merkitystä, varsinkin jos putkistojen välillä on tehokasta kilpailua.”
Kyseisen asetuksen 11 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tämän asetuksen 4–12 artiklassa ja asetuksen (EU) N:o 347/2013 11 artiklassa tarkoitettuihin Kaasu-ENTSOn toimintoihin liittyvistä kustannuksista vastaavat siirtoverkonhaltijat, ja kustannukset otetaan huomioon tariffeja laskettaessa. Sääntelyviranomaiset hyväksyvät kustannukset ainoastaan, jos ne ovat kohtuullisia ja oikeasuhteisia.”
Mainitun asetuksen 13 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sellaisten siirtoverkonhaltijoiden soveltamien tariffien tai niiden laskennassa käytettävien menetelmien, jotka sääntelyviranomaiset ovat hyväksyneet direktiivin 2009/73/EY 41 artiklan 6 kohdan mukaisesti, samoin kuin mainitun direktiivin 32 artiklan 1 kohdan mukaisesti julkaistujen tariffien on oltava avoimia, niissä on otettava huomioon järjestelmän toimivuuden ja parantamisen tarve ja niiden on vastattava todellisia kustannuksia sikäli kuin nämä ovat verrattavissa tehokkaan ja rakenteeltaan vastaavan verkonhaltijan kustannuksiin ja ne ovat avoimia. Samalla on otettava mukaan sijoitetun pääoman asianmukainen tuotto, ja niissä on tarvittaessa otettava huomioon sääntelyviranomaisten suorittama tariffien vertaileva arviointi. Tariffeja tai niiden laskentamenetelmiä on sovellettava syrjimättömästi.
– –”
Direktiivi 2009/72
Direktiivin 2009/72 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä vahvistetaan yhteiset säännöt sähkön tuotannolle, siirrolle, jakelulle ja toimitukselle sekä kuluttajansuojaa koskevat säännöt, jotta voidaan tehostaa ja yhdentää yhteisön kilpailulle avoimia sähkömarkkinoita. Siinä annetaan säännöt, jotka koskevat sähköalan järjestämistä ja toimintaa, avointa markkinoille pääsyä, tarjouskilpailuihin sovellettavia perusteita ja menettelyjä, lupien myöntämistä ja verkkojen käyttöä. Siinä määritellään myös yleispalvelun velvoitteet ja sähkönkuluttajien oikeudet ja selvennetään kilpailuvaatimuksia.”
Kyseisen direktiivin 37 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Sääntelyviranomaisen tehtävänä on:
a)
vahvistaa tai hyväksyä avointen kriteerien mukaisesti siirto- tai jakelutariffit tai niiden laskentamenetelmät;
– –
6.   Sääntelyviranomaisilla on oltava velvollisuus vahvistaa tai hyväksyä riittävän ajoissa ennen niiden voimaantuloa ainakin menetelmät, joita käytetään seuraavien seikkojen laskennassa tai niitä koskevien ehtojen ja edellytysten vahvistamisessa:
a)
liittäminen ja pääsy kansallisiin verkkoihin, siirto- ja jakelutariffit tai niitä koskevat menetelmät mukaan luettuina. Näiden tariffien tai menetelmien on mahdollistettava tarvittavien investointien tekeminen verkkoihin niin, että kyseisillä investoinneilla voidaan varmistaa verkkojen toimivuus;
– –
8.   Sääntelyviranomaisten on tariffeja tai menetelmiä sekä tasapainottamispalveluja vahvistaessaan tai hyväksyessään varmistettava, että siirto- ja jakeluverkonhaltijoille annetaan sekä lyhyellä että pitkällä aikavälillä asianmukaisia kannustimia parantaa tehokkuutta, edistää markkinoiden yhdentymistä ja toimitusvarmuutta sekä tukea asiaan liittyviä tutkimustoimia.
– –
17.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansallisella tasolla on olemassa sopivat järjestelmät, joiden mukaisesti osapuoli, jota sääntelyviranomaisen päätös koskee, voi hakea siihen muutosta elimeltä, joka on riippumaton asianomaisista osapuolista ja hallituksista.”
Direktiivi 2009/73
Direktiivin 2009/73 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä vahvistetaan yhteiset säännöt maakaasun siirrolle, jakelulle, toimitukselle ja varastoinnille. Siinä annetaan säännöt, jotka koskevat maakaasualan järjestämistä ja toimintaa, markkinoille pääsyä sekä maakaasun siirrossa, jakelussa, toimituksessa, varastoinnissa ja verkkojen käytössä sovellettavia lupien myöntämisperusteita ja menettelyjä.”
Kyseisen direktiivin 41 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Sääntelyviranomaisen tehtävänä on:
a)
vahvistaa tai hyväksyä avointen kriteerien perusteella siirto- tai jakelutariffit tai niiden laskentamenetelmät;
– –
6.   Sääntelyviranomaisilla on oltava velvollisuus vahvistaa tai hyväksyä riittävän ajoissa ennen niiden voimaantuloa ainakin menetelmät, joita käytetään seuraavien seikkojen laskennassa tai niitä koskevien ehtojen ja edellytysten vahvistamisessa:
a)
liittäminen ja pääsy kansallisiin verkkoihin, mukaan luettuina siirto- ja jakelutariffit, sekä ehdot, edellytykset ja tariffit, jotka koskevat oikeutta käyttää nesteytetyn maakaasun käsittelylaitoksia. Tällaisten tariffien ja menetelmien on mahdollistettava tarvittavien investointien tekeminen verkkoihin ja nesteytetyn maakaasun käsittelylaitoksiin niin, että kyseisillä investoinneilla voidaan varmistaa verkkojen ja nesteytetyn maakaasun käsittelylaitosten toimivuus;
– –
8.   Sääntelyviranomaisten on tariffeja tai menetelmiä sekä tasapainottamispalveluja määrittäessään tai hyväksyessään varmistettava, että siirto- ja jakeluverkonhaltijoille annetaan sekä lyhyellä että pitkällä aikavälillä asianmukaisia kannustimia parantaa tehokkuutta, edistää markkinoiden yhdentymistä ja toimitusvarmuutta sekä tukea asiaan liittyviä tutkimustoimia.
