CELEX: 62018CJ0053
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Finansinių priemonių rinkos
Direktyva 2004/39/EB
8, 23, 50 ir 51 straipsniai
Taikymo sritis
Konsultantas finansų klausimais, turintis teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų
Agentas, baudžiamojoje byloje turintis kaltinamojo statusą
Nacionalinės teisės norma, kurioje numatyta galimybė laikinai uždrausti vykdyti veiklą
Pagrindinės laisvės
Išimtinai vidaus situacija
Netaikymas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/39/EB dėl finansinių priemonių rinkų, iš dalies keičiančios Tarybos direktyvas 85/611/EEB, 93/6/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2000/12/EB bei panaikinančios Tarybos direktyvą 93/22/EEB (
OL L 145, 2004, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 263), iš dalies pakeistos 2010 m. lapkričio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2010/78/ES (
OL L 331, 2010, p. 120
) (toliau – FPRD direktyva), visų pirma jos 8, 23 ir 51 straipsnių, taip pat Sutarčių principų ir nuostatų nediskriminavimo, proporcingumo, laisvės teikti paslaugas ir įsisteigimo teisės srityje išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Antonio Pasquale Mastromartino ir
Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)
(Nacionalinė bendrovių ir vertybinių popierių biržos komisija, Italija) ginčą dėl pastarosios sprendimo laikinai uždrausti ieškovui pagrindinėje byloje vykdyti konsultanto finansų klausimais, turinčio teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų, veiklą teisėtumo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
FPRD direktyvos 36 ir 38 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„(36)
Asmenys, teikiantys investicines paslaugas daugiau nei vienos investicinės įmonės naudai [vardu], turėtų būti laikom[i] ne draudimo [priklausomais] agentais, o investicinėmis įmonėmis, remiantis šioje direktyvoje pateikta jų sąvoka [, kai jie patenka į šioje direktyvoje pateikto termino apibrėžtį], išskyrus kai kuriuos asmenis, kuriems gali būti taikomos išimtys.
<…>
(38)
Ši direktyva neturėtų būti taikoma už investicinės įmonės patalpų vykdomos veiklos (išnešiojamoji prekyba) sąlygoms.“
Šios direktyvos 1 straipsnyje „Sritis“ nurodyta:
„1.   Ši direktyva taikoma investicinėms įmonėms ir reguliuojamoms rinkoms.
2.   Kredito įstaigoms, gavusioms leidimus veikti vadovaujantis [2000 m. kovo 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/12/EB dėl kredito įstaigų veiklos pradėjimo ir vykdymo (
OL L 126, 2000, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 3 t., p. 272)] ir teikiančioms vieną ar daugiau investicinių paslaugų, ir (ar) vykdančių investicinę veiklą, taip pat taikomos šios nuostatos <…>“
Minėtos direktyvos 4 straipsnio 1 dalies 1, 14 ir 25 punktai suformuluoti taip:
„1.   Šioje direktyvoje naudojamos šios sąvokos:
1)
„investicinė įmonė“ – tai bet kuris juridinis asmuo, kurio nuolatinis darbas ar veikla yra profesionalus vienos ar daugiau investicinių paslaugų teikimas trečiosioms šalims ir (ar) vienos ar daugiau investicinių veiklų atlikimas.
