CELEX: 62021CJ0719
Žalba
Tržišno natjecanje
Zabranjeni sporazumi
Članak 101. UFEU‑a
Pritužba Europskoj komisiji
Komisijina odluka o odbacivanju pritužbe
Tužba za poništenje
Rok za podnošenje odgovora na žalbu

Frédéric Jouvin svojom žalbom od Suda zahtijeva da ukine rješenje Općeg suda Europske unije od 26. travnja 2021., Jouvin/Komisija (T‑472/20 i T‑472/20 AJ II, neobjavljeno, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje,
EU:T:2021:215
), kojim je taj sud kao očito pravno neosnovanu odbio njegovu tužbu za poništenje Odluke Komisije C(2020) 3503
final
od 28. svibnja 2020. o odbacivanju njegove pritužbe u vezi s navodnim povredama članka 101. UFEU‑a (u daljnjem tekstu: sporna odluka).
Pravni okvir
Uredba (EZ) br. 773/2004
Člankom 7. Uredbe Komisije (EZ) br. 773/2004 od 7. travnja 2004. o postupcima koje Komisija vodi na temelju članaka [101.] i [102.] [UFEU‑a] (
SL 2004., L 123, str. 18
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 298.), naslovljenim „Odbacivanje pritužbi”, određuje se:
„1.   Ako Komisija smatra da na temelju informacija koje posjeduje nema dovoljno osnove za postupak na temelju pritužbe, ona podnositelja pritužbe obavješćuje o svojim razlozima i određuje rok u kojem može pisanim putem iznijeti svoje stajalište. Komisija nije obvezna uzeti u obzir daljnje podneske primljene nakon proteka tog roka.
2.   Ako podnositelj pritužbe iznese svoje stajalište u roku koji je odredila Komisija, a njegov podnesak ne daje povoda drugačijoj ocjeni pritužbe, Komisija odlukom odbacuje pritužbu.
[…]”
Smjernice za sporazume o horizontalnoj suradnji
Odjeljak 7. Smjernica Komisije o primjenjivosti članka 101. UFEU‑a na sporazume o horizontalnoj suradnji (
SL 2011., C 11, str. 1
.) (u daljnjem tekstu: Smjernice za sporazume o horizontalnoj suradnji) odnosi se na „sporazume o normizaciji”. Taj odjeljak sadržava, konkretno, točke 280. do 286. tih smjernica, u kojima se navode uvjeti pod kojima sporazumi o normizaciji koji bi mogli dovesti do stvaranja tržišne snage načelno ne ulaze u područje primjene članka 101. stavka 1. UFEU‑a.
Poslovnik Suda
U skladu s člankom 51. Poslovnika Suda, naslovljenim „Produljenje roka zbog udaljenosti”:
„Postupovni se rokovi produljuju zbog udaljenosti za deset dana.”
Člankom 172. tog Poslovnika, naslovljenim „Stranke ovlaštene podnijeti odgovor na žalbu”, određeno je:
„Svaka stranka u postupku pred Općim sudom koja ima interes da se žalba prihvati ili odbije može podnijeti odgovor na žalbu u roku od dva mjeseca od njene dostave. Rok za odgovor na žalbu nije moguće produljiti.”
Okolnosti spora i sporna odluka
Opći je sud u točkama 1. do 12. pobijanog rješenja na sljedeći način sažeo okolnosti spora:
„1
Tužitelj […] je 27. lipnja 2001. prijavio patente koji se odnose na prikupljanje i distribuciju paketa u više zemalja i na [europskoj] razini te je 31. siječnja 2003. grupi La Poste, uz uporabu tih patenata, predstavio projekt pod nazivom Ripost.
Tužitelj je 12. ožujka 2017. podnio pritužbu u kojoj je tvrdio da je grupa La Poste počinila povredu članka 102. UFEU‑a. Navodilo da je ta grupa, koja pruža poštanske usluge u Francuskoj, povrijedila tužiteljeve patente koji se odnose na prikupljanje i distribuciju paketa.
U dopisu od 31. ožujka 2017. Komisija je u biti navela da smatra da ponašanje grupe La Poste, pod pretpostavkom da se dokaže, prije čini povredu patenata nego zloporabu vladajućeg položaja na temelju članka 102. UFEU‑a, i da zbog toga tužiteljev dopis neće podrobnije ispitivati.