– –
17.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansallisella tasolla on olemassa sopivat järjestelmät, joiden mukaisesti osapuoli, jota sääntelyviranomaisen päätös koskee, voi hakea siihen muutosta elimeltä, joka on riippumaton asianomaisista osapuolista ja hallituksista.”
Unkarin oikeus
Sähkölaki
Vuoden 2007 sähkölain nro LXXXVI (jäljempänä sähkölaki) 178 SZ §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Laskutustensa hallinnoinnissa tässä laissa tarkoitetun luvan haltijat ja yksityistä sähkölinjaa koskevan luvan haltijat eivät voi vyöryttää sopimussuhteessa oleville asiakkailleen finanssitransaktioverosta vuonna 2012 annetun lain nro CXVI mukaisia kuluja (jäljempänä transaktiokulut). Näin ollen transaktiokuluja ei voida suoraan tai välillisesti sisällyttää edellä mainittujen luvanhaltijoiden toimittaman tavaran tai palvelun hintaan eikä niitä voida laskuttaa erikseen, vaan mainitut luvanhaltijat vastaavat niistä itse.
2.   Tämän lain mukaisen luvan haltijat eivät voi vyöryttää sopimussuhteessa oleville asiakkailleen erityistä tuloveroa ja yleishyödyllisten palvelujen verkkoa koskevaa veroa (jäljempänä yhdessä erityisverot), joita ne ovat velvollisia maksamaan kaukolämmön kilpailukyvystä vuonna 2008 annetun lain nro LXVII ja yleishyödyllisten palvelujen verkoista kannettavasta verosta vuonna 2012 annetun lain nro CLXVIII (jäljempänä yhdessä erityisveroja koskevat lait) mukaisesti. Näin ollen erityisveroja ei voida suoraan tai välillisesti sisällyttää edellä mainittujen luvanhaltijoiden tarjoamien tavaroiden tai palvelujen hintaan, eikä niitä voida laskuttaa erikseen. Verorasituksen kantavat erityisverolaeissa tarkoitetut verovelvolliset itse.”
Maakaasun toimituslaki
Maakaasun toimittamisesta vuonna 2008 annetun lain nro XL (jäljempänä maakaasun toimituslaki) 103 §:ssä säädetään seuraavaa:
”– –
4.   Tuottajat ja tämän lain nojalla myönnetyn luvan haltijat eivät voi vyöryttää sopimussuhteessa oleville asiakkailleen erityistä tuloveroa ja yleishyödyllisten palvelujen verkkoa koskevaa veroa (jäljempänä yhdessä erityisverot), joita ne ovat velvollisia maksamaan kaukolämmön kilpailukyvystä vuonna 2008 annetun lain nro LXVII ja yleishyödyllisten palvelujen verkosta kannettavasta verosta vuonna 2012 annetun lain nro CLXVIII (jäljempänä yhdessä erityisveroja koskevat lait) mukaisesti. Näin ollen erityisveroja ei voida suoraan tai välillisesti sisällyttää edellä mainittujen tuottajien ja haltijoiden tarjoamien tavaroiden tai palvelujen hintaan eikä niitä voida laskuttaa erikseen. Verorasituksen kantavat erityisverolaeissa tarkoitetut verovelvolliset itse.
4a.   Tämän lain mukaiset tuottajat ja luvanhaltijat eivät voi laskujen hallinnoinnissa vyöryttää sopimussuhteessa oleville asiakkailleen finanssitransaktioverosta vuonna 2012 annetussa laissa nro CXVI tarkoitettuja kustannuksia (jäljempänä transaktiokulut). Näin ollen transaktiokuluja ei voida suoraan tai välillisesti sisällyttää edellä mainittujen tuottajien ja luvanhaltijoiden toimittaman tavaran tai palvelun hintaan eikä niitä voida laskuttaa erikseen, vaan kyseiset tuottajat ja luvanhaltijat vastaavat niistä itse.
– –”
Laki energia-alan lakien muuttamisesta yhdenmukaistamistarkoituksessa
Energia-alan lakien muuttamisesta yhdenmukaistamistarkoituksessa vuonna 2016 annetun lain nro LIX (jäljempänä energia-alaa koskevien lakien muuttamisesta yhdenmukaistamistarkoituksessa annettu laki) 7 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Sähkölain osaan, jonka otsikko on ’Viranomaisten yleiset menettelysäännöt’, lisätään 168 §:n jälkeen seuraava 168 A §:
’168 A §
(1)   Käyttömaksujen, jakelijan suorittamien palvelujen, joihin sovelletaan erityistariffia, korvauksen ja liitäntämaksujen vahvistamista koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti asiakkaana pidetään ainoastaan asianomaista verkkoa koskevan luvan haltijaa.
(2)   Asianomainen asiakas voi 15 päivän kuluessa siitä, kun viranomaisen päätös, jolla vahvistetaan käyttömaksut, korvaus jakelijan suorittamista palveluista, joihin sovelletaan erityistariffia, ja liitäntämaksut, annettiin tiedoksi, pyytää hallintoasioissa toimivaltaiselta tuomioistuimelta kyseisen päätöksen laillisuusvalvontaa nostamalla kanteen viranomaista vastaan.
(3)   Sellaisen päätöksen tuomioistuinvalvontaa koskeva pyyntö, jossa vahvistetaan käyttömaksut, korvaus jakelijan suorittamista palveluista, joihin sovelletaan erityistariffia, ja liitäntämaksut, on ylimääräinen muutoksenhakukeino, ja asiaa käsittelevä tuomioistuin ratkaisee asian viimeistään 30 päivän kuluttua kyseisen pyynnön esittämisestä.
– –’”
Energia-alan lakien muuttamisesta yhdenmukaistamistarkoituksessa annetun lain 23 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Maakaasun toimittamisesta annettuun lakiin lisätään seuraava 129 A §, jonka otsikko on ’Kansainvälinen yhteistyö ja suhteet Euroopan unionin toimielimiin’:
’129 A §
– –
(4)   Asianomainen asiakas voi 15 päivän kuluessa siitä, kun viranomaisen päätös, jolla vahvistetaan käyttömaksut, korvaus verkonhaltijan suorittamista palveluista, joihin sovelletaan erityistariffia ja liitäntämaksut, annettiin tiedoksi, pyytää hallintoasioissa toimivaltaiselta tuomioistuimelta kyseisen päätöksen laillisuusvalvontaa nostamalla kanteen viranomaista vastaan.