Valstybės narės į investicinių įmonių sąvoką gali įtraukti įmones, kurios nėra juridiniai asmenys <…>:
<…>
Tačiau tais atvejais, kai toks fizinis asmuo teikia paslaugas, susijusias su trečiųjų šalių lėšų ar perleidžiamų vertybinių popierių saugojimu, jis pagal šią direktyvą gali būti laikomas investicine įmone tik, jeigu, nepažeisdamas kitų reikalavimų, nustatytų šioje direktyvoje ir Direktyvoje 93/6/EEB, jis atitinka šias sąlygas:
a)
trečiųjų šalių nuosavybės teisės į priemones ir lėšas turi būti apsaugotos <…>;
b)
įmonė turi laikytis įmonės ar jos savininkų mokumo kontrolės taisyklių;
c)
[atliekamas] investicinės įmonės metinės finansinės atskaitomybės audit[as] <…>;
d)
kai įmonės savininkas yra tik vienas asmuo, jis turi užtikrinti investuotojų apsaugą įmonės veiklos nutraukimo savininko mirties, jo neveiksnumo ar panašiais atvejais;
<…>
14)
„reguliuojama rinka“ – tai rinkos operatoriaus valdoma ir (ar) administruojama daugiašalė sistema, apjungianti arba sudaranti lengvesnes sąlygas sistemingai ir taikant neleidžiančias veikti savo nuožiūra taisykles jungti daugiašalius trečiųjų šalių interesus pirkti ir parduoti finansines priemones, sudarant sandorį dėl finansinių priemonių, kuriomis leista prekiauti taikant šios sistemos taisykles ir (arba) pačioje sistemoje, gavusi leidimą veiklai ir pastoviai veikianti laikantis III antraštinės dalies nuostatų;
<…>
25)
draudimo [priklausomas] agentas – fizinis ar juridinis asmuo, kuris, veikdamas vienos investicinės įmonės vardu, tik jos vienos visiška ir besąlygine atsakomybe siūlo esamiems ir būsimiems klientams investicines ir (ar) pagalbines paslaugas, priima iš kliento ir perduoda nurodymus ar pavedimus dėl investicinių paslaugų ar finansinių priemonių, teikia finansines priemones ir (ar) konsultuoja esamus ir būsimus klientus dėl šių finansinių priemonių ar paslaugų.“
Pagal FPRD direktyvos 5 straipsnio 1 dalį valstybės narės turi reikalauti, kad prieš pradėdama teikti investicines paslaugas arba imdamasi investicinės veiklos investicinė įmonė gautų oficialų leidimą. Šios direktyvos 8 straipsnyje nurodytos sąlygos, kurioms esant kompetentingos institucijos gali atšaukti tokiai įmonei išduotą leidimą.
Minėtos direktyvos 13 straipsnio „Organizaciniai reikalavimai“ 2 dalyje nustatyta:
„Investicinė įmonė nustato atitinkamas politikos kryptis ir procedūras, kurios užtikrintų, kad įmonė, įskaitant jos vadovus, darbuotojus ir draudimo agentus, laikytųsi savo įsipareigojimų, nustatytų šios direktyvos nuostatose ir atitinkamose taisyklėse, reglamentuojančiose tokių asmenų sudaromus asmeninius sandorius.“
FPRD direktyvos 23 straipsnyje „Investicinių įmonių pareigos skiriant draudimo [priklausomus] agentus“ nurodyta:
„1.   Valstybės narės gali nuspręsti, kad investicinėms įmonėms leidžiama paskirti draudimo [priklausomus] agentus, siekiant reklamuoti investicinės įmonės paslaugas, prekiauti per tarpininkus ar priimti ir perduoti esamų ar būsimų klientų pavedimus, parduodant finansines priemones ir teikiant konsultacijas dėl tokių investicinės įmonės siūlomų finansinių priemonių ir paslaugų.
2.   Valstybės narės reikalauja, kad investicinei įmonei nutarus paskirti draudimo [priklausomą] agentą, ji lieka visiškai ir besąlygiškai atsakinga už kiekvieną draudimo [priklausomo] agento veiksmą ar neveikimą, šiam veikiant įmonės vardu. Valstybės narės reikalauja, kad investicinė įmonė užtikrintų, kad draudimo [priklausomas] agentas praneštų savo pareigas ir įmonę, kuriai atstovauja, prieš susisiekdamas su esamu ar būsimu klientu arba sudarinėdamas su juo sandorį.
<…>
Valstybės narės reikalauja, kad investicinės įmonės vykdytų savo draudimo [priklausomų] agentų veiklos priežiūrą, siekdamos užtikrinti, kad, veikdamos per draudimo [priklausomus] agentus, jos laik[ytųsi] šios direktyvos.