Tužitelj je 4. listopada 2017. Komisiji uputio dopis kojim je preformulirao svoju pritužbu na temelju članka 101. UFEU‑a, pri čemu se ona odnosila na transnacionalni kartel koji čine poštanski operatori, proizvođači strojeva i programa za frankiranje te opreme za razvrstavanje pošte, klijenti elektroničke trgovine poput društva Amazon i međunarodne organizacije za normizaciju […]
Konferencijski poziv s Komisijom održan je 29. studenoga 2017.
Tužitelj je 1., 12. i 13. prosinca 2017., 22. siječnja, 15. svibnja i 20. studenoga 2018. te 22. veljače 2019. uputio Komisiji dopise u kojima je naveo da radi na trećoj verziji svoje pritužbe.
Tužitelj je 5. travnja 2019. Komisiji uputio dopis s novim elementima.
Komisija je dopisom od 30. srpnja 2019. obavijestila tužitelja da ne postoje dostatni razlozi za postupanje po njegovoj pritužbi.
Tužitelj je 14. rujna 2019. Komisiji uputio očitovanja kojima je izmijenio doseg svoje pritužbe, navodeći da odustaje od navoda o zloporabi vladajućeg položaja koju su počinili grupa La Poste, društvo Amazon i određeni poštanski operatori te da ostaje samo pri tvrdnjama o povredi članka 101. UFEU‑a.
Pritužba je sadržavala četiri navoda o povredi članka 101. UFEU‑a, pri čemu se ti navodi odnose na protuzakonitu povredu svih tužiteljevih patenata; na činjenicu da su poduzetnici kartela, kojima je tužitelj bez uspjeha pokušao ustupiti licence za korištenje svojih patenata, zloporabno prekinuli pregovore; na kolektivni bojkot njegovih patenata usklađenim djelovanjima u sklopu protuzakonite povrede, zloporabnim prekidima pregovora i drugim nezakonitim usklađenim djelovanjima te, naposljetku, na to da su međunarodne organizacije utvrdile norme za koje tužitelj smatra da su povrijedile njegove patente.
Komisija je 28. svibnja 2020. donijela [spornu] odluku.
U skladu sa [spornom] odlukom, odbacivanje pritužbe bilo je posljedica toga što se u konkretnom slučaju vjerojatnost utvrđivanja postojanja povrede prava Unije u području tržišnog natjecanja činila ograničena. Taj se zaključak temeljio na dvama glavnim razmatranjima. Komisija je ocijenila da istaknuti problem nije problem iz područja prava tržišnog natjecanja. Osim toga, smatrala je da na temelju dostavljenih informacija ne može donijeti zaključak o postojanju tajnog sporazuma između poduzetnika na koje se odnosi pritužba, niti čak osnovano posumnjati u njegovo postojanje.”
Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 15. listopada 2020. žalitelj je pokrenuo postupak radi poništenja sporne odluke.
U prilog svojoj tužbi istaknuo je pet tužbenih razloga. Ti su se tužbeni razlozi temeljili na Komisijinoj očito pogrešnoj ocjeni interesa Unije, na tome da Komisija nije savjesno i nepristrano ispitala žaliteljevu pritužbu, na zloporabi ovlasti za koju je odgovorna Komisija jer se našla u sukobu interesa i jer je u odnosu na žalitelja i njegove zahtjeve primjenjivala taktike odugovlačenja, na pogrešci koja se tiče prava, a koja proizlazi iz činjenice da Komisija nije smatrala da postoji diskriminacija u pogledu pristupa postupku izrade normi kao i rezultatima i izvješćima o tim postupcima te, naposljetku, na pogrešci koja se tiče prava, a koja proizlazi iz činjenice da Komisija nije smatrala da je došlo do povrede članka 101. stavka 1. UFEU‑a.
Opći je sud sve te tužbene razloge odbio kao očito neosnovane.
Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom
Žalitelj od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijano rješenje;
–
prihvati zahtjeve iznesene u prvostupanjskom postupku i vrati predmet Komisiji na ponovno odlučivanje;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija zahtijeva odbijanje žalbe i da se žalitelju naloži snošenje troškova.
O žalbi
Prigovor nedopuštenosti koji se temelji na nepravodobnosti Komisijina odgovora na žalbu
Žalitelj u svojoj replici navodi nedopuštenost Komisijina odgovora na žalbu, koja se temelji na nepravodobnosti njegova podnošenja. Ističe da je taj odgovor podnesen 22. veljače 2022., odnosno više od dva mjeseca nakon 25. studenoga 2021., datuma podnošenja žalbe. Slijedom toga, smatra da odgovor na žalbu treba proglasiti nedopuštenim jer Komisija nije podnijela dokaz o datumu kada joj je dostavljena žalba.
Komisija zahtijeva da se taj prigovor odbije.
