CELEX: 62016CJ0670
Eelotsusetaotlus
Määrus (EL) nr 604/2013
Liikmesriigi määramine, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest
Artikkel 20
Määramise menetluse alustamine
Rahvusvahelise kaitse taotluse esitamine
Asutuste koostatud protokoll, mis on laekunud pädevatele asutustele
Artikli 21 lõige 1
Vastuvõtmispalve esitamise tähtajad
Vastutuse üleminek teisele liikmesriigile
Artikkel 27
Õiguskaitsevahendid
Kohtuliku kontrolli ulatus

nr
1/97 konventsiooni
rakendussätete kohta (
EÜT 1997, L 281, lk 1
) artiklist 2. See viimane säte nägi aga oma lõikes 1 ette, et varjupaigataotlus loetakse esitatuks „alates hetkest, mil sellekohane kirjalik ülestähendus – olenevalt olukorrast kas varjupaigataotleja esitatud vorm või asutuste koostatud protokoll – on laekunud asjaomase liikmesriigi pädevale asutusele“.
Kolmandaks oleks rahvusvahelise kaitse taotlejale antud mõnede oluliste tagatiste tõhusus piiratud, kui sellise kirjaliku dokumendi saamine, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, ei oleks piisav kinnitus rahvusvahelise kaitse taotluse esitamisest.
Sellise tõlgenduse andmine tooks kaasa mitte üksnes niisuguste meetmete võtmisega viivitamise, mis aitaks saatjata alaealise tema pereliikmetega kokku viia, vaid see pikendaks ka rahvusvahelise kaitse taotleja kinnipidamise kestust, kuna kinnipidamise maksimaalset pikkust, mis võib eelneda vastuvõtmispalve esitamisele, arvutatakse Dublini III määruse artikli 28 lõike 3 alusel alates rahvusvahelise kaitse taotluse esitamisest.
Neljandaks annab Dublini III määrus erilise rolli esimesele liikmesriigile, kellele rahvusvahelise kaitse taotlus esitati. Nii on see liikmesriik määruse artikli 20 lõike 5 alusel põhimõtteliselt kohustatud teises liikmesriigis viibiva taotleja tagasi võtma seni kuni vastutava liikmesriigi määramise menetlus pole lõpetatud. Samuti tuleneb selle määruse artikli 3 lõikest 2, et kui käesolevas määruses loetletud kriteeriumide põhjal ei saa vastutavat liikmesriiki määrata, vastutab taotluse läbivaatamise eest esimene liikmesriik, kellele rahvusvahelise kaitse taotlus esitati.
Eelkõige selleks, et tagada nende sätete tegelik kohaldamine, näeb Eurodaci määruse artikli 9 lõige 1 ette, et kõigi rahvusvahelise kaitse taotlejate sõrmejäljed tuleb reeglina edastada Eurodac-süsteemi hiljemalt 72 tunni jooksul pärast Dublini III määruse artikli 20 lõikes 2 määratletud rahvusvahelise kaitse taotluse esitamist.
Kui neid asjaolusid arvestades asuda seisukohale, et selline dokument, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, ei ole „protokoll“ eelnimetatud sätte tähenduses, siis võimaldaks see praktikas kolmandate riikide kodanikel lahkuda liikmesriigist, kus nad palusid rahvusvahelist kaitset ja paluda seda kaitset uuesti teises liikmesriigis, ilma et neid saaks sel põhjusel üle anda esimesele liikmesriigile ja isegi ilma, et Eurodac-süsteemist oleks võimalik leida jälgi nende esialgse kavatsuse kohta. Selline olukord võiks tõsiselt kahjustada Dublini süsteemi toimimist, tehes küsitavaks erilise seisundi, mille Dublini III määrus annab esimesele liikmesriigile, kellele rahvusvahelise kaitse taotlus esitati.
Viiendaks on sellise dokumendi, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, käsitlemine „protokollina“ Dublini III määruse artikli 20 lõike 2 tähenduses kooskõlas selle määruse põhjenduses 5 mainitud rahvusvahelise kaitse taotluste kiire menetlemise eesmärgiga, kuna selline tõlgendus tagab, et vastutava liikmesriigi määramise menetlus algab niipea kui võimalik, ilma et peaks viivitama formaalsuse täitmisega, mis ei ole menetluse läbiviimiseks vajalik. Seda eesmärki hoopis nõrgestaks olukord, kus menetluse alguskuupäev sõltuks üksnes pädeva asutuse valikust, näiteks vastuvõtuaja määramisest isikliku vestluse läbiviimiseks.
Kõigi neid asjaolusid arvestades tuleb sellist kirjalikku dokumenti nagu põhikohtuasjas, mille koostas ametiasutus ja mis tõendab, et kolmanda riigi kodanik on palunud rahvusvahelist kaitset, lugeda protokolliks Dublini III määruse artikli 20 lõike 2 tähenduses.
Arvestades selle sätte osatähtsust nimetatud määrusega loodud süsteemis ning viimase eesmärki, nagu need nähtuvad eeltoodud kaalutlustest, tuleb sellise dokumendi põhisisu edastamist pädevale asutusele lugeda selle dokumendi originaali või koopia edastamiseks. Sellest edastamisest seega piisab, et lugeda rahvusvahelise kaitse taotlus esitatuks.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla Saksamaa ja Ühendkuningriigi valitsuste ning komisjoni esitatud argument, mille kohaselt tuleb ennekõike arvesse võtta „menetluste“ direktiivi artiklist 6 tulenevat erinevust rahvusvahelise kaitse taotluse „esitamise“ (
présentation
) ja „esitamise“ (
introduction
) vahel.
Nimelt, pidamata vajalikuks täpsustada käesolevas asjas selle erinevuse ulatust, tuleb siinkohal esmalt tõdeda, et erinevates Euroopa ühtset varjupaigasüsteemi käsitlevates aktides kasutatud sõnastuse analüüs ei oma määravat tähtsust. Nii viitab Dublini III määruse artikli 18 lõige 1 erinevates keeleversioonides rahvusvahelise kaitse taotluse esitamisele, kasutades vahet tegemata kord
présentation
, kord
introduction
, samas kui teistes keeleversioonides kasutatakse taotluse esitamise tähistamiseks läbivalt vastena kas
présentation
või
introduction
. Samuti kasutab direktiiv 2013/33 neid termineid artikli 6, lõike 1, artikli 14 lõike 2 ja artikli 17 lõike 1 erinevates keeleversioonides väga erinevalt.
Teiseks, kuigi „menetluste“ direktiivi artikli 6 lõige 4 ja Dublini III määruse artikli 20 lõige 2 on paljuski sarnased, ei saa eitada, et need sätted erinevad üksteisest eelkõige selle poolest, et esimene neist näeb ette, et ametiasutuste poolt koostatud dokument omab tähtsust üksnes siis, kui see on ette nähtud siseriikliku õigusega. Lisaks on „menetluste“ direktiivi artikli 6 lõige 4 esitatud kui erand artikli 6 lõikes 3 sätestatud reeglist, kuid Dublini III määruses samalaadne reegel puudub.
Lõpuks tuleb lisada, et „menetluste“ direktiivi artikli 6 lõige 4 ja Dublini III määruse artikli 20 lõige 2 käsitlevad kahte erinevat menetlust, mida iseloomustavad neile omased nõuded ja millele kohaldub eelkõige tähtaegade osas erinev kord, nagu näeb ette „menetluste“ direktiivi artikli 31 lõige 3.
Eelnevaid kaalutlusi arvesse võttes tuleb viiendale küsimusele vastata, et Dublini III määruse artikli 20 lõiget 2 tuleb tõlgendada selliselt, et rahvusvahelise kaitse taotlus loetakse esitatuks siis, kui kirjalik dokument, mille koostas ametiasutus ja mis tõendab, et kolmanda riigi kodanik on soovinud rahvusvahelist kaitset, laekub sellest määrusest tulenevate kohustuste täitmise eest vastutavale asutusele ja olenevalt olukorrast ka siis, kui nimetatud asutusele laekub ainult selle dokumendi põhisisu, kuid mitte dokument ise või selle dokumendi koopia.
Kolmas, kuues, seitsmes ja kaheksas küsimus
Võttes arvesse teistele küsimustele antud vastuseid, ei ole kolmandale, kuuendale, seitsmendale ja kaheksandale küsimusele vaja vastata.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, artikli 27 lõiget 1 koostoimes selle määruse põhjendusega 19 tuleb tõlgendada selliselt, et rahvusvahelise kaitse taotleja võib oma kaebuses tema kohta tehtud üleandmisotsuse vaidlustamiseks tugineda selle määruse artikli 21 lõikes 1 sätestatud tähtaja aegumisele, ja seda isegi juhul, kui vastuvõtmispalve saajaks olev liikmesriik on valmis teda vastu võtma.

2.
Määruse nr 604/2013 artikli 21 lõiget 1 tuleb tõlgendada selliselt, et vastuvõtmispalvet ei saa nõuetekohaselt esitada pärast kolme kuu möödumist alates rahvusvahelise kaitse taotluse esitamisest, isegi kui see palve esitatakse vähem kui kahe kuu jooksul alates Eurodac kokkulangevuse saamisest selle sätte tähenduses.

3.
Määruse nr 604/2013 artikli 20 lõiget 2 tuleb tõlgendada selliselt, et rahvusvahelise kaitse taotlus loetakse esitatuks siis, kui kirjalik dokument, mille koostas ametiasutus ja mis tõendab, et kolmanda riigi kodanik on soovinud rahvusvahelist kaitset, laekub sellest määrusest tulenevate kohustuste täitmise eest vastutavale asutusele ja olenevalt olukorrast ka siis, kui nimetatud asutusele laekub ainult selle dokumendi põhisisu, kuid mitte dokument ise või selle dokumendi koopia.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.