(5)   Sellaisen päätöksen tuomioistuinvalvontaa koskeva pyyntö, jossa vahvistetaan käyttömaksut, korvaus verkonhaltijan suorittamista palveluista, joihin sovelletaan erityistariffia, ja liitäntämaksut, on ylimääräinen muutoksenhakukeino, ja asiaa käsittelevä tuomioistuin ratkaisee asian viimeistään 30 päivän kuluttua kyseisen pyynnön esittämisestä.
– –’”
Energia-alan lakien muuttamisesta yhdenmukaistamistarkoituksessa annetun lain 29 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Unkarin energia-alan ja yleishyödyllisten palvelujen sääntelyviranomaisesta vuonna 2013 annetun lain nro XXII 12 §:ään lisätään seuraavat n ja o kohta:
’[Viraston pääjohtaja]
n)
tekee päätöksen, jolla vahvistetaan sähköverkon käyttömaksut, sähköverkkoon liittämisestä perittävät maksut sekä jakelijan suorittamista palveluista, joihin sovelletaan erityistariffia ja jotka hinnoitellaan luvanhaltijan tai käyttäjän tarpeiden mukaan, perittävät maksut sekä jakelijan suorittamista palveluista, joihin sovelletaan erityistariffia, perittävät maksut siinä tapauksessa, että asiakas purkaa sopimuksen
o)
tekee päätöksen, jolla vahvistetaan maakaasuverkon käyttötariffit, maakaasuverkkoon liittämisen tariffit sekä verkonhaltijan suorittamista palveluista, joihin sovelletaan erityistariffia ja jotka hinnoitellaan luvanhaltijan tai käyttäjän tarpeiden mukaan, perittävät maksut ja verkonhaltijan suorittamista palveluista, joihin sovelletaan erityistariffia, perittävät maksut siinä tapauksessa, että asiakas purkaa sopimuksen.’”
Laki, jolla muutetaan hintojen sääntelemiseksi tiettyjä energia-alaa säänteleviä lakeja
Tiettyjen energia-alan lakien muuttamisesta hintojen sääntelemiseksi vuonna 2016 annetun lain nro CLXXXIII (jäljempänä tiettyjen energia-alan lakien muuttamisesta hintojen sääntelemiseksi annettu laki) 6 §:n 4 momentissa kumotaan sähkölain 168 A § ja sen 12 §:n 3 momentissa maakaasun toimittamisesta annetun lain 129 A §:n 2–7 momentti.
Tiettyjen energia-alan lakien muuttamisesta hintojen sääntelemiseksi annetun lain 4 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Lisätään [sähkölakiin] 178 U §, jonka otsikko on ’Voimaantulosäännökset’:
’178 U §
1.   Maksujen vahvistamiseksi on ensimmäisen kerran sovellettava tämän lain 143 §:n 5 momentissa, 146 §:n 4 momentissa ja 146 A §:n 3 momentissa tarkoitettuja asetuksia, sellaisina kuin ne ovat muutettuina [tiettyjen energia-alan lakien muuttamisesta hintojen sääntelemiseksi annetulla lailla] 1.1.2017 alkaen.
2.   Päätökset, jotka on julkaistu tämän lain 143 §:n 5 momentin, 146 §:n 4 momentin ja 146 A §:n 3 momentin, sellaisina kuin ne ovat muutettuina [energia-alan lakien muuttamisesta yhdenmukaistamistarkoituksessa annetulla lailla], perusteella, eivät tule voimaan.
3.   Jos päätös, joka on julkaistu tämän lain 143 §:n 5 momentin, 146 §:n 4 momentin ja 146 A §:n 3 momentin, sellaisina kuin ne ovat muutettuina [energia-alan lakien muuttamisesta yhdenmukaistamistarkoituksessa annetulla lailla], perusteella, on tuomioistuinvalvontamenettelyn kohteena [tiettyjen energia-alan lakien muuttamisesta hintojen sääntelemiseksi annetun lain] voimaantulohetkellä, asiaa käsittelevän tuomioistuimen on lopetettava kyseinen menettely.
4.   Myös vireillä oleviin hallintomenettelyihin ja tuomioistuinmenettelyihin on sovellettava tämän lain säännöksiä, sellaisina kuin ne ovat muutettuina [tiettyjen energia-alan lakien muuttamisesta hintojen sääntelemiseksi annetulla lailla].’”
Tiettyjen energia-alaa koskevien lakien muuttamisesta hintojen sääntelemiseksi annetun lain 10 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Lisätään maakaasun toimittamisesta annetun lain XVIII lukuun 146 M § seuraavasti:
’146 M §
1.   Tariffien vahvistamiseksi 1.1.2017 alkaen on ensimmäisen kerran sovellettava tämän lain 104 B §:n 4 momentissa, 106 §:n 3 momentissa ja 108 §:n 2 momentissa tarkoitettuja asetuksia, sellaisina kuin ne ovat muutettuina [tiettyjen energia-alan lakien muuttamisesta hintojen sääntelemiseksi annetulla lailla].
2.   Päätökset, jotka on julkaistu tämän lain 104 B §:n 4 momentin, 106 §:n 3 momentin ja 108 §:n 2 momentin perusteella, sellaisina kuin ne ovat muutettuina [energia-alan lakien muuttamisesta yhdenmukaistamistarkoituksessa annetulla lailla], perusteella, eivät tule voimaan.
3.   Jos tämän lain 104 B §:n 4 momentin, 106 §:n 3 momentin ja 108 §:n 2 momentin, sellaisina kuin ne ovat muutettuina [energia-alan lakien muuttamisesta yhdenmukaistamistarkoituksessa annetulla lailla], perusteella julkaistu päätös on tuomioistuinvalvontaa koskevan menettelyn kohteena [tiettyjen energia-alan lakien muuttamisesta hintojen sääntelemiseksi annetun lain] voimaantulohetkellä, asiaa käsittelevän tuomioistuimen on lopetettava kyseinen menettely.