U skladu s člankom 172. Poslovnika, svaka stranka u postupku pred Općim sudom koja ima interes da se žalba prihvati ili odbije može podnijeti odgovor na žalbu u roku od „dva mjeseca od njene dostave”. U skladu s člankom 51. tog Poslovnika, taj se postupovni rok produljuje zbog udaljenosti za deset dana. Posljedično, rok u kojem treba podnijeti odgovor na žalbu iznosi dva mjeseca i deset dana od dostave žalbe.
U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz Komisijinih pisanih očitovanja, žalba joj je bila dostavljena 13. prosinca 2021. Prema tome, rok za podnošenje odgovora na žalbu u trajanju od dva mjeseca i deset dana, koji počinje teći od tog datuma, istekao je 23. veljače 2022.
Budući da je Komisijin odgovor na žalbu podnesen 22. veljače 2022., valja odbiti prigovor nedopuštenosti koji se temelji na njegovoj nepravodobnosti.
Meritum
Žalitelj u prilog svojoj žalbi ističe tri žalbena razloga. Prvi žalbeni razlog temelji se, u biti, na pogrešnoj kvalifikaciji činjenica, pogrešci koja se tiče prava u pogledu zahtijevanog standarda dokazivanja, iskrivljavanju dokaza i povredi obveze obrazlaganja u pogledu utvrđenja Općeg suda o broju navodnih počinitelja povrede. Drugi se žalbeni razlog u biti temelji na iskrivljavanju dokaza koji se odnose na navodnu podjelu tržištâ. Treći se žalbeni razlog u biti temelji na pogrešci koja se tiče prava i povredi obveze obrazlaganja u pogledu kvalifikacije žaliteljevih argumenata koji se odnose na sporazume o normizaciji.
Prvi žalbeni razlog, koji se u biti temelji na pogrešnoj kvalifikaciji činjenica, pogrešci koja se tiče prava u pogledu zahtijevanog standarda dokazivanja, iskrivljavanju dokaza i povredi obveze obrazlaganja u pogledu utvrđenja Općeg suda o broju navodnih počinitelja povrede
–
Argumentacija stranaka
Prvim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi, kao prvo, da je Opći sud u točki 37. pobijanog rješenja pogrešno zaključio da on nije dokazao da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni kada je odbila njegove navode o postojanju tajnog sporazuma među poduzetnicima. Tvrdi da je u prvostupanjskom postupku istaknuo argument koji se temelji na tome da je Komisija očito pogrešno ocijenila interes Unije time što nije smatrala utvrđenim postojanje tajnog sporazuma i što nije smatrala da je taj tajni sporazum omogućio utvrđenje međunarodne norme uz povredu žaliteljevih prava intelektualnog vlasništva.
Žalitelj u svojoj replici dodaje da, u suprotnosti s onim što Komisija navodi u svojem odgovoru na žalbu, to što sudionici u normizacijskom postupku nisu poštovali obveze prijavljivanja svojih prava intelektualnog vlasništva i eventualnih prava trećih strana, među kojima i, u ovom slučaju, žaliteljevih patenata, ne čini pojedinačno propuštanje svakog predmetnog poduzetnika, nego protutržišno usklađivanje između tih poduzetnika. Smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 38. pobijanog rješenja utvrdio da je Komisija osnovano smatrala da se iz elemenata koje je podnio žalitelj ne mogu izvesti zaključci o postojanju „osnovane sumnje” u pogledu tajnog sporazuma među poduzetnicima na koje se pritužba odnosi.
Kao drugo, žalitelj ističe da je Opći sud, time što je u točki 38. tog rješenja od njega zahtijevao da dokaže da je vrlo velik broj počinitelja povrede mogao dovesti u pitanje Komisijinu ocjenu u pogledu nepostojanja dokaza o tajnom sporazumu među poduzetnicima na koje se odnosi njegova pritužba, počinio pogrešku koja se tiče prava i povrijedio obvezu obrazlaganja svoje odluke.
Prema žaliteljevu mišljenju, postojanje vrlo velikog broja počinitelja povrede nema za cilj dovesti u pitanje tu ocjenu, nego samo dokazuje da je materijalno nemoguće pokrenuti postupak protiv svakog navodnog počinitelja povrede. Postojanje vrlo velikog broja počinitelja povrede, dakle, nema za cilj ojačati dokaz o tom tajnom sporazumu, čije je postojanje, osim toga, već bilo dokazano tijekom upravnog postupka i ponovljeno u tužbi u prvostupanjskom postupku. Stoga smatra da je obrazloženje Općeg suda u točki 38. pobijanog rješenja bespredmetno, s obzirom na to da žalitelj dokazivanje tajnog sporazuma nije temeljio na činjenici da postoji velik broj navodnih počinitelja povrede, nego na činjenici da je nekoliko poduzetnika koji sudjeluju u normizacijskom postupku bilo obaviješteno o postojanju njegova portfelja patenata prije početka tog postupka i da su povrijedili svoju obvezu prijavljivanja. Slijedom toga, navodi da upućivanje na vrlo velik broj počinitelja povrede iskrivljuje dokaze koji su podneseni Općem sudu.