3.   Valstybės narės, nusprendusios leisti investicinėms įmonėms paskirti draudimo [priklausomus] agentus, įsteigia valstybės registrą. Draudimo [priklausomi] agentai registruojami valstybės narės, kurioje jie įsisteigė, valstybės registre. <…>
<…>
Valstybės narės užtikrina, kad draudimo [priklausomus] agentus būtų galima įtraukti į valstybės registrą tik nustačius, kad jie turi labai gerą reputaciją ir tinkamų bendro, komercinio ar profesinio pobūdžio žinių, leidžiančių jiems esamam ar būsimam klientui tinkamai perduoti informaciją apie siūlomą paslaugą.
<…>
4.   Valstybės narės reikalauja, kad draudimo [priklausomus] agentus skiriančios investicinės įmonės imtųsi atitinkamų priemonių, siekdamos išvengti draudimo [priklausomų] agentų veiklos, nepatenkančios į šios direktyvos taikymo sritį, neigiamo poveikio investicinės įmonės vardu veikiančio draudimo [priklausomo] agento veiklai.
<…>
5.   Valstybės narės reikalauja, kad investicinės įmonės skirtų tik tuos draudimo [priklausomus] agentus, kurie įtraukti į [šio] straipsnio 3 dalyje nurodytus valstybės registrus.
6.   Valstybės narės gali sugriežtinti šiame straipsnyje nustatytus reikalavimus arba papildyti juos kitais reikalavimais, taikomais draudimo [priklausomiems] agentams, už kurių registraciją jos yra atsakingos.“
Pagal šios direktyvos 50 straipsnio 1 dalį ir 2 dalies g punktą kompetentingoms institucijoms suteikiami visi priežiūros ir tyrimo įgaliojimai, reikalingi siekiant užtikrinti, kad būtų vykdomos jų funkcijos; tokie įgaliojimai vykdomi vadovaujantis nacionaline teise ir apima mažiausiai, be kita ko, teisę „reikalauti laikinai uždrausti vykdyti profesinę veiklą“.
Minėtos direktyvos 51 straipsnio „Administracinės sankcijos“ 1 dalyje numatyta:
„Nepažeisdamos leidimų atėmimo procedūros arba valstybių narių teisės taikyti baudžiamąsias sankcijas, valstybės narės, vadovaudamosi nacionaline teise, užtikrina, kad prieš atsakingus asmenis, pažeidusius nuostatas, priimtas įgyvendinant šią direktyvą, būtų taikomos atitinkamos administracinės priemonės ar administracinės sankcijos. Valstybės narės užtikrina, kad šios priemonės bus veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.“
Italijos teisė
1998 m. vasario 24 d.
decreto legislativo n. 58 – Testo unico delle disposizioni in materia di intermediazione finanziaria, ai sensi degli articoli 8 e 21 della legge 6 febbraio 1996, n. 52
(1998 m. Įstatyminis dekretas Nr. 58 dėl bendrojo finansinį tarpininkavimą reglamentuojančių nuostatų teksto pagal 1996 m. vasario 6 d. Įstatymo Nr. 52 8 ir 21 straipsnius) (GURI, paprastasis priedas, Nr. 71, 1998 m. kovo 26 d.) (toliau – TUF) 31 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.   Vykdydami veiklą už įmonės ribų, įgalioti subjektai pasitelkia konsultantus finansų klausimais, turinčius teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų. <…>
2.   Konsultanto finansų klausimais, turinčio teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų, veikla vykdoma išimtinai tik dėl vieno įgalioto subjekto interesų. Konsultantas finansų klausimais, turintis teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų, klientams arba potencialiems klientams reklamuoja ir teikia investicines paslaugas ir (arba) papildomas paslaugas, priima iš klientų ir perduoda nurodymus ar pavedimus dėl investicinių paslaugų ar finansinių priemonių, reklamuoja ir teikia finansines priemones ir (arba) teikia klientams arba potencialiems klientams konsultacijas šių priemonių ar paslaugų investicijų srityje. <…>“
Pagal TUF 55 straipsnio 2 dalį
Consob
gali nuspręsti atsargumo sumetimais maksimaliam vienų metų laikotarpiui nušalinti nuo konsultanto finansų klausimais, turinčio teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų, veiklos vykdymo, be kita ko, jeigu konsultantas turi kaltinamojo statusą pagal Baudžiamojo proceso kodekso 60 straipsnį dėl šio 55 straipsnio 2 dalyje nurodytų pažeidimų.