4.   Myös vireillä oleviin hallintomenettelyihin ja tuomioistuinmenettelyihin on sovellettava tämän lain säännöksiä, sellaisina kuin ne ovat muutettuina [tiettyjen energia-alan lakien muuttamisesta hintojen sääntelemiseksi annetulla lailla].’”
Tiettyjen energia-alan lakien muuttamisesta hintojen sääntelemiseksi annetun lain 13 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Unkarin energia-alan ja yleishyödyllisten palvelujen sääntelyviranomaisesta vuonna 2013 annetun lain nro XXII 12 §:n n ja o kohdassa korvataan ilmaisu ’antaa päätöksen’ ilmaisulla ’antaa asetuksen’.”
Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
EU Pilot ‑hankkeen nro 5366/13/ENER yhteydessä komissio esitti Unkarille 15.7.2013 useita kysymyksiä, jotka koskivat direktiivien 2009/72 ja 2009/73 täytäntöönpanoa ja asetusten N:o 714/2009 ja N:o 715/2009 soveltamista ja erityisesti kolmansien verkkoon pääsyä syrjimättömin ehdoin, kansallisten sääntelyviranomaisten riippumattomuutta, toimivaltaa ja toimintaa sekä sääntöjä, jotka koskevat verkkoon pääsystä perittäviä maksuja ja rajat ylittävää pääsyä verkon infrastruktuureihin.
Kansalliset viranomaiset vastasivat näihin kysymyksiin 23.10. ja 11.12.2013 päivätyillä kirjeillä.
Koska komissio katsoi, että Unkarin vastaus ei poistanut sen epäilyjä Unkarin lainsäädännön yhteensopivuudesta unionin oikeuden kanssa ja että tämä lainsäädäntö ei monessa suhteessa ollut edellä mainittujen direktiivien ja asetusten mukainen, se osoitti tälle jäsenvaltiolle 27.2.2015 virallisen huomautuksen.
Unkari vastasi tähän viralliseen huomautukseen 8.5. ja 7.7.2015 päivätyillä kirjeillä ja täydensi toimittamiaan tietoja 23.11. ja 17.12.2015 päivätyillä kirjeillä sekä 13.5. ja 20.5.2016 päivätyillä kirjeillä. Kyseinen jäsenvaltio liitti 19.7.2016 antamaansa täydentävään vastaukseen energia-alan lakien muuttamisesta yhdenmukaistamistarkoituksessa annetun lain tekstin.
Koska komissio katsoi, että Unkarin viranomaisten mainittuun viralliseen huomautukseen antamassa vastauksessa ilmoittamilla toimenpiteillä ei ollut ratkaistu kaikkia huomautuksessa esitettyjä ongelmia, se lähetti Unkarille 9.12.2016 perustellun lausunnon, jossa se totesi, ettei tämä jäsenvaltio ollut noudattanut direktiivin 2009/73 41 artiklan 6 kohdan, asetuksen N:o 714/2009 14 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan.
Unkari vastasi perusteltuun lausuntoon 8.2.2017 päivätyllä kirjeellä.
Tutkittuaan tämän vastauksen komissio katsoi, että esitetyt ongelmat oli ratkaistu. Ottaen huomioon muutokset, joita kyseessä olevaan lainsäädäntöön on tällä välin tehty tiettyjen energia-alan lakien muuttamisesta hintojen sääntelemiseksi annetulla lailla, komissio kuitenkin katsoi, että Unkari ei ollut noudattanut velvoitteitaan, koska se ei ollut ottanut käyttöön sopivaa järjestelmää, jolla varmistetaan direktiivin 2009/72 37 artiklan 17 kohdassa ja direktiivin 2009/73 41 artiklan 17 kohdassa tarkoitettu muutoksenhakuoikeus kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksiin. Komissio lähetti kyseiselle jäsenvaltiolle täydentävän perustellun lausunnon 28.4.2017.
Unkari vastasi tähän täydentävään perusteltuun lausuntoon 28.6.2017 päivätyllä kirjeellä, jossa se viittasi edelliseen perusteltuun lausuntoon antamaansa vastaukseen, jossa se oli ilmoittanut, että se oli tällä välin tehnyt muutoksia maakaasun toimituslakiin ottaen huomioon kolmannen ”energiapaketin” vaatimukset, jotka olivat tulleet voimaan 1.10. ja 22.12.2016, ja että se oli siten saattanut kansallisen sääntelyviranomaisen toimivallan direktiivin 2009/73 41 artiklan 6 kohdan mukaiseksi.
Koska komissio katsoi, ettei Unkari ollut noudattanut yhtäältä asetuksen N:o 714/2009 14 artiklan 1 kohdasta ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdasta ja toisaalta direktiivin 2009/72 37 artiklan 17 kohdasta ja direktiivin 2009/73 41 artiklan 17 kohdasta johtuvia velvoitteitaan, se nosti nyt käsiteltävänä olevan kanteen.
Kanne
Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 714/2009 14 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan rikkomista
Asianosaisten lausumat
Komissio väittää ensinnäkin, että asetuksen N:o 714/2009 14 artiklan 1 kohdassa ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdassa vahvistetaan periaate, jonka mukaan verkkoon pääsyä koskevat tariffit suhteutetaan niiden haltijoille aiheutuviin kustannuksiin, eikä niissä säädetä sellaisia kustannuksia koskevista rajoituksista, jotka on otettava huomioon vahvistettaessa verkkoon pääsystä perittäviä maksuja. Komission mukaan näissä säännöksissä edellytetään, että kyseiset maksut heijastavat kaikkia verkonhaltijoille aiheutuvia kustannuksia, kunhan nämä kustannukset ovat läpinäkyviä ja vastaavat sellaisen tehokkaan verkonhaltijan kustannuksia, jonka rakenne on vertailukelpoinen, kun taas sähkölain 178 SZ §:n 1 ja 2 momentissa ja maakaasun toimituspalveluista annetun lain 103 §:n 4 ja 4a momentissa, joissa estetään verkonhaltijoita vyöryttämästä energiaverkkojen erityisveroa ja transaktioveroa kuluttajille, ei sallita sitä, että kansallinen sääntelyviranomainen ottaa verkkoon pääsyn maksuja vahvistaessaan huomioon näihin veroihin liittyvät kustannukset.