Komisija tvrdi da je prvi žalbeni razlog nedopušten u mjeri u kojoj žalitelj ističe iskrivljavanje dokaza ili činjenica, a bespredmetan ili očito neosnovan u pogledu drugih argumenata koje je iznio.
–
Ocjena Suda
Valja podsjetiti na to da se prvi tužbeni razlog istaknut pred Općim sudom temeljio na tvrdnji o Komisijinoj očito pogrešnoj ocjeni interesa Unije. Žalitelj je tim tužbenim razlogom tvrdio da ta institucija nije shvatila važnost i težinu navodne povrede članka 101. UFEU‑a.
U tom pogledu valja utvrditi da je Opći sud, nakon što je u točkama 30. do 34. pobijanog rješenja podsjetio na Komisijine ovlasti u obradi pritužbi koje su joj podnesene i na ulogu podnositelja pritužbe, u točkama 36. do 38. tog rješenja odbio žaliteljeve argumente na sljedeći način:
„36
[…] valja napomenuti da je Komisija u uvodnim izjavama 36., 40., 43. i 46. [sporne] odluke navela da joj informacije koje je dostavio tužitelj ne omogućavaju da na temelju njih donese zaključak o postojanju tajnog sporazuma među poduzetnicima na koje se odnosi pritužba, niti čak da osnovano posumnja u njegovo postojanje. Ona je također u biti smatrala, u uvodnim izjavama 36., 39. i 46. [sporne] odluke, da ponašanja na koja se pritužba odnosi potpadaju pod pravo intelektualnog vlasništva, a ne pod pravo tržišnog natjecanja, u smislu da tužiteljeva prava intelektualnog vlasništva nisu uzeta u obzir prilikom utvrđivanja navedene norme. Komisija je, osobito, tim razlogom obrazložila svoj zaključak u skladu s kojim se vjerojatnost utvrđivanja postojanja povrede prava Unije u području tržišnog natjecanja u konkretnom slučaju činila ograničena i tako obrazložila svoje odbijanje daljnjeg ispitivanja tužiteljeve pritužbe.
Stoga, i s obzirom na to da tužitelj nije dokazao da taj zaključak proizlazi iz njezine očite pogreške u ocjeni, Komisija je pravilno utvrdila nepostojanje dostatnog interesa Unije za daljnje ispitivanje činjenica koje je naveo tužitelj.
Činjenica koju navodi tužitelj, a prema kojoj se navedena praksa odnosila na vrlo velik broj navodnih počinitelja povrede, ne može osporiti taj zaključak jer on nije dokazao da bi taj element, pod pretpostavkom da se dokaže, doveo u pitanje Komisijino utvrđenje o nepostojanju dokaza o tajnom sporazumu između poduzetnika na koje se odnosi njegova pritužba ili o činjenici da ponašanja na koja se pritužba odnosi u prvom redu potpadaju pod pravo intelektualnog vlasništva”.
Iz točaka 36. i 37. pobijanog rješenja proizlazi da je Opći sud ispitao, u skladu sa sudskom praksom koju je naveo u točkama 30. do 34. tog rješenja, je li Komisija svoju diskrecijsku ovlast obrade pritužbi izvršavala odvagivanjem, među ostalim, prirode navodne povrede, vjerojatnosti utvrđivanja njezina postojanja i interesa Unije.
Kao prvo, valja istaknuti da se žalitelj svojom argumentacijom usmjerenom protiv točaka 36. i 37. pobijanog rješenja ne poziva na pogrešku koja se tiče prava kojom je zahvaćeno rasuđivanje Općeg suda, nego od Suda zapravo traži da provede novu ocjenu dokaza, pozivajući ga da utvrdi da Opći sud „nije mogao preuzeti”, a da pritom ne počini „istu pogrešku” kao i Komisija, ocjenu činjenica koje se odnose na nepostojanje dokaza o tajnom sporazumu među poduzetnicima na koje se odnosi žaliteljeva pritužba, a koja je, osobito, navela Komisiju na donošenje sporne odluke.
