CELEX: 62020CJ0338
Begäran om förhandsavgörande
Ett område med frihet, säkerhet och rättvisa
Straffrättsligt samarbete
Ömsesidigt erkännande
Bötesstraff
Rambeslut 2005/214/RIF
Skäl för att inte erkänna och verkställa ett beslut
Artikel 20.3
Beslut om bötesstraff
Iakttagande av rätten till försvar
Delgivning av handlingar på ett språk som den bötfällda personen inte förstår
Översättning av väsentliga uppgifter i beslutet

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 20.3 i rådets rambeslut 2005/214/RIF av den 24 februari 2005 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på bötesstraff (
EUT L 76, 2005, s. 16
), i dess lydelse enligt rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009 (
EUT L 81, 2009, s. 24
) (nedan kallat rambeslut 2005/214).
Begäran har framställts i ett förfarande som anhängiggjorts av Centraal Justitieel Incassobureau, Ministerie van Veiligheid en Justitie (CJIB) (centrala indrivningsmyndigheten, justitie- och säkerhetsdepartementet (CJIB), Nederländerna) för att ett bötesstraff som påförts D.P. i Nederländerna med anledning av en överträdelse av vägtrafikbestämmelserna ska erkännas och verkställas i Polen.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
I skälen 1 och 2 i rambeslut 2005/214 anges följande:
”(1)
Europeiska rådet i Tammerfors den 15–16 oktober 1999 stödde principen om ömsesidigt erkännande, som bör bli en hörnsten i det rättsliga samarbetet på både det civilrättsliga och det straffrättsliga området inom [Europeiska] unionen.
(2)
Principen om ömsesidigt erkännande bör vara tillämplig på bötesstraff som utdöms av rättsliga eller administrativa myndigheter för att underlätta verkställigheten av sådana straff i andra medlemsstater än den stat i vilken straffet utdömdes.”
I artikel 1 i rambeslutet, med rubriken ”Definitioner”, föreskrivs följande:
”I detta rambeslut används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
a)
beslut
: ett slutgiltigt beslut om bötesstraff för en fysisk eller juridisk person, om beslutet fattas
…
ii)
av en annan myndighet i den utfärdande staten än en domstol med avseende på en brottslig gärning enligt lagen i den utfärdande staten, förutsatt att personen i fråga har haft möjlighet att få fallet prövat inför en domstol med särskild behörighet i brottmål,
iii)
av en annan myndighet än domstol i den utfärdande staten med avseende på gärningar som är straffbara enligt den utfärdande statens nationella lag eftersom de utgör överträdelser mot lagbestämmelser, förutsatt att vederbörande har haft möjlighet att få fallet prövat inför en domstol med särskild behörighet i brottmål,
....
b)
bötesstraff
: skyldighet att betala
i)
ett penningbelopp som utdöms som påföljd för ett brott,
…”
I artikel 3 i rambeslutet, med rubriken ”Grundläggande rättigheter”, föreskrivs följande:
”Detta rambeslut skall inte ändra skyldigheten att respektera de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsliga principerna enligt artikel 6 i [EU]-fördraget.”
Artikel 4 i rambeslutet har rubriken ”Översändande av beslut och anlitande av den centrala myndigheten”. I punkt 1 i den artikeln föreskrivs följande:
”Ett beslut tillsammans med ett intyg enligt denna artikel, får översändas till de behöriga myndigheterna i en medlemsstat där den fysiska eller juridiska person mot vilken beslutet har meddelats har egendom eller inkomst, normalt är bosatt eller, när det gäller en juridisk person, har sitt säte.”
Artikel 5 i rambeslut 2005/214 har rubriken ”Räckvidd”. I punkt 1 i den artikeln föreskrivs följande:
”Följande brott skall enligt detta rambeslut medföra erkännande och verkställighet av beslut utan kontroll av dubbel straffbarhet, om de är straffbara i den utfärdande staten enligt den utfärdande statens lagstiftning:
…
–
Beteende som står i strid med vägtrafikbestämmelser, inbegripet överträdelser av bestämmelser om körtid och viloperioder och av bestämmelser om farligt gods.
…”
I artikel 6 i detta rambeslut föreskrivs följande:
”De behöriga myndigheterna i den verkställande staten skall erkänna ett beslut som har översänts i enlighet med artikel 4 utan krav på ytterligare formaliteter och skyndsamt vidta alla de åtgärder som krävs för att verkställa det, såvida inte den behöriga myndigheten beslutar att åberopa något av de skäl för att vägra erkännande eller verkställighet som anges i artikel 7.”
I artikel 7 i rambeslutet, med rubriken ”Skäl för att inte erkänna och verkställa ett beslut”, föreskrivs följande:
”…
2.   Den behöriga myndigheten i den verkställande staten får också vägra erkänna och verkställa beslutet, om det konstateras att
…
g)
den berörda personen enligt det intyg som avses i artikel 4, i händelse av ett skriftligt förfarande inte, i enlighet med lagstiftningen i den utfärdande staten, personligen eller via en företrädare med behörighet enligt nationell lag underrättades om sin rätt att bestrida saken och om tidsfristerna för ett sådant bestridande,
…
3.   I de fall som avses i punkt 1 och i punkt 2 c, 2 g, 2 i och 2 j ska den behöriga myndigheten i den verkställande staten, innan den fattar ett beslut om att helt eller delvis inte erkänna och verkställa ett beslut, på lämpligt sätt samråda med den behöriga myndigheten i den utfärdande staten och i tillämpliga fall anmoda denna att utan dröjsmål tillhandahålla alla nödvändiga upplysningar.”
I artikel 20.3 i rambeslutet föreskrivs följande:
”Varje medlemsstat får motsätta sig erkännande och verkställighet av beslut, om intyget enligt artikel 4 ger anledning att förmoda att de grundläggande rättigheterna eller de grundläggande rättsliga principerna enligt artikel 6 i fördraget kan ha kränkts. Det förfarande som anges i artikel 7.3 skall därvid tillämpas.”
Polsk rätt
I artikel 611ff § 1 Kodeks postępowania karnego (straffprocesslagen), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet, föreskrivs följande:
”När en EU-medlemsstat, i detta avsnitt kallad ’den utfärdande staten’, ansöker om verkställighet av ett lagakraftvunnet beslut om bötesstraff ska beslutet verkställas av den distriktsdomstol inom vars domkrets gärningsmannen har egendom eller inkomst, eller har sin permanenta eller tillfälliga hemvist....”
Enligt artikel 611fg § 1 punkt 9 i straffprocesslagen, i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet, får polsk domstol vägra verkställighet av ett beslut om det av innehållet i intyget framgår att den person som berörs av beslutet, inte har blivit korrekt informerad om möjligheten och rätten att överklaga beslutet.
Nederländsk rätt
Enligt uppgifterna i beslutet om hänskjutande är CJIB en central förvaltningsmyndighet med ansvar för indrivning av fordringar som uppkommit till följd av bötesbeslut som utfärdats för gärningar begångna i Konungariket Nederländerna.
Bötesbeslut som utfärdats av CJIB kan överklagas till åklagarmyndigheten i L inom 6 veckor.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
CJIB ansökte den 21 januari 2020 vid den hänskjutande domstolen, Sąd Rejonowy dla Łodzi–Śródmieścia w Łodzi (Distriktsdomstolen i Łódź, Łódź centrum, Polen) om erkännande och verkställighet av det beslut som CJIB meddelat den 22 juli 2019 och som vann laga kraft den 2 september 2019. Genom nämnda beslut ålades D.P., som är bosatt i Polen, böter på 210 euro på grund av en överträdelse av vägtrafikbestämmelserna, det vill säga framförande av ett fordon med två däck som inte uppfyllde de erforderliga kraven. Överträdelsen begicks den 11 juli 2019.
Som svar på nämnda domstols begäran om upplysningar uppgav CJIB att beslutet av den 22 juli 2019 inte hade delgetts mottagaren tillsammans med en översättning till polska. CJIB tillade att beslutet hade avfattats på nederländska och att det åtföljts av ytterligare förklaringar på engelska, franska och tyska samt en hänvisning till webbplatsen www.cjib.nl, på vilken det fanns information på polska bland annat om hur den berörda personen kan betala böterna, överklaga dem och kontakta CJIB för att ställa frågor eller erhålla ytterligare förklaringar.
Vid förhandlingen vid den hänskjutande domstolen förklarade D.P. att han i början av december 2019 hade erhållit en skrivelse från Nederländerna som inte innehöll någon översättning till polska, vilket innebar att han inte kunde besvara skrivelsen eftersom han inte förstod innehållet i den.
Den hänskjutande domstolen har medgett att rambeslut 2005/214 inte innehåller någon bestämmelse av vilken det uttryckligen framgår att mottagaren av ett beslut om bötesstraff även ska delges en översättning av det. Den hänskjutande domstolen anser emellertid att varje beslut om bötesstraff, i den mening som avses i rambeslut 2005/214 – i likhet med underrättelser om överträdelser som omfattas av tillämpningsområdet för Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/413 av den 11 mars 2015 om underlättande av gränsöverskridande informationsutbyte om trafiksäkerhetsrelaterade brott (
EUT L 68, 2015, s. 9
) och Europaparlamentets och rådets direktiv 2010/64/EU av den 20 oktober 2010 om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden (
EUT L 280, 2010, s. 1
) – ska delges den bötfällda personen på ett språk som vederbörande förstår så att personen i fråga har möjlighet att utöva sin rätt till försvar och att rätten till en rättvis rättegång garanteras.
Den hänskjutande domstolen har i detta sammanhang hänvisat till praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europadomstolen) avseende artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen) och bland annat till Europadomstolens dom av den 28 augusti 2018, Vizgirda mot Slovenien (CE:ECHR:2018:0828JUD 005986808) och dom av den 21 februari 1984, Öztürk mot Tyskland (CE:ECHR:1984:1023JUD000854479). Det framgår av dessa domar dels att rätten att erhålla en översättning av beslutet och den information som avser möjligheten att överklaga utgör väsentliga delar av rätten till en rättvis rättegång, dels att de rättigheter som garanteras i artikel 6 i Europakonventionen även är tillämpliga i mål som är av mindre allvarlig art, vilket även omfattar sådana mål som rör förseelser. EU-domstolen fann i domen av den 12 oktober 2017, Sleutjes (
C‑278/16
,
EU:C:2017:757
), att översättningsskyldigheten även gäller mål som rör mindre allvarliga brott.
Mot denna bakgrund beslutade Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (Distriktsdomstolen i Łódź, Łódź centrum) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen:
”Ger delgivningen av ett beslut om bötesstraff till den bötfällda personen, utan att det därvid säkerställts att beslutet översätts till ett språk som denne förstår, myndigheten i den verkställande staten rätt att vägra verkställighet av beslutet på grundval av bestämmelser som antagits för att införliva artikel 20.3 i rambeslut [2005/214], på grund av att rätten till en rättvis rättegång åsidosatts?”
Prövning av tolkningsfrågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artikel 20.3 i rambeslut 2005/214 ska tolkas så, att den tillåter att myndigheten i den verkställande medlemsstaten vägrar att verkställa ett beslut om bötesstraff, i den mening som avses i artikel 1 a i rambeslutet, när beslutet har delgetts mottagaren utan att åtföljas av en översättning av beslutet till ett språk som vederbörande förstår.
Det ska inledningsvis påpekas att rambeslut 2005/214, vilket särskilt framgår av artiklarna 1 och 6 i rambeslutet, samt skälen 1 och 2 i detsamma, har till syfte att inrätta ett effektivt system för gränsöverskridande erkännande och verkställighet av lagakraftvunna beslut om bötestraff för fysiska eller juridiska personer som har gjort sig skyldiga till något av de brott som anges i artikel 5 i rambeslutet (dom av den 4 mars 2020, Bank BGŻ BNP Paribas,
C‑183/18
,
EU:C:2020:153
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Rambeslut 2005/214 syftar nämligen till att, utan någon harmonisering av medlemsstaternas strafflagstiftning, garantera verkställighet av bötesstraff i dessa stater tack vare principen om ömsesidigt erkännande (dom av den 4 mars 2020, Bank BGŻ BNP Paribas,
C‑183/18
,
EU:C:2020:153
, punkt
).
Principen om ömsesidigt erkännande, som ligger till grund för systematiken i rambeslut 2005/214, innebär enligt artikel 6 i rambeslutet att medlemsstaterna i princip är skyldiga att erkänna ett beslut om bötesstraff som har översänts i enlighet med artikel 4 i rambeslutet, utan krav på ytterligare formaliteter, och att skyndsamt vidta alla de åtgärder som krävs för att verkställa det. Skälen för att vägra erkännande eller verkställighet av ett sådant beslut ska således tolkas restriktivt (dom av den 4 mars 2020, Bank BGŻ BNP Paribas,
C‑183/18
,
EU:C:2020:153
, punkt
och där angiven rättspraxis).
De skäl för att vägra erkännande och verkställighet av beslut som omfattas av tillämpningsområdet för rambeslut 2005/214 anges uttryckligen i artikel 7.1 och 7.2 i rambeslutet.
Enligt artikel 3 i rambeslut 2005/214 ska detta rambeslut för övrigt inte leda till att skyldigheten att respektera de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsliga principerna i artikel 6 FEU ändras, vilket är skälet till att det i artikel 20.3 i rambeslutet även föreskrivs att den behöriga myndigheten i den verkställande medlemsstaten kan vägra att erkänna och verkställa ett beslut om bötesstraff, om de grundläggande rättigheterna eller de grundläggande rättsliga principerna i artikel 6 FEU har åsidosatts (dom av den 5 december 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Erkännande och verkställande av bötesstraff),
C‑671/18
,
EU:C:2019:1054
, punkt
).
Om intyget enligt artikel 4 i rambeslut 2005/214, som bifogas beslutet om bötesstraff, ger anledning att förmoda att de grundläggande rättigheterna eller de grundläggande rättsliga principerna som definieras i artikel 6 FEU kan ha kränkts, kan således de behöriga myndigheterna i