Toiseksi komissio väittää, ettei ole objektiivisia syitä sille, että kansallista sääntelyviranomaista kielletään ottamasta huomioon kyseisiä kustannuksia verkkoon pääsystä perittäviä maksuja vahvistaessaan. Unkarin vastauksessaan komission tietopyyntöön esittämä peruste eli se, että riidanalaisten säännösten tavoitteena on alentaa Unkarissa asuvan loppukäyttäjän maksamia kaasun ja sähkön hintoja, ei nimittäin ole merkityksellinen.
Komissio toteaa tältä osin, että direktiivin 2009/72 3 artiklan 8 kohdassa ja direktiivin 2009/73 3 artiklan 4 kohdassa sallitaan tosin se, että jäsenvaltiot toteuttavat kuluttajansuojatoimenpiteitä muun muassa energiaköyhyyden torjumiseksi. Ne voivat kuitenkin tehdä näin vain sillä edellytyksellä, että tällaiset toimenpiteet eivät ole esteenä markkinoiden moitteettomalle toiminnalle, joka edellyttää muun muassa ”verkkoon pääsyn tariffien suhteuttamisperiaatteen” noudattamista.
Kolmanneksi komissio toteaa siitä Unkarin väitteestä, jonka mukaan asetuksista N:o 714/2009 ja N:o 715/2009 sekä direktiiveistä 2009/72 ja 2009/73 seuraa, että kansallisen lainsäätäjän on verkkoon pääsystä perittäviä maksuja hyväksyessään löydettävä asianmukainen tasapaino verkonhaltijoiden ja kuluttajien ristiriitaisten intressien välillä, että 13.7.2009 annetussa ”kolmannessa energiapaketissa”, joka sisältää muun muassa direktiivit 2009/72 ja 2009/73 sekä asetukset N:o 714/2009 ja N:o 715/2009, ei jätetä jäsenvaltioille harkintavaltaa. Unionin lainsäätäjä on nimittäin ottanut täysin huomioon verkonhaltijoiden ja kuluttajien intressit asetuksen N:o 714/2009 14 artiklan 1 kohdassa ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdassa. Jos siis verkkoon pääsystä perittävät maksut eivät heijastaisi kaikkia verkonhaltijoille aiheutuvia kustannuksia, ne eivät olisi kohtuullisella tasolla.
Neljänneksi komissio katsoo, että kyseessä olevan toimenpiteen taloudellisista vaikutuksista riippumatta on osoitettu, että Unkari ei ole noudattanut asetuksen N:o 714/2009 14 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan. Ei siis ole tarpeen, että komissio osoittaa riidanalaisen lainsäädännön vaikutuksen.
Unkari viittaa 29.11.1983 annettuun tuomioon Roussel Laboratoria ym. (
181/82
,
EU:C:1983:352
,
kohta) ja väittää, että kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö on annettu jäsenvaltioilla välittömän verotuksen alalla olevan autonomian nojalla ja että sitä sovelletaan kaikkiin verkonhaltijoihin yleisesti ja ketään syrjimättä noudattaen verovelvollisten välisen syrjinnän kieltoa koskevaa unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä. Unkari katsoo, että transaktioverolla ja energiantoimittajien tuloverolla ei ole merkitystä verkkoon pääsystä perittävien maksujen vahvistamisen kannalta.
Unkari väittää, että komissio on tulkinnut virheellisesti asetuksen N:o 714/2009 14 artiklan 1 kohtaa ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohtaa sikäli kuin se ei ole ottanut huomioon markkinoiden erityispiirteitä eikä hintasääntelyn tavoitetta ja ulottuvuutta.
Unkari väittää tältä osin ensinnäkin, että verkkojen hallinta on erityisala energiamarkkinoilla, joilla on olemassa luonnollinen monopoli eli sähkön siirtoverkko ja maakaasun siirtoverkko. Asetuksen N:o 714/2009 14 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan tavoitteena on siis säilyttää näiden verkkojen käyttöoikeuksista perittävät maksut alhaisina ja oikeudenmukaisina ja pienentää vaaraa siitä, että verkonhaltijat, joilla on monopoli, käyttävät väärin määräävää markkina-asemaansa liian korkeat tariffit mukaan lukien.
Toiseksi Unkari väittää, että asetuksen N:o 714/2009 14 artiklan 1 kohta ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohta eivät sisällä yksityiskohtaisia sääntöjä tai menetelmiä, jotka koskisivat maksujen vahvistamisessa huomioon otettavien kustannusten määrittämistä. Kyseisen jäsenvaltion mukaan näillä asetuksilla sekä direktiiveillä 2009/72 ja 2009/73 käyttöön otetun järjestelmän logiikasta seuraa, että kansallisen lainsäätäjän tehtävänä on arvioida kyseisissä asetuksissa ja direktiiveissä vahvistetuissa rajoissa kaikkien energiamarkkinoiden toimijoiden, mukaan lukien kuluttajien, etuja sekä yleistä etua, muun muassa toimitusvarmuutta ja ympäristönsuojelua, ja antaa tämän arvioinnin pohjalta yksityiskohtaiset, unionin oikeuden mukaiset kansalliset säännöt.
Kyseessä olevalla kansallisella lainsäädännöllä tavoitellaan yleistä etua, joka muodostuu siitä, että loppukuluttajan maksettavaksi tuleva sähkön ja maakaasun hinta pidetään kohtuullisella tasolla; jäsenvaltioiden on tasapainotettava toisiinsa nähden yhtäältä verkonhaltijoiden intressi siihen, että verkkoon pääsystä perittävät maksut sisältävät kaikki niille aiheutuneet kustannukset ja kulut, ja toisaalta kuluttajien ja muiden verkkojen käyttäjien intressi näiden maksujen pysymisestä kohtuullisina.