Međutim, takva je argumentacija nedopuštena. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, Opći je sud jedini nadležan za utvrđivanje činjenica, osim u slučaju kad sadržajna netočnost njegovih utvrđenja proizlazi iz isprava priloženih u spisu, i za ocjenjivanje prihvaćenih dokaza. Dakle, utvrđivanje tih činjenica i ocjenjivanje tih dokaza ne predstavlja, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, pravno pitanje koje je kao takvo podložno nadzoru Suda (presude od 20. rujna 2018., Agria Polska i dr./Komisija,
C‑373/17 P
,
EU:C:2018:756
, t.
32.
i od 30. lipnja 2022., Fakro/Komisija,
C‑149/21 P
, neobjavljena,
EU:C:2022:517
, t.
45.
), s obzirom na to da Sud u okviru žalbe nije nadležan za ponovno ispitivanje činjenica i dokaza.
Štoviše, činjenica da je žalitelj pred Općim sudom „istaknuo” razlog koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni očito nije dovoljna da bi se potkrijepio njegov prigovor prema kojem je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 37. pobijanog rješenja smatrao da žalitelj nije „dokazao” da je zaključak do kojeg je Komisija došla u spornoj odluci proizišao iz očite pogreške u ocjeni.
Kao drugo, što se tiče žaliteljeve argumentacije koja se odnosi na točku 38. pobijanog rješenja, valja napomenuti, prvo, kad je riječ o navodnoj povredi obveze obrazlaganja koju je počinio Opći sud, da se ta obveza, koja čini bitnu procesnu pretpostavku, mora razlikovati od osnovanosti obrazloženja, koja se, pak, odnosi na materijalnu zakonitost spornog akta (vidjeti u tom smislu presude od 30. studenoga 2016., Komisija/Francuska i Orange,
C‑486/15 P
,
EU:C:2016:912
, t.
79.
i od 30. lipnja 2022., Fakro/Komisija,
C‑149/21 P
, neobjavljenu,
EU:C:2022:517
, t.
180.
).
Međutim, žaliteljev prigovor prema kojem je obrazloženje Općeg suda u točki 38. pobijanog rješenja „bespredmetno” ne odnosi se na nepostojanje ili nedostatnost obrazloženja, nego na pitanje je li to obrazloženje odgovarajuće ili osnovano.
Drugo, što se tiče žaliteljeva prigovora u pogledu osnovanosti ocjene iz te točke pobijanog rješenja, valja utvrditi da on proizlazi iz pogrešnog tumačenja tog rješenja.
Točno je da je Opći sud u točki 38. navedenog rješenja istaknuo da žalitelj nije dokazao da bi vrlo velik broj navodnih počinitelja, pod pretpostavkom da se dokaže, doveo u pitanje Komisijinu ocjenu o nepostojanju dostatnog interesa Unije za ispitivanje činjenica na koje je žalitelj uputio. Međutim, iz točaka 36. i 37. tog istog rješenja, u odnosu na koje žalitelj nije dokazao da su zahvaćene pogreškom koja se tiče prava, proizlazi da Opći sud svoje potvrđivanje Komisijine ocjene nije temeljio na broju počinitelja povrede, nego na činjenici da ponašanja koja žalitelj navodi potpadaju pod pravo intelektualnog vlasništva, a ne pod pravo tržišnog natjecanja.
Osim toga, budući da žalitelj svojom argumentacijom u tom pogledu nije dokazao da je Opći sud iskrivio dokaze, tu se argumentaciju može samo odbiti.
Stoga prvi žalbeni razlog treba odbaciti kao djelomično nedopušten i odbiti kao djelomično neosnovan.
Drugi žalbeni razlog, koji se u biti temelji na iskrivljavanju dokaza koji se odnose na navodnu podjelu tržištâ
–
Argumentacija stranaka
Žalitelj svojim drugim žalbenim razlogom tvrdi da je Opći sud u točki 41. pobijanog rješenja počinio pogrešku koja se tiče činjenica navodeći da žalitelj tijekom upravnog postupka nije iznio argumente koji se odnose na podjelu tržištâ. Žalitelj tvrdi da je u dopisu od 15. svibnja 2018. upravo istaknuo postojanje takve podjele tržištâ tijekom tog postupka, u cilju nadopune dviju već podnesenih pritužbi. Smatra da je Opći sud propustio navesti taj dopis, iako je i on bio priložen tužbi u prvostupanjskom postupku. Stoga je Opći sud pogrešno ocijenio dokaze koji su mu podneseni, s obzirom na to da je propustio utvrditi stvarni sadržaj jednog od tih dokaza, čime ih je iskrivio te počinio povredu obveze obrazlaganja. Smatra da je, slijedom toga, Opći sud u točki 42. pobijanog rješenja pogrešno utvrdio da se Komisiji ne može prigovoriti da prilikom donošenja sporne odluke nije uzela u obzir taj dopis.
Komisija odgovara da taj žalbeni razlog treba odbaciti kao nedopušten ili odbiti kao očito neosnovan.
–
Ocjena Suda
Valja podsjetiti na to da je žalitelj prvim tužbenim razlogom svoje tužbe za poništenje isticao da su poštanski operatori raspodijelili tržište o kojem je riječ time što su odabrali da patentiranu tehnologiju ne ponude na prodajnom mjestu, odnosno javnosti, nego samo e‑trgovcima.
Opći je sud tu argumentaciju u točkama 41. i 42. pobijanog rješenja odbio na sljedeći način:
„41
[…] valja napomenuti da iz tužiteljevih dopisa od 4. listopada 2017. i 14. rujna 2019., kao i iz uvodnih izjava 12. i 24. [sporne] odluke, proizlazi da tužiteljevi argumenti o podjeli tržištâ nisu bili istaknuti tijekom upravnog postupka.
Stoga se, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 34. [pobijanog rješenja], Komisiji ne može prigovoriti da te argumente nije analizirala u [spornoj] odluci”.
Kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 27. ove presude, utvrđenje činjenica i ocjena dokaza koje je proveo Opći sud, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, ne čine pravno pitanje koje je kao takvo podložno nadzoru Suda u fazi žalbe.
U konkretnom slučaju, iako žalitelj formalno upućuje na povredu obveze obrazlaganja, kao i na iskrivljavanje ili sadržajnu netočnost utvrđenja Općeg suda iz točke 41. pobijanog rješenja, čini se da se njegova argumentacija odnosi samo na utvrđivanje iskrivljavanja dokaza, kao što to proizlazi iz točke 35. ove presude. Međutim, razradom te argumentacije zapravo se u fazi žalbe nastoji istaknuti ocjena „stvarnog sadržaja” dopisa od 15. svibnja 2018. i ishoditi ispitivanje njegove dokazne vrijednosti u odnosu na dokaze koje je Opći sud ispitao i koji su navedeni u toj istoj točki pobijanog rješenja.
Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, takvo iskrivljavanje treba očito proizlaziti iz sadržaja spisa a da nije potrebno pristupiti novoj ocjeni činjenica i dokaza (presuda od 6. studenoga 2018., Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori i Komisija/Ferracci,
C‑622/16 P do C‑624/16 P
,
EU:C:2018:873
, t.
86.
i navedena sudska praksa), što ovdje nije slučaj.
Prema tome, drugi žalbeni razlog treba odbaciti kao nedopušten.
Treći žalbeni razlog, koji se u biti temelji na pogrešci koja se tiče prava i povredi obveze obrazlaganja u pogledu kvalifikacije žaliteljevih argumenata koji se odnose na sporazume o normizaciji
–
Argumentacija stranaka
Žalitelj svojim trećim žalbenim razlogom ističe da je Opći sud – time što je u točkama 87. i 88. pobijanog rješenja odbio četvrti i peti tužbeni razlog njegove tužbe za poništenje jer je žalitelj od njega, u biti, tražio da utvrdi povredu pravila tržišnog natjecanja a da pritom nije istaknuo nijedan argument kojim bi dokazao da je sporna odluka zahvaćena pogreškom koja se tiče prava, očitom pogreškom u ocjeni ili zloporabom ovlasti – počinio pogrešku koja se tiče prava pri utvrđivanju sadržaja dokaza.
Najprije, žalitelj tvrdi da, u suprotnosti s onim što je utvrdio Opći sud, on od njega nije tražio da izravno utvrdi povredu članka 101. UFEU‑a. Naprotiv, žalitelj smatra da je dokazao da je Komisija, da je dokaze koji su joj bili podneseni tijekom upravnog postupka ocjenjivala po njihovoj stvarnoj vrijednosti, mogla samo utvrditi postojanje tajnog sporazuma između poduzetnika na koje se odnosi pritužba i, slijedom toga, povredu članka 101. UFEU‑a. U tom pogledu žalitelj podsjeća na to da su četvrti i peti tužbeni razlog njegove tužbe za poništenje „samo razrada i pojašnjenje činjenica koje su iznesene već tijekom upravnog postupka”.
Nadalje, žalitelj ističe da je Opći sud – time što je u točki 83. pobijanog rješenja naveo da je žalitelj svojim četvrtim i petim tužbenim razlogom „razradio svoje viđenje protutržišne prirode sporazuma o normizaciji [Global Standards 1] i ponašanja njegovih članova a da pritom nije istaknuo nijedan argument koji se posebno odnosi na [spornu] odluku” – povrijedio obvezu obrazlaganja svojih odluka. Međutim, smatra da iz njegove cjelokupne argumentacije pred Općim sudom, osobito iz naslova njegova četvrtog tužbenog razloga, proizlazi da je želio dokazati da je Komisija počinila pogrešku koja se tiče prava time što nije utvrdila da je bio diskriminiran u pristupu postupku izrade normi te rezultatima i izvješćima o tim postupcima.
Naposljetku, kad je riječ o odbijanju petog tužbenog razloga, žalitelj tvrdi da je Opći sud – time što je ocijenio da je Komisija, nakon što je ispitala dokaze koje je podnio žalitelj, osnovano donijela spornu odluku – počinio i pogrešku koja se tiče prava te povrijedio obvezu obrazlaganja svojih odluka. Pojašnjava da je tim petim tužbenim razlogom samo iznio elemente koji su Komisiji trebali omogućiti da provede ocjenu navedenu u uvodnoj izjavi 42. sporne odluke, kako bi utvrdila je li sporazum o kojem je riječ obuhvaćen člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a i, u slučaju potvrdnog odgovora, jesu li bili ispunjeni uvjeti iz članka 101. stavka 3. UFEU‑a. Dodaje da je u tom tužbenom razlogu proveo sveobuhvatnu ocjenu uvjetâ primjene članka 101. UFEU‑a na sporazume o normizaciji kako bi dokazao da Komisija nije smjela odbaciti njegovu pritužbu.
Komisija smatra da treći žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
–
Ocjena Suda
Prije svega valja podsjetiti na to da su se četvrti i peti tužbeni razlog njegove tužbe za poništenje temeljili na pogrešci koja se tiče prava koja proizlazi iz činjenice da Komisija nije smatrala da postoji diskriminacija u pristupu postupku izrade normi, kao i rezultatima i izvješćima o tim postupcima, odnosno na pogrešci koja se tiče prava koja proizlazi iz činjenice da Komisija nije smatrala da je bio povrijeđen članak 101. UFEU‑a.
Točnije, žalitelj je tvrdio da je bio spriječen ostvariti pristup normizacijskom postupku, osobito pri normizacijskoj organizaciji Global Standards 1 (u daljnjem tekstu: normizacijska organizacija GS 1), i da su navodni počinitelji povrede prekršili svoje obveze koje proizlaze iz Smjernica za sporazume o horizontalnoj suradnji te mu uskratili pristup ishodu normizacijskog postupka na tržištu slanja i praćenja paketa u Uniji, što je nespojivo s člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a.
Opći je sud u točkama 83. do 87. pobijanog rješenja tu argumentaciju odbio na sljedeći način:
„83
Tužitelj svojim četvrtim i petim tužbenim razlogom razrađuje svoje viđenje protutržišne prirode sporazuma o normizaciji GS 1 i ponašanja njegovih članova, pri čemu ne ističe nijedan argument koji se konkretno odnosi na [spornu] odluku.
Usto, tužiteljevi su argumenti u velikoj mjeri novi u odnosu na one iznesene tijekom upravnog postupka, u njegovu dopisu od 14. rujna 2019., na koje je Komisija odgovorila u uvodnoj izjavi 38. i sljedećima [sporne] odluke. Komisija je u uvodnim izjavama 40. odnosno 43. [sporne] odluke zaključila, s jedne strane, da ,[joj] [dostavljene] informacije ne omogućavaju da na temelju njih donese zaključak o postojanju tajnog sporazuma među poduzetnicima [na koje se odnosi pritužba], niti čak da osnovano posumnja u njegovo postojanje’ i, s druge strane, da ,čak i pod pretpostavkom da se dokaže da pravila o radu normizacijske organizacije GS 1 čine sporazum o normizaciji koji bi mogao dovesti do stvaranja tržišne snage i da se njima ne poštuju uvjeti opisani u točkama 270. do 286. Smjernica [za sporazume o horizontalnoj suradnji], [tužitelj] ne navodi na koji bi to način pravila o radu ograničavala tržišno natjecanje’.