Regolamento recante norme di attuazione del decreto legislativo 24 febbraio 1998, n. 58 in materia di intermediari
(Reglamentas, kuriuo nustatomos 1998 m. vasario 24 d. Įstatyminio dekreto Nr. 58 dėl tarpininkų įgyvendinimo taisyklės), priimto 2007 m. spalio 29 d.
Consob
sprendimu Nr. 16190, 111 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Siekdama įvertinti galimybę taikyti [TUF] 55 straipsnio 2 dalyje nustatytas laikinąsias apsaugos priemones,
Consob
, naudodamasi įstatymo jai suteiktais įgaliojimais, įvertina aplinkybes, kuriomis konsultantas finansų klausimais, turintis teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų, įgijo kaltinamojo statusą dėl vieno iš minėtame teisės akte nurodytų nusikaltimų, ir visų pirma atsižvelgia į nusikalstamos veikos pavadinimą ir į tai, ar tomis aplinkybėmis galima pakenkti konkretiems interesams, susijusiems su konsultanto finansų klausimais, turinčio teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų, vykdoma veikla.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
A. P. Mastromartino užsiima konsultanto finansų klausimais, turinčio teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų, veikla. 2015 m. lapkričio 11 d. sprendimu, grindžiamu TUF 55 straipsnio 2 dalimi,
Consob
laikinai uždraudė jam užsiimti šia veikla vienų metų laikotarpiu motyvuodama tuo, kad jam iškelta baudžiamoji byla.
Tą sprendimą A. P. Mastromartino užginčijo
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
(Lacijaus regiono administracinis teismas, Italija). Tame teisme jis, be kita ko, nurodė, kad TUF 55 straipsnio 2 dalis, taikyta kaip teisinis pagrindas laikinai uždraudžiant užsiimti pagrindinėje byloje nagrinėjamo konsultanto finansų klausimais veikla, yra nesuderinama su FPRD direktyvos nuostatomis. Be to, ieškovo teigimu, diskrecijos, kurią
Consob
turi pagal nacionalinės teisės aktus nustatydama tokį laikiną draudimą, apimtis pažeidžia skaidrumo ir objektyvumo principus, įtvirtintus su pagrindinėmis laisvėmis susijusioje Teisingumo Teismo jurisprudencijoje.
Consob
nesutinka su šiais argumentais motyvuodama, be kita ko, tuo, kad minėta direktyva pagrindinėje byloje nagrinėjamam ginčui netaikytina.
Šiomis aplinkybėmis
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
(Lacijaus regiono administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar priklausomo agento (anglų k.
tied agent
) pareigos patenka į [FPRD direktyvos] atliekamo derinimo sritį ir dėl kokių aspektų?
2.
Ar tinkamas [FPRD direktyvos], ypač jos 8, 23 ir 51 straipsnių, taip pat Sutarčių nuostatų dėl nediskriminavimo, proporcingumo, laisvės teikti paslaugas ir įsisteigimo teisės taikymas nesuderinamas su [TUF] 55 straipsnio 2 dalyje ir paskesniuose jos pakeitimuose bei [2007 m. spalio 29 d.
Consob
sprendimu Nr. 16190 priimto Reglamento, kuriuo nustatomos 1998 m. vasario 24 d. Įstatyminio dekreto Nr. 58 dėl tarpininkų įgyvendinimo taisyklės,] 111 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta nacionalinės teisės norma, pagal kurią:
a)
leidžiama „savo nuožiūra“ įpareigoti „priklausomą agentą“ (konsultantą finansų klausimais, turintį teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų) nutraukti veiklą dėl aplinkybių, dėl kurių gera reputacija neprarandama, kaip apibrėžta nacionalinėje teisėje, ir kurios tuo pat metu nesusijusios su [šią] direktyvą įgyvendinančių normų laikymusi;
b)
leidžiama per procedūrą, kuria siekiama išvengti rezonanso dėl apkaltinimo baudžiamojoje byloje, kuri paprastai trunka daug ilgiau nei vienus metus, „savo nuožiūra“ įpareigoti „priklausomą agentą“ (konsultantą finansų klausimais, turintį teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų) nutraukti veiklą laikotarpiui iki vienų metų?“
Dėl prejudicinių klausimų
Klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar FPRD direktyva, visų pirma jos 8, 23, 50 ir 51 straipsniai, SESV nuostatos įsisteigimo laisvės ir laisvo paslaugų teikimo srityse, taip pat nediskriminavimo ir proporcingumo principai turi būti aiškinami taip, kad jiems prieštarauja laikinas draudimas užsiimti konsultanto finansų klausimais, turinčio teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų, veikla, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje.
Dėl FPRD direktyvos
Siekiant atsakyti į šiuos klausimus, pirmiausia reikia patikrinti, ar toks draudimas patenka į FPRD direktyvos taikymo sritį.
Pagal FPRD direktyvos 1 straipsnio 1 dalį ši direktyva taikoma investicinėms įmonėms ir reguliuojamoms rinkoms. Pagal šio 1 straipsnio 2 dalį kai kurios šios direktyvos nuostatos taip pat taikomos kredito įstaigoms, gavusioms leidimus veikti vadovaujantis Direktyva 2000/12, kai jos teikia vieną ar daugiau investicinių paslaugų ir (arba) vykdo investicinę veiklą.
Kadangi laikinas draudimas užsiimti „konsultanto finansų klausimais, turinčio teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų“, veikla, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, bet kuriuo atveju neturi ryšio su reguliuojamos rinkos valdymu, kaip tai suprantama pagal FPRD direktyvos 4 straipsnio 1 dalies 14 punktą, ir nesusijęs su tokia kredito įstaiga, kyla vienintelis klausimas – ar tokį konsultantą apima sąvoka „investicinė įmonė“, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą.
Pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies 1 punkto pirmą pastraipą ši sąvoka apima juridinius asmenis, kurių nuolatinis darbas ar veikla yra profesionalus vienos ar daugiau investicinių paslaugų teikimas trečiosioms šalims ir (ar) vienos ar daugiau investicinių veiklų atlikimas. Nors esant sąlygoms, numatytoms šio 1 punkto antroje ir trečioje pastraipose, fizinis asmuo taip pat gali būti laikomas investicine įmone, kitaip yra tuomet, kai šis asmuo veikia vienos investicinės įmonės vardu ir sąskaita.
Toks asmuo yra ne „investicinė įmonė“, kaip tai suprantama pagal FPRD direktyvos 4 straipsnio 1 dalies 1 punktą, tačiau patenka į atskirą „priklausomo agento“ sąvoką, kaip ji suprantama pagal šio 4 straipsnio 1 dalies 25 punktą. Pastarojoje nuostatoje „priklausomas agentas“ apibrėžtas kaip „fizinis ar juridinis asmuo, kuris, veikdamas vienos investicinės įmonės vardu, tik jos vienos visiška ir besąlygine atsakomybe siūlo esamiems ir būsimiems klientams investicines ir (ar) pagalbines paslaugas, priima iš kliento ir perduoda instrukcijas ar pavedimus dėl investicinių paslaugų ar finansinių priemonių, teikia finansines priemones ar konsultuoja esamus ir būsimus klientus dėl šių finansinių priemonių ar paslaugų“.