Kolmanneksi Unkari väittää, että verkkoon pääsystä perittävien maksujen on heijastettava asianmukaisella tavalla verkonhaltijoiden kustannuksia asetuksen N:o 714/2009 14 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Se korostaa, ettei komissio väitä, että kyseisen kansallisen lainsäädännön vuoksi verkkoon pääsystä perittävät maksut vahvistetaan sellaiselle tasolle, joka vaarantaisi verkonhaltijoiden toiminnan tai verkkojen asianmukaisen ylläpidon.
Lopuksi Unkari huomauttaa, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komission on näytettävä toteen, että jäsenyysvelvoitteita ei ole väitetyllä tavalla noudatettu. Komissio ei ole esittänyt syitä, joiden vuoksi verkonhaltijoiden tuloja Unkarissa ei voida pitää asianmukaisina.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Sen määrittämiseksi, edellytetäänkö – kuten komissio väittää – asetuksen N:o 714/2009 14 artiklan 1 kohdassa ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdassa, että kansallisen sääntelyviranomaisen on verkkoon pääsystä perittäviä maksuja vahvistaessaan välttämättä otettava huomioon kaikki kyseisissä säännöksissä tarkoitetut kustannukset, mukaan lukien kyseiset energiansiirtoverkoista kannettavaan erityisveroon ja finanssitransaktioveroon liittyvät kustannukset, on otettava huomioon paitsi näiden kahden säännöksen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa nämä säännökset ovat (ks. analogisesti tuomio 3.3.2020, X (Eurooppalainen pidätysmääräys – Kahdesti rankaiseminen),
C‑717/18
,
EU:C:2020:142
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ensinnäkin asetuksen N:o 714/2009 14 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan sanamuodoista on todettava, että niissä mainitaan ainoastaan yleisesti kustannukset, jotka on otettava huomioon vahvistettaessa verkkoon pääsystä perittävät maksut, eikä täsmennetä, onko kansallisen sääntelyviranomaisen otettava huomioon ”kaikki” nämä kustannukset.
Toiseksi siitä asiayhteydestä, johon asetuksen N:o 714/2009 14 artiklan 1 kohta ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohta kuuluvat, on todettava, että näissä asetuksissa yksilöidään vain muutamat kustannusluokat, jotka on otettava huomioon verkkoon pääsystä perittäviä maksuja laskettaessa. Tällaisia kustannusluokkia ovat muun muassa kustannukset, jotka liittyvät sähkönsiirtoverkonhaltijoiden Euroopan verkon toimintaan ja joiden on oltava kohtuullisia ja asianmukaisia (asetuksen N:o 714/2009 11 artikla ja asetuksen N:o 715/2009 11 artikla), ja infrastruktuuriin liittyvät investointikustannukset (asetuksen N:o 714/2009 14 artiklan 2 kohta).
Kolmanneksi sillä säännöstöllä tavoitelluista päämääristä, jonka osa kyseiset säännökset ovat, asetuksen N:o 714/2009 1 artiklasta ja asetuksen N:o 715/2009 1 artiklasta ilmenee, että näiden asetusten tarkoituksena on vahvistaa syrjimättömät säännöt sähkön ja maakaasun siirtoverkkoihin pääsylle ja helpottaa sellaisten avoimien ja toimivien tukkumarkkinoiden syntymistä, joilla toimitusvarmuuden taso on korkea.
Nämä tavoitteet voidaan kuitenkin saavuttaa tehokkaasti ilman, että verkkoon pääsystä perittävien maksujen on vastattava kaikkia näiden verkkojen haltijoille tosiasiallisesti aiheutuneita kustannuksia. Näillä maksuilla edistetään tällaisten tavoitteiden saavuttamista, koska yhtäältä niiden on oltava avoimia ja niitä on sovellettava ilman syrjintää kaikkiin käyttäjiin (asetuksen N:o 714/2009 johdanto-osan 16 perustelukappale ja 14 artiklan 1 kohta ja asetuksen N:o 715/2009 johdanto-osan seitsemäs perustelukappale ja 13 artiklan 1 kohta) ja toisaalta niillä on varmistettava asianmukainen tuotto, joka mahdollistaa sen, että verkonhaltijat voivat tehdä tarvittavat investoinnit sähkön ja maakaasun siirtoverkkojen toimivuuden varmistamiseksi (asetuksen N:o 714/2009 14 artiklan 1 ja 2 kohta ja asetuksen N:o 715/2009 johdanto-osan kahdeksas perustelukappale ja 13 artikla).
Edellä esitetyillä perusteilla ei voida hyväksyä komission tulkintaa, jonka mukaan asetuksen N:o 714/2009 14 artiklan 1 kohdassa ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdassa edellytetään, että kaikki kyseisissä säännöksissä tarkoitetut kustannukset, mukaan lukien ne, jotka liittyvät kyseisiin energiansiirtoverkkoihin kohdistuvaan erityisveroon ja finanssitransaktioveroon, on välttämättä otettava huomioon, kun kansallinen sääntelyviranomainen vahvistaa verkkoon pääsystä perittävät maksut.
Tätä päätelmää ei horjuta komission väite, jonka mukaan verkonhaltijoiden tulot eivät saavuta kohtuullista tasoa, jos nämä eivät voi vyöryttää energiansiirtoverkkojen erityisveroon ja finanssitransaktioveroon liittyviä kustannuksia. Verkkoon pääsystä perittävien maksujen tasoa ei nimittäin määritetä yksinomaan verkonhaltijoille aiheutuvien kustannusten perusteella.
Ensinnäkin yhtäältä asetuksen N:o 714/2009 14 artiklan 1 kohdasta ja direktiivin 2009/72 37 artiklan 6 kohdan a alakohdasta sekä toisaalta asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdasta ja direktiivin 2009/73 41 artiklan 6 kohdan a alakohdasta ilmenee, että kyseisten maksujen taso on määritettävä myös sähkön ja maakaasun siirtoverkkojen toimivuuden kannalta tarpeellisten investointien perusteella.
Toiseksi direktiivin 2009/72 37 artiklan 8 kohdan ja direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdan mukaan kansalliset sääntelyviranomaiset voivat verkkoon pääsystä perittäviä maksuja vahvistaessaan toteuttaa sekä lyhyellä että pitkällä aikavälillä asianmukaisia toimia kannustaakseen verkonhaltijoita parantamaan tehokkuutta, edistämään markkinoiden yhdentymistä ja toimitusvarmuutta sekä tukemaan asiaan liittyviä tutkimustoimia.