Valja podsjetiti na to da, prema sudskoj praksi, sudski nadzor odluka o odbacivanju pritužbe ne smije dovesti do toga da Opći sud svojom ocjenom interesa Unije nadomjesti Komisijinu ocjenu, već je taj nadzor namijenjen provjeri toga temelji li se sporna odluka na materijalno netočnim činjenicama, je li zahvaćena pogreškom koja se tiče prava, je li u njoj počinjena očita pogreška u ocjeni i je li došlo do zloporabe ovlasti ([…] presuda od 11. siječnja 2017., Topps Europe/Komisija,
T‑699/14
, neobjavljena,
EU:T:2017:2
, t.
66.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju, kao što je to Komisija pravilno istaknula, nije […] na Općem sudu da izravno ispituje jesu li sporazum o normizaciji GS 1 i ponašanje njegovih članova protutržišni, nego da utvrdi je li stajalište izneseno u uvodnoj izjavi 38. i sljedećima [sporne] odluke, kao odgovor na argumente koje je tužitelj iznio tijekom upravnog postupka, zahvaćeno pogreškom koja se tiče prava, očitom pogreškom u ocjeni ili zloporabom ovlasti.
Međutim, tužitelj četvrtim i petim tužbenim razlogom u biti zahtijeva od Općeg suda da utvrdi povredu pravila tržišnog natjecanja a da pritom nije iznio nijedan argument kojim bi dokazao da je [sporna] odluka zahvaćena pogreškom koja se tiče prava, očitom pogreškom u ocjeni ili zloporabom ovlasti”.
Žalitelj svojim trećim žalbenim razlogom u biti tvrdi da je rasuđivanje Općeg suda zahvaćeno pogreškom koja se tiče prava i da je povrijedio svoju obvezu obrazlaganja u pogledu kvalifikacije žaliteljevih argumenata koji se odnose na sporazume o normizaciji.
Tu argumentaciju valja odbaciti.
Naime, najprije valja utvrditi da žalitelj ne identificira nijednu pogrešku koja se tiče prava, a kojom bi bile zahvaćene točke 83., 87. i 88. pobijanog rješenja, nego samo ponavlja prikaz činjeničnih okolnosti za koje smatra da su trebale navesti Opći sud da utvrdi postojanje tajnog sporazuma među poduzetnicima na koje se odnosi žaliteljeva pritužba. Međutim, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 27. ove presude, dovoljno je podsjetiti na to da Sud u okviru žalbe ne može bez pozivanja na iskrivljavanje činjenica nadzirati ocjenu činjenica i dokaza koju je proveo Opći sud niti može,
a fortiori
, provesti novu ocjenu činjeničnih okolnosti i dokaza.
Nadalje, valja primijetiti da žalitelj u svojoj žalbi priznaje da je, kao odgovor na točku 42. sporne odluke, razradio argumentaciju o sveobuhvatnoj ocjeni uvjetâ primjene članka 101. UFEU‑a na sporazume o normizaciji, kako bi dokazao da je Komisija pogriješila kada je odbacila njegovu pritužbu. Posljedično, Opći je sud u točki 84. pobijanog rješenja pravilno smatrao da su žaliteljevi argumenti u velikoj mjeri bili novi u odnosu na one iznesene tijekom upravnog postupka.
Iz toga slijedi da je Opći sud u točkama 83., 87. i 88. pobijanog rješenja mogao, a da pritom ne počini pogrešku koja se tiče prava, zaključiti da ga je žalitelj svojim četvrtim i petim tužbenim razlogom pozvao da utvrdi povredu pravila tržišnog natjecanja a da pritom nije istaknuo nijedan argument kako bi se dokazalo da je sporna odluka zahvaćena očitom pogreškom u ocjeni ili pogreškom koja se tiče prava te odbiti te tužbene razloge.
Naposljetku, što se tiče povrede obveze obrazlaganja koju žalitelj navodi, tu tvrdnju treba odbiti. Budući da je Opći sud u točkama 84. do 87. pobijanog rješenja izložio razloge zbog kojih je odbio žaliteljev četvrti i peti tužbeni razlog, istovjetnost tih razloga i Komisijine argumentacije ne utječe na ocjenu poštovanja te obveze.
Iz toga proizlazi da treći žalbeni razlog treba odbaciti kao djelomično nedopušten i odbiti kao djelomično neosnovan.
Budući da nijedan od triju žalbenih razloga nije prihvaćen, ovu žalbu treba odbiti u cijelosti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog Poslovnika, koji se na temelju svojeg članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da je Komisija zatražila da žalitelj snosi troškove te s obzirom na to da on nije uspio sa svojom žalbom, treba mu naložiti da, pored vlastitih troškova, snosi i Komisijine troškove.

Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Frédéricu Jouvinu nalaže se da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove Europske komisije.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski