CELEX: 62018CJ0493
Řízení o předběžné otázce
Soudní spolupráce v občanských věcech
Úpadková řízení
Nařízení (ES) č. 1346/2000
Článek 3 odst. 1
Žaloby, které vyplývají přímo z úpadkového řízení a úzce s ním souvisejí
Prodej nemovitosti a zřízení hypotečního zástavního práva
Odpůrčí žaloba podaná insolvenčním správcem
Článek 25 odst. 1
Výlučná příslušnost soudů členského státu, v němž bylo zahájeno úpadkové řízení

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 1 a čl. 25 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29. května 2000 o úpadkovém řízení (
Úř. věst. 2000, L 160, s. 1
; Zvl. vyd. 19/01, s. 191).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi UB a VA, Tiger SCI, WZ, jakožto insolvenčním správcem UB, a Banque patrimoine et immobilier SA ohledně prodejů nemovitostí původně patřících UB a hypotečních zástavních práv, kterými UB zatížil tento majetek, a ohledně žaloby podané WZ s cílem prohlásit tyto operace za neúčinné vůči majetkové podstatě.
Právní rámec
Nařízení č. 1346/2000
Body 2 a 6 odůvodnění nařízení č. 1346/2000 uvádějí:
„(2)
Řádné fungování vnitřního trhu vyžaduje, aby mezinárodní úpadková řízení probíhala účinně, a toto nařízení je třeba přijmout z důvodů dosažení tohoto cíle, který spadá do oblasti soudní spolupráce v občanských věcech ve smyslu článku 65 Smlouvy.
[…]
(6)
V souladu se zásadou proporcionality se toto nařízení omezuje na ustanovení, která upravují příslušnost pro zahájení úpadkových řízení a rozhodnutí, která jsou učiněna přímo na základě úpadkových řízení a s takovými řízeními úzce souvisí. Kromě toho obsahuje toto nařízení ustanovení, která se týkají uznávání takových rozhodnutí a rozhodného práva, které tyto zásady rovněž splňují.“
Článek 1 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:
„Toto nařízení se vztahuje na kolektivní úpadková řízení, která zahrnují částečné nebo úplné zabavení majetku dlužníka a jmenování správce podstaty.“
Článek 3 uvedeného nařízení, nadepsaný „Mezinárodní příslušnost“, v odstavci 1 stanoví:
„Soudy členského státu, na jehož území jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka, jsou příslušné k zahájení úpadkového řízení. V případě společnosti nebo právnické osoby se za místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy, považuje sídlo, pokud není prokázán opak.“
Článek 4 téhož nařízení upřesňuje:
„1.   Pokud toto nařízení nestanoví jinak, je právem rozhodným pro úpadkové řízení a jeho účinky právo toho členského státu, na jehož území bylo úpadkové řízení zahájeno (dále jen ‚stát, který řízení zahájil‘).
2.   Právo státu, který řízení zahájil, určuje podmínky pro zahájení tohoto řízení, jeho vedení a skončení. Určuje zejména,
[…]
m)
pravidla týkající se neplatnosti, odporovatelnosti nebo neúčinnosti právních úkonů poškozujících všechny věřitele.“
Článek 16 odst. 1 první pododstavec nařízení č. 1346/2000 stanoví:
„Rozhodnutí o zahájení úpadkového řízení učiněné soudem členského státu, který je příslušný podle článku 3, je uznáváno ve všech ostatních členských státech od okamžiku, kdy nabude účinku ve státě, který řízení zahájil.“
Článek 25 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:
„Rozhodnutí učiněná soudem, jehož rozhodnutí o zahájení řízení je uznáno podle článku 16, která se týkají průběhu a skončení úpadkového řízení, a vyrovnání tímto soudem schválená se rovněž uznávají bez dalších formálních náležitostí. […]
První pododstavec se rovněž vztahuje na rozhodnutí, která vyplývají přímo z úpadkového řízení, a na rozhodnutí, která s ním úzce souvisejí, i když je učinil jiný soud.
První pododstavec se rovněž vztahuje na rozhodnutí týkající se ochranných opatření, která byla učiněna po podání návrhu na zahájení úpadkového řízení.“
Nařízení (ES) č. 44/2001
Článek 1 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (
Úř. věst. 2001, L 12, s. 1
) v odstavci 1 a v odst. 2 písm. b) stanoví:
„1.   Toto nařízení se vztahuje na občanské a obchodní věci bez ohledu na druh soudu. Nevztahuje se zejména na věci daňové, celní a správní.
2.   Toto nařízení se nevztahuje na:
[…]
b)
konkursy, vyrovnání a podobná řízení“.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Dne 7. srpna 2008 Wirecard, společnost založená podle německého práva, získala od soudu Spojeného království opatření směřující ke zmrazení majetku UB, nizozemského státního příslušníka. K tomuto dni byl posledně uvedený UB vlastníkem bytu a souboru nemovitostí ve Francii.
Dne 22. srpna 2008 UB a jeho sestra VA podepsali před francouzským notářem akt o uznání dluhu, kterým UB uznal povinnost vrátit VA částku 500000 eur z titulu různých zápůjček, zavázal se vrátit tuto částku nejpozději do dne 22. srpna 2017 a zatížil hypotečním zástavním právem ve druhém pořadí byt a soubor nemovitostí, které vlastnil ve Francii, ve prospěch VA.
Ve dnech 18. a 24. března 2010 prodal UB tyto nemovitosti za cenu 395000 eur a 780000 eur společnosti Tiger SCI (dále jen „Tiger“), založené dne 25. února 2010 VA, přičemž posledně uvedená VA vlastní 90 % podíl této společnosti.
Dne 10. května 2011 byl na UB na jeho návrh prohlášen úpadek Croydon County Court (soud hrabství Croydon, Spojené království) podle nařízení č. 1346/2000 a příslušných právních předpisů Spojeného království o úpadkovém právu. Dne 1. července 2011 byl WZ jmenován insolvenčním správcem UB; jeho jmenování nabylo účinnosti dne 6. července 2011.
Na žádost WZ Croydon County Court (soud hrabství Croydon) dne 26. října 2011 povolil WZ, aby podal žalobu k francouzským soudům jednak za účelem zápisu deklaratorního usnesení o úpadku a jednak za účelem dosažení rozhodnutí, které právně určí, že prodej nemovitostí uvedených v bodě 12 tohoto rozsudku, jakož i zástavní právo k těmto nemovitostem ve prospěch VA (dále jen „dotčené prodeje a hypoteční zástavní práva“), představují transakce bez skutečného nebo významného protiplnění ve smyslu příslušných ustanovení úpadkového práva Spojeného království. WZ tím zamýšlel získat rozhodnutí, které umožní zpětné zahrnutí těchto nemovitostí do majetku UB, v úpadku, za účelem jejich zpeněžení.
Dne 12. prosince 2011 podal WZ, jenž jednal jako insolvenční správce UB, žalobu proti UB, VA a společnosti Tiger u tribunal de grande instance de Paris (soud prvního stupně v Paříži, Francie) s cílem prohlásit neúčinnost dotčených prodejů a hypotečních zástavních práv vůči majetkové podstatě. Banque patrimoine et immobilier (dále jen „BPI“), která financovala nabytí těchto nemovitostí, vstoupila do řízení jako vedlejší účastnice.
Vzhledem k tomu, že Croydon County Court (soud hrabství Croydon) měl za to, že UB nesplnil své zákonné povinnosti tím, že neposkytl dostatečné informace o existenci nepřiznaných aktiv, která nebyla umístěna ve Spojeném království, dne 3. července 2012 nařídil, aby automatická lhůta pro ukončení úpadkového řízení byla pozastavena, dokud UB tyto povinnosti nesplní. Rozsudkem ze dne 19. listopadu 2013 tento soud nakonec rozhodl o zrušení tohoto přerušení a rozhodl, že datem skutečného ukončení úpadku UB bude datum tohoto rozsudku.
Rozsudkem z téhož dne tribunal de grande instance de Paris (soud prvního stupně v Paříži, Francie) rozhodl, že dotčené prodeje a hypoteční zástavní práva jsou neúčinná vůči WZ jakožto insolvenčnímu správci UB, a to do výše zbývajících částek dlužných věřitelům. Rozsudkem ze dne 13. května 2016 cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži, Francie) nejenže potvrdil tuto neúčinnost, ale mimoto rozhodl, že neměla být takto omezena.
UB podal proti tomuto rozsudku kasační opravný prostředek k předkládajícímu soudu, Cour de cassation (Kasační soud, Francie). VA a společnost Tiger podaly vedlejší kasační opravný prostředek proti témuž rozsudku, stejně jako WZ, jakožto insolvenční správce UB. Na podporu svých kasačních opravných prostředků UB, VA a společnost Tiger tvrdí, že podle čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 jsou soudy členského státu, na jehož území jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka, příslušné k zahájení úpadkového řízení. Uvádějí rovněž, že Soudní dvůr v rozsudcích ze dne 12. února 2009, Seagon (
C‑339/07
,
EU:C:2009:83
) a ze dne 16. ledna 2014, Schmid (
C‑328/12
,
EU:C:2014:6
), rozhodl, že toto ustanovení musí být vykládáno v tom smyslu, že soudy členského státu, na jehož území bylo úpadkové řízení zahájeno, jsou příslušné k rozhodování o odpůrčí žalobě podané v úpadkovém řízení. UB, VA a společnost Tiger přitom mají za to, že v projednávané věci jsou příslušné pouze soudy Spojeného království k rozhodování o žalobě týkající se neúčinnosti dotčených prodejů a zřízení hypotečních zástavních práv, jelikož úpadkové řízení proti UB bylo zahájeno ve Spojeném království. Proto cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži) tím, že se neprohlásil i bez návrhu nepříslušným, porušil zejména čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1346/2000.
WZ tvrdí, že francouzské soudy mají ve věci v původním řízení mezinárodní příslušnost na základě rozhodnutí Croydon County Court (soud hrabství Croydon) ze dne 26. října 2011, jímž tento soud povolil podání žaloby před francouzskými soudy. Toto rozhodnutí je ve Francii uznáno bez dalších formálních náležitostí podle čl. 25 odst. 1 nařízení č. 1346/2000.
Předkládající soud poznamenává, že z judikatury Soudního dvora týkající se čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 vyplývá, že soudy členského státu, v němž bylo zahájeno úpadkové řízení, jsou příslušné k rozhodování o odpůrčí žalobě podané v úpadkovém řízení. Tento soud má nicméně pochybnosti o kvalifikaci žaloby dotčené v původním řízení a o vztahu tohoto ustanovení nařízení č. 1346/2000 k ustanovení čl. 25 odst. 1 pro účely určení soudu, který má mezinárodní příslušnost k rozhodování o sporu v původním řízení.
Za těchto podmínek se Cour de cassation (Kasační soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Vychází žaloba podaná insolvenčním správcem jmenovaným soudem členského státu, který zahájil úpadkové řízení, jejímž cílem je prohlásit neúčinnost vkladu hypotečních zástavních práv k nemovitostem dlužníka, které se nacházejí v jiném členském státě, jakož i prodeje těchto nemovitostí, ke kterým došlo v tomto členském státě, a to za účelem navrácení aktiv do majetku dlužníka, přímo z úpadkového řízení a úzce s ním souvisí?
2)
V případě kladné odpovědi, jsou k rozhodování o takovéto žalobě podané insolvenčním správcem příslušné výlučně soudy členského státu, v němž bylo zahájeno úpadkové řízení, nebo naopak jsou k tomu výlučně příslušné soudy členského státu, v němž se nachází nemovitosti, nebo mezi těmito soudy existuje souběžná příslušnost, a za jakých podmínek?
3)
Týká se rozhodnutí, jímž soud členského státu, v němž bylo zahájeno úpadkové řízení, opravňuje insolvenčního správce, aby podal žalobu v jiném členském státě, v zásadě příslušnosti soudu, který zahájil řízení, a může mít toto rozhodnutí za následek založení soudní příslušnosti tohoto jiného státu, zejména proto, že toto rozhodnutí může být kvalifikováno jako rozhodnutí, které se týká průběhu úpadkového řízení, ve smyslu čl. 25 odst. 1 nařízení č. 1346/2000, a které je z tohoto důvodu bez dalších formálních náležitostí uznáváno podle tohoto ustanovení?“
K předběžným otázkám
K první a druhé otázce
Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že žaloba insolvenčního správce jmenovaného soudem členského státu, na jehož území bylo zahájeno úpadkové řízení, jejímž cílem je prohlásit neúčinnost prodeje nemovitosti nacházející se v jiném členském státě, jakož i hypotečního zástavního práva k této nemovitosti vůči věřitelům jako celku, spadá do výlučné příslušnosti soudů prvního členského státu.
Článek 3 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 přiznává soudům členského státu, na jehož území jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka, výlučnou příslušnost k zahájení hlavního úpadkového řízení (rozsudek ze dne 14. listopadu 2018, Wiemer & Trachte,
C‑296/17
,
EU:C:2018:902
, bod
a citovaná judikatura).
Je třeba určit, zda toto ustanovení musí být vykládáno v tom smyslu, že tato výlučná příslušnost se vztahuje rovněž na takovou odpůrčí žalobu proti úkonům poškozujícím práva věřitelů jako celku, jako je žaloba, o kterou se jedná ve věci v původním řízení.
V tomto ohledu je třeba zaprvé uvést, že Soudní dvůr na základě bodu 6 odůvodnění nařízení č. 1346/2000 a v zájmu zajištění užitečného účinku tohoto nařízení rozhodl, že čl. 3 odst. 1 uvedeného nařízení přiznává soudům členského státu příslušného pro zahájení úpadkového řízení rovněž mezinárodní příslušnost rozhodnout o žalobách, které přímo vyplývají z tohoto řízení a úzce s ním souvisí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. dubna 2012, F-Tex,
C‑213/10
,
EU:C:2012:215
, body
a
, jakož i citovaná judikatura).
V této souvislosti je k určení, zda žaloba spadá do mezinárodní příslušnosti soudů členského státu, na jehož území bylo úpadkové řízení zahájeno, třeba určit, zda tato žaloba odpovídá oběma těmto kumulativním kritériím.
Pokud jde o první kritérium, k určení, zda žaloba vyplývá přímo z úpadkového řízení, je třeba uvést, že z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že určující skutečností pro účely rozhodnutí, do které oblasti žaloba spadá či nespadá, není její procesní kontext, nýbrž právní základ této žaloby. Podle tohoto přístupu je třeba zkoumat, zda právo nebo povinnost, které jsou základem uvedené žaloby, plynou z obecných pravidel občanského nebo obchodního práva, anebo z odchylných pravidel, která jsou specifická pro úpadková řízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2017, Tünkers France a Tünkers Maschinenbau,
C‑641/16
,
EU:C:2017:847
, bod
a citovaná judikatura).
Pokud jde o druhé kritérium, k určení, zda žaloba úzce souvisí s úpadkovým řízením, z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že pro rozhodnutí, zda se použije důvod pro vyloučení stanovený v čl. 1 odst. 2 písm. b) nařízení č. 44/2001, je určující intenzita vztahu existujícího mezi touto žalobou a úpadkovým řízením (rozsudek ze dne 9. listopadu 2017, Tünkers France a Tünkers Maschinenbau,
C‑641/16
,
EU:C:2017:847
, bod
a citovaná judikatura).
Zadruhé Soudní dvůr z analýzy působnosti nařízení č. 44/2001 a nařízení č. 1346/2000, jakož i z cílů sledovaných nařízením č. 1346/2000 vyvodil, že soudy členského státu, na jehož území bylo zahájeno úpadkové řízení, uvedené v čl. 3 odst. 1 tohoto nařízení, mají výlučnou příslušnost k rozhodování o žalobách, které vyplývají přímo z tohoto řízení a úzce s ním souvisejí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. listopadu 2018, Wiemer & Trachte,
C‑296/17
,
EU:C:2018:902
, bod
).
V projednávané věci z údajů poskytnutých předkládajícím soudem vyplývá, že žaloba dotčená v původním řízení má právní základ v právních pravidlech Spojeného království, které se konkrétně týkají úpadku. A dále toto řízení s výhradou ověření, které musí v tomto ohledu provést předkládající soud, bylo zahájeno insolvenčním správcem UB v rámci jeho všeobecného poslání spravovat a zpeněžit aktiva podstaty v zájmu věřitelů.
Taková žaloba insolvenčního správce jmenovaného soudem členského státu, ve kterém bylo zahájeno úpadkové řízení, jako je žaloba dotčená v původním řízení, jejímž cílem je prohlásit neúčinnost zápisu hypotečních zástavních práv na nemovitostech dlužníka, které se nacházejí v jiném členském státě, jakož i neúčinnost prodejů těchto nemovitostí, tedy vyplývá přímo z tohoto řízení a úzce s ním souvisí.
Z úvah uvedených v bodech 27 až 31 tohoto rozsudku vyplývá, že taková žaloba spadá do výlučné příslušnosti soudů členského státu, který úpadkové řízení zahájil.
Tato úvaha nemůže být zpochybněna skutečností, že žaloba dotčená v původním řízení se týká nemovitostí, které se nacházejí na území jiného členského státu, než je členský stát, na jehož území bylo úpadkové řízení zahájeno.
Nařízení č. 1346/2000 totiž nestanoví žádné pravidlo přiznávající soudům místa, kde se nemovitosti nacházejí, mezinárodní příslušnost k rozhodování o žalobě, jež směřuje k opětovnému zahrnutí těchto nemovitostí do majetkové podstaty v rámci úpadkového řízení. Kromě toho soustředění všech žalob přímo spojených s úpadkovým řízením u soudů členského státu, na jehož území bylo toto řízení zahájeno, je v souladu s cílem zvýšení účinnosti a zrychlení úpadkových řízení s mezinárodním dopadem, který je uveden v bodech 2 a 8 odůvodnění nařízení č. 1346/2000 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. listopadu 2018, Wiemer & Trachte,
C‑296/17
,
EU:C:2018:902
, bod
a citovaná judikatura).
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na první a druhou otázku odpovědět tak, že čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že žaloba insolvenčního správce jmenovaného soudem členského státu, na jehož území bylo zahájeno úpadkové řízení, jejímž cílem je prohlásit neúčinnost prodeje nemovitosti nacházející se v jiném členském státě, jakož i hypotečního zástavního práva k této nemovitosti vůči věřitelům jako celku, spadá do výlučné příslušnosti soudů prvního členského státu.
Ke třetí otázce
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 25 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že rozhodnutí, jímž soud členského státu, v němž bylo zahájeno úpadkové řízení, opravňuje insolvenčního správce, aby podal žalobu v jiném členském státě, třebaže by tato žaloba spadala do výlučné příslušnosti tohoto soudu, má za následek přiznání mezinárodní příslušnosti soudům tohoto jiného členského státu.
Článek 25 odst. 1 první pododstavec nařízení č. 1346/2000 stanoví, že rozhodnutí týkající se průběhu a skončení úpadkového řízení učiněná soudem, jehož rozhodnutí o zahájení řízení je uznáno podle článku 16 tohoto nařízení, se rovněž uznávají bez dalších formálních náležitostí. Druhý pododstavec tohoto odstavce 1 upřesňuje, že první pododstavec se rovněž vztahuje na rozhodnutí, která vyplývají přímo z úpadkového řízení, a na rozhodnutí, která s ním úzce souvisejí, i když je učinil jiný soud.
Článek 25 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 přitom nelze vykládat ve smyslu, jenž by zpochybňoval výlučnou povahu mezinárodní příslušnosti soudů členského státu, na jehož území bylo úpadkové řízení zahájeno, pro rozhodování o žalobách, které přímo vyplývají z tohoto řízení a úzce s ním souvisí.
V každém případě tento článek stanoví zjednodušený systém uznávání a výkonu rozhodnutí o zahájení řízení, a nikoliv mechanismus určování mezinárodní příslušnosti ve prospěch jiného soudu, než je soud, který má výlučnou příslušnost podle čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1346/2000.
V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že čl. 25 odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 1346/2000 se týká pouze uznávání a vykonatelnosti rozhodnutí, která vyplývají přímo z úpadkového řízení, a rozhodnutí, která s ním úzce souvisejí, i když byla vydána jiným soudem členského státu, na jehož území bylo úpadkové řízení zahájeno. Toto ustanovení jen připouští možnost, aby soudy členského státu, na jehož území bylo zahájeno úpadkové řízení podle čl. 3 odst. 1 tohoto nařízení, rozhodovaly též o žalobě, která přímo vyplývá z tohoto řízení a úzce s ním souvisí, ať již je to soud, který zahájil úpadkové řízení na základě uvedeného čl. 3 odst. 1, nebo jiný soud téhož členského státu, který je místně a věcně příslušný (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. listopadu 2018, Wiemer & Trachte,
C‑296/17
,
EU:C:2018:902
, bod
a citovaná judikatura).
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že čl. 25 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že rozhodnutí, jímž soud členského státu, v němž bylo zahájeno úpadkové řízení, opravňuje insolvenčního správce, aby podal žalobu v jiném členském státě, třebaže by tato žaloba spadala do výlučné příslušnosti tohoto soudu, nemůže mít za následek přiznání mezinárodní příslušnosti soudům tohoto jiného členského státu.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (devátý senát) rozhodl takto:

1)
Článek 3 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29. května 2000 o úpadkovém řízení musí být vykládán v tom smyslu, že žaloba insolvenčního správce jmenovaného soudem členského státu, na jehož území bylo zahájeno úpadkové řízení, jejímž cílem je prohlásit neúčinnost prodeje nemovitosti nacházející se v jiném členském státě, jakož i hypotečního zástavního práva k této nemovitosti vůči věřitelům jako celku, spadá do výlučné příslušnosti soudů prvního členského státu.

2)
Článek 25 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 musí být vykládán v tom smyslu, že rozhodnutí, jímž soud členského státu, v němž bylo zahájeno úpadkové řízení, opravňuje insolvenčního správce, aby podal žalobu v jiném členském státě, třebaže by tato žaloba spadala do výlučné příslušnosti tohoto soudu, nemůže mít za následek přiznání mezinárodní příslušnosti soudům tohoto jiného členského státu.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.