Iš šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies 1 ir 25 punktų matyti, kad joje sąvokos „investicinė įmonė“ ir „priklausomas agentas“ yra aiškiai atskirtos; pastaroji sąvoka pasižymi tuo, kad priklausomas agentas veikia vienos investicinės įmonės vardu ir sąskaita. Tos pačios direktyvos 36 konstatuojamojoje dalyje šiuo klausimu pažymėta, kad „[a]smenys, teikiantys investicines paslaugas daugiau nei vienos investicinės įmonės naudai [vardu], turėtų būti laikom[i] ne draudimo [priklausomais] agentais, o investicinėmis įmonėmis“.
Nors nagrinėjamu atveju tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į konkrečias savo nagrinėjamos bylos aplinkybes, turi nuspręsti dėl „konsultantų finansų klausimais, turinčių teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų“, kvalifikavimo, Teisingumo Teismas turi kompetenciją nustatyti kriterijus, kuriuos tuo tikslu turi taikyti nacionalinis teismas (šiuo klausimu žr. 2017 m. lapkričio 16 d. Sprendimo Robeco Hollands Bezit ir kt.,
C‑658/15
,
EU:C:2017:870
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Remiantis prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktais paaiškinimais, „konsultantas finansų klausimais, turintis teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų“, kaip tai suprantama pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamą nacionalinės teisės normą, siūlo ir teikia esamiems ar būsimiems klientams, be kita ko, investicines ir (ar) pagalbines paslaugas, taip pat konsultacijas investicijų srityje ir daro tai tik dėl vienos investicinės įmonės interesų. Taigi matyti, kad toks konsultantas, atsižvelgiant į jo atliekamas funkcijas, turi būti laikomas „priklausomu agentu“, kaip tai suprantama pagal FPRD direktyvos 4 straipsnio 1 dalies 25 punktą, o ne „investicine įmone“ pagal šios dalies 1 punktą.
Dėl to, ar FPRD direktyvos 8, 23 ir 51 straipsniai, kuriuos nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, taikytini pagrindinėje byloje, pirmiausia reikia konstatuoti, kad šios direktyvos 8 straipsnyje nustatytos sąlygos, kuriomis kompetentingos institucijos gali atšaukti investicinei įmonei išduotą veiklos leidimą, kurį gauti valstybės narės turi reikalauti prieš tokiai įmonei pradedant teikti investicines paslaugas arba imantis investicinės veiklos. Minėta direktyva nereikalauja, kad prieš pradėdami veiklą priklausomi agentai gautų leidimą, todėl pagrindinėje byloje nagrinėjamam laikinam draudimui užsiimti „konsultanto finansų klausimais, turinčio teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų“, veikla šis 8 straipsnis netaikomas.
Be to, kaip savo rašytinėse pastabose pažymėjo Komisija, FPRD direktyvos 23 straipsnis nereglamentuoja būtent priklausomų agentų veiklos, tačiau nustato sąlygas, kuriomis investicinės įmonės gali pasitelkti tokius agentus. Konkrečiai kalbant, šios direktyvos 23 straipsnio 2 dalies trečia pastraipa, siejama su 13 straipsnio 2 dalimi, investicines įmones įpareigoja nustatyti atitinkamas politikos kryptis ir procedūras, kurios užtikrintų, kad jos pačios laikytųsi iš šios direktyvos išplaukiančių įsipareigojimų, kai veikia per priklausomus agentus, tačiau nenustato sąlygų, kuriomis šie agentai gali užsiimti savo veikla.
Be to, kaip matyti iš FPRD direktyvos 23 straipsnio 3 ir 5 dalių, reikalavimas registruoti agentus valstybės registre yra sąlyga, kurios investicinės įmonės privalo laikytis, kad galėtų pasitelkti tokius agentus. Taip pat pažymėtina, kad viena iš tokio įregistravimo sąlygų yra tai, jog įregistruojamas asmuo turi būti geros reputacijos. Remiantis prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikta informacija, pagrindinėje byloje nagrinėjamas draudimas A. P. Mastromartino užsiimti atitinkama veikla buvo grindžiamas ne tariamu geros reputacijos nebuvimu, o aplinkybe, kad jam buvo iškelta baudžiamoji byla.
Be to, FPRD direktyvos 23 straipsnis nereglamentuoja sąlygų, kuriomis nacionalinės institucijos gali laikinai uždrausti priklausomo agento veiklą. Šiuo klausimu šio 23 straipsnio 6 dalis aiškiai nustato, kad valstybės narės gali sugriežtinti šiame 23 straipsnyje nustatytus reikalavimus arba papildyti juos kitais reikalavimais, taikomais priklausomiems agentams, už kurių registraciją jos yra atsakingos; tarp tokių reikalavimų gali būti, be kita ko, toks laikinas draudimas.
Be to, šio laikino draudimo neapima ir FPRD direktyvos 50 straipsnis. Nors pagal šio straipsnio 1 dalį ir 2 dalies g punktą kompetentingos institucijos turi turėti teisę reikalauti laikinai uždrausti vykdyti profesinę veiklą, iš pirmiau pateiktų svarstymų matyti, kad ši direktyva priklausomų agentų veiklos nereglamentuoja. Minėtos direktyvos 38 konstatuojamojoje dalyje būtent pažymėta, kad ši direktyva netaikoma už investicinės įmonės patalpų vykdomos veiklos sąlygoms. Pagrindinėje byloje nagrinėjamas laikinas draudimas konkrečiai skirtas „už įmonės ribų“ veikiančių konsultantų finansų klausimais, nepatenkančių į FPRD direktyvos taikymo sritį, veiklai.
Galiausiai šios direktyvos 51 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad valstybės narės turi užtikrinti, jog atsakingiems asmenims, pažeidusiems nuostatas, priimtas įgyvendinant šią direktyvą, būtų taikomos administracinės sankcijos. Remiantis prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikta informacija, faktinės aplinkybės, dėl kurių pagrindinėje byloje nagrinėjamas laikinas draudimas užsiimti „konsultanto finansų klausimais, turinčio teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų“, veikla, nesusijusios su teisės normų, kuriomis užtikrinamas minėtos direktyvos įgyvendinimas, pažeidimu. Taigi tai yra faktinės aplinkybės, kurioms šio 51 straipsnio 1 dalis netaikoma.
Todėl pagrindinėje byloje nagrinėjamas laikinas draudimas užsiimti „konsultanto finansų klausimais, turinčio teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų“, veikla nepatenka į FPRD direktyvos taikymo sritį, o tai, atsižvelgdamas į konkrečias pagrindinės bylos aplinkybes, vis dėlto turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Taigi minėta direktyva neturi įtakos tokiam draudimui su sąlyga, kad bus atliktas toks patikrinimas.
Dėl SESV nuostatų įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas srityse, taip pat nediskriminavimo ir proporcingumo principų
Primintina, kad SESV nuostatos įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas srityse netaikomos situacijai, kurios visi elementai susiję tik su viena valstybe nare (šiuo klausimu žr. 2016 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2018 m. lapkričio 14 d. Sprendimo NKBM,
C‑215/17
,
EU:C:2018:901
,
punktą).
Šiuo klausimu pažymėtina, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą keliami klausimai dėl laikino draudimo užsiimti „konsultanto finansų klausimais, turinčio teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų“, veikla (koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje) atitikties pagrindinėms laisvėms, kurios, kaip, rodos, mano prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, taikytinos pagrindinėje byloje nagrinėjamai situacijai, atsižvelgiant, be kita ko, į poveikį, kurį toks draudimas gali daryti atitinkamo konsultanto veiklai, neatsižvelgiant į tai, ar ši veikla yra tarpvalstybinė, ar nėra.
Nors negalima iš karto atmesti galimybės, kad nacionalinės teisės norma, vienodai taikoma tokio konsultanto vidaus ir tarpvalstybinei veiklai, gali, atsižvelgiant į konkretaus atvejo aplinkybes, daryti poveikį, kuris neapsiriboja tik vienos valstybės narės vidumi, tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad tuo atveju, jeigu prašymą priimti prejudicinį pateikęs teismas nurodo tik tai, jog ši nacionalinės teisės norma taikoma vienodai, Teisingumo Teismas negali manyti, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą dėl SESV nuostatų, susijusių su pagrindinėmis laisvėmis, išaiškinimo yra būtinas siekiant išspręsti tame teisme nagrinėjamą ginčą (šiuo klausimu žr. 2016 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
,
ir
punktus ir 2018 m. lapkričio 14 d. Sprendimo NKBM,
C‑215/17
,
EU:C:2018:901
,
–
punktus).
Nagrinėjamu atveju prašyme priimti prejudicinį sprendimą nematyti nieko konkretaus, kas leistų nustatyti sąsają tarp pagrindinės bylos dalyko ar faktinių aplinkybių ir A. P. Mastromartino naudojimosi (net ir potencialaus) 49 ir 56 straipsniuose užtikrinamomis pagrindinėmis laisvėmis.
Be to, tiek, kiek A. P. Mastromartino savo rašytinėse pastabose akcentuoja pasekmes, kurių laikinas draudimas užsiimti „konsultanto finansų klausimais, turinčio teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų“, veikla (koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje) visiškai abstrakčiai galėtų turėti galimybei užsiimti šia veikla visoje Sąjungoje, iš šių pastabų vis dėlto nematyti, kad tokios pasekmės būtų kiek nors svarbios siekiant išspręsti pagrindinėje byloje nagrinėjamą ginčą.
Todėl SESV 49 ir 56 straipsniais užtikrinamos pagrindinės laisvės netaikomos laikinam draudimui užsiimti „konsultanto finansų klausimais, turinčio teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų“, veikla (koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje) ir dėl to neturi įtakos tokiam draudimui.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad FPRD direktyva, visų pirma jos 8, 23, 50 ir 51 straipsniai, SESV 49 ir 56 straipsniai, taip pat nediskriminavimo ir proporcingumo principai turi būti aiškinami taip, kad esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, laikinas draudimas užsiimti konsultanto finansų klausimais, turinčio teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų, veikla nepatenka nei į šios direktyvos, nei į SESV 49 ir 56 straipsnių, nei į nediskriminavimo ir proporcingumo principų taikymo sritį. Esant tokiai situacijai, toks draudimas neprieštarauja šios direktyvos 8, 23, 50 ir 51 straipsniams, SESV 49 ir 56 straipsniams, taip pat nediskriminavimo ir proporcingumo principams.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/39/EB dėl finansinių priemonių rinkų, iš dalies keičianti Tarybos direktyvas 85/611/EEB, 93/6/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2000/12/EB bei panaikinanti Tarybos direktyvą 93/22/EEB, iš dalies pakeista 2010 m. lapkričio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2010/78/ES, visų pirma jos 8, 23, 50 ir 51 straipsniai, SESV 49 ir 56 straipsniai, taip pat nediskriminavimo ir proporcingumo principai turi būti aiškinami taip, kad esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, laikinas draudimas užsiimti konsultanto finansų klausimais, turinčio teisę teikti pasiūlymus už įmonės ribų, veikla nepatenka nei į šios direktyvos, nei į SESV 49 ir 56 straipsnių, nei į nediskriminavimo ir proporcingumo principų taikymo sritį. Esant tokiai situacijai, toks draudimas neprieštarauja šios direktyvos 8, 23, 50 ir 51 straipsniams, SESV 49 ir 56 straipsniams, taip pat nediskriminavimo ir proporcingumo principams.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.