Kolmanneksi asetuksen N:o 714/2009 johdanto-osan 14 perustelukappaleesta ja 14 artiklan 2 ja 3 kohdasta yhdessä luettuina ilmenee, että sähkönsiirtoverkkoon pääsystä perittävien maksujen tason on heijastettava infrastruktuureihin liittyviä investointikustannuksia sekä asianomaisen alueen tuotannon ja kulutuksen välistä tasapainoa. Tätä varten on otettava huomioon myös verkon häviöt ja aiheutunut ylikuormitus sekä verkonhaltijoiden väliseen korvausjärjestelmään perustuvat maksut ja tosiasiallisesti suoritetut maksut, jotka arvioidaan menneiden ajanjaksojen perusteella.
Lopuksi asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdasta, luettuna yhdessä sen johdanto-osan seitsemännen ja kahdeksannen perustelukappaleen kanssa, ilmenee, että maakaasun siirtoverkkoon pääsystä perittävien maksujen tason on sisällettävä riittävä tuotto investoinneista ja kannustimet uuden infrastruktuurin rakentamiseen ja että huomioon on tarvittaessa otettava myös sääntelyviranomaisen toteuttamat tariffien vertailevat analyysit.
Kaiken edellä esitetyn perusteella komission ensimmäinen kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
Toinen kanneperuste, joka koskee direktiivin 2009/72 37 artiklan 17 kohdan ja direktiivin 2009/73 41 artiklan 17 kohdan rikkomista
Asianosaisten lausumat
Komissio väittää, että Unkari ei ole noudattanut direktiivin 2009/72 37 artiklan 17 kohdan ja direktiivin 2009/73 41 artiklan 17 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole ottanut käyttöön sopivaa järjestelmää varmistaakseen näissä säännöksissä tarkoitetun tehokkaan muutoksenhakuoikeuden kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksiin. Komission mukaan tällainen muutoksenhakuoikeus on seuraus tehokkaan oikeussuojan periaatteesta, joka on Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklassa vahvistettu unionin oikeuden yleinen periaate.
Komissio huomauttaa ensinnäkin, että Unkarin sähkölain 168 §:n 10 momentissa ja maakaasun toimituslain 129 §:ssä mainittu oikeus hakea hallintotuomioistuimessa muutosta kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksiin ei koske asetuksia, joilla kyseinen viranomainen vahvistaa verkkoon pääsystä perittävät maksut. Nämä asetukset voidaan nimittäin riitauttaa vain Alkotmánybíróságissa (perustuslakituomioistuin, Unkari) perustuslakituomioistuimesta vuonna 2011 annetun lain nro CLI 26 §:n nojalla perustuslain vastaisuutta koskevalla kanteella. Näiden asetusten riitauttamiseksi ei ole säädetty muuta oikeussuojakeinoa. Lisäksi kyseisen lain 29 §:n mukaan Alkotmánybíróság käsittelee vain perustuslain vastaisuutta koskevia kanteita, ”jotka liittyvät perustavanlaatuiseen perustuslailliseen kysymykseen”.
Lisäksi komissio muistuttaa, että direktiiveillä 2009/72 ja 2009/73 on vahvistettu kansallisten sääntelyviranomaisten asemaa säätämällä tiukemmista riippumattomuuden vaatimuksista julkisiin ja yksityisiin yhteisöihin nähden ja antamalla niille uusia toimivaltuuksia, joiden nojalla ne voivat tehdä oikeudellisesti sitovia päätöksiä tietyillä aloilla. Kyseisten viranomaisten riippumattomuutta ja lisääntynyttä toimivaltaa tasapainotetaan direktiivissä niiden vastuuta koskevilla säännöillä, joista direktiivin 2009/72 37 artiklan 17 kohdalla ja direktiivin 2009/73 41 artiklan 17 kohdalla on keskeinen rooli.
Toiseksi komissio viittaa 22.5.2003 annettuun tuomioon Connect Austria (
C‑462/99
,
EU:C:2003:297
,
kohta) ja väittää, että unionin tuomioistuin on jo todennut asiassa, joka koski direktiivin 2009/72 37 artiklan 17 kohtaa ja direktiivin 2009/73 41 artiklan 17 kohtaa vastaavaa säännöstä eli telepalvelujen sisämarkkinoiden toteuttamisesta saamalla aikaan avoimen verkon tarjoaminen 28.6.1990 annetun neuvoston direktiivin 90/387/ETY (
EYVL 1990, L 192, s. 1
) 5 a artiklan 3 kohtaa, että oikeus hakea perustuslakituomioistuimessa muutosta ainoastaan sillä muutoksenhakuperusteella, että perustuslakia tai kansainvälistä sopimusta on rikottu, ei voi olla kyseisessä säännöksessä tarkoitettu sopiva järjestelmä.
Komissio korostaa lopuksi, että Unkari myönsi viralliseen huomautukseen antamassaan vastauksessa, että on tarpeen korjata tilanne, ja antoi tämän jälkeen vuonna 2016 lain, jolla muutetaan energia-alan lakeja yhdenmukaistamistarkoituksessa. Tämän lain nojalla kansallinen sääntelyviranomainen määrittelee asetuksella vain maksujen vahvistamisperiaatteet ja ‑kehyksen, kun taas varsinaiset maksut vahvistetaan yksittäistapauksissa tehdyillä päätöksillä, mikä mahdollistaa näiden päätösten täysimääräisen ja kokonaisvaltaisen tuomioistuinvalvonnan. Tiettyjen energia-alan lakien muuttamisesta hintojen sääntelemiseksi annetun myöhemmän, myös vuodelta 2016 olevan lain nojalla varsinaiset maksut vahvistetaan kuitenkin vastedes kansallisen sääntelyviranomaisen asetuksilla, minkä vuoksi niihin voidaan hakea muutosta vain Alkotmánybíróságissa.
Unkari väittää, että voimassa oleva kansallinen lainsäädäntö on direktiivin 2009/72 37 artiklan 17 kohdan ja direktiivin 2009/73 41 artiklan 17 kohdan mukainen, koska siinä säädetään mahdollisuudesta riitauttaa kansallisen sääntelyviranomaisen asetukset Alkotmánybíróságissa. Verkkoon pääsystä perittävien maksujen vahvistaminen nimittäin edellyttää asetuksen antamista eikä yksittäistä hallintotointa.
Unkari täsmentää, että Alkotmánybíróságin tutkimus rajoittuu ainoastaan kyseisen tuomioistuimen käsiteltäväksi saatettuihin perustuslaillisiin kysymyksiin ja kysymyksiin, jotka se voi tutkia viran puolesta tietyissä olosuhteissa.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on todettava, että direktiivin 2009/72 37 artiklan 17 kohdassa ja direktiivin 2009/73 41 artiklan 17 kohdassa velvoitetaan jäsenvaltiot ottamaan kansallisella tasolla käyttöön sopivat järjestelmät, joiden mukaisesti osapuoli, jota sääntelyviranomaisen päätös koskee, voi hakea siihen muutosta elimeltä, joka on riippumaton asianomaisista osapuolista ja hallituksista. Tällainen vaatimus on välitön seuraus tehokkaan oikeussuojan periaatteesta, joka on eräs unionin oikeuden yleisistä periaatteista ja joka johtuu jäsenvaltioiden yhteisistä perustuslaillisista perinteistä ja ilmaistaan perusoikeuskirjan 47 artiklassa (ks. vastaavasti tuomio 8.12.2011, Chalkor v. komissio,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
,
kohta).
Kun unioni ei ole antanut asiaa koskevia säännöksiä, kunkin jäsenvaltion asiana on sisäisessä oikeusjärjestyksessään määrittää toimivaltaiset tuomioistuimet ja antaa menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan yksityisillä oikeussubjekteilla unionin oikeuden perusteella olevat oikeudet (ks. vastaavasti tuomio 16.12.1976, Rewe-Zentralfinanz ja Rewe-Zentral,
33/76
,
EU:C:1976:188
,
kohta ja tuomio 13.3.2007, Unibet,
C‑432/05
,
EU:C:2007:163
,
kohta), edellyttäen kuitenkin, että oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan ei loukata (ks. vastaavasti tuomio 19.3.2015, E.On Földgáz Trade,
C‑510/13
,
EU:C:2015:189
,
kohta ja tuomio 19.11.2019, A. K. ym. (Ylimmän tuomioistuimen kurinpitolautakunnan riippumattomuus),
C‑585/18, C‑624/18 ja C‑625/18
,
EU:C:2019:982
,
kohta).
Unkarin lainsäädännössä on tosin sähkölain 168 §:n 10 momentissa ja maakaasun toimituksesta annetun lain 129 §:ssä otettu käyttöön yleinen oikeus hakea muutosta kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksiin hallintotuomioistuimelta. Siitä, että verkkoon pääsystä perittävät maksujen määrät vahvistetaan asetuksella, jota direktiivin 2009/72 37 artiklan 17 kohdassa ja direktiivin 2009/73 41 artiklan 17 kohdassa tarkoitetun takeen on koskettava, on kuitenkin todettava, että kun maksut vahvistetaan näin asetuksella, vahvistamisesta voidaan nostaa vain sellainen kanne Alkotmánybíróságissa, joka ”liittyy perustavaan perustuslailliseen kysymykseen” vuoden 2011 perustuslakituomioistuinta koskevan lain nro CLI 29 §:n mukaisesti.
Oikeudesta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa on kuitenkin täsmennettävä, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tuomioistuimella on oltava toimivalta tutkia kaikki sen käsiteltäväksi saatetun oikeusriidan kannalta merkitykselliset tosiseikka- ja oikeuskysymykset, jotta se voi ratkaista unionin oikeuteen perustuvia oikeuksia ja velvoitteita koskevat oikeudenkäyntiasiat perusoikeuskirjan 47 artiklan mukaisesti (ks. vastaavasti tuomio 6.11.2012, Otis ym.,
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
,
ja
kohta).
Edellä esitetyn perusteella Unkarin lainsäädännössä säädettyä muutoksenhakua Alkotmánybíróságiin kansallisen sääntelyviranomaisen asetuksista, joilla vahvistetaan verkkoon pääsystä perittävät maksut, ei voida pitää direktiivin 2009/72 37 artiklan 17 kohdassa ja direktiivin 2009/73 41 artiklan 17 kohdassa tarkoitettuna sopivana järjestelmänä, koska se rajoittuu tiettyjen perustuslaillisten seikkojen noudattamisen valvontaan.
Näin ollen on hyväksyttävä komission toinen kanneperuste sikäli kuin se koskee rajallisia mahdollisuuksia riitauttaa tuomioistuimessa kansallisen sääntelyviranomaisen verkkoon pääsystä perittävistä maksuista antamat asetukset.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että
–
Unkari ei ole noudattanut direktiivin 2009/72 37 artiklan 17 kohdan eikä direktiivin 2009/73 41 artiklan 17 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole varmistanut oikeutta tehokkaaseen oikeussuojakeinoon verkkoon pääsystä perittävien maksujen vahvistamisesta annettuja kansallisen sääntelyviranomaisen asetuksia vastaan, ja
–
kanne on hylättävä muilta osin.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 3 kohdassa määrätään, että jos osa asianosaisen vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Koska nyt käsiteltävässä asiassa osa vaatimuksista on ratkaistu toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, on määrättävä, että kumpikin vastaa omista kuluistaan.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (yhdeksäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Unkari ei ole noudattanut sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2003/54/EY kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/72/EY 37 artiklan 17 kohdan eikä maakaasun sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2003/55/EY kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/73/EY 41 artiklan 17 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole varmistanut oikeutta tehokkaaseen oikeussuojakeinoon verkkoon pääsystä perittävien maksujen vahvistamisesta annettuja kansallisen sääntelyviranomaisen asetuksia vastaan.

2)
Kanne hylätään muilta osin.

3)
Euroopan komissio ja Unkari vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: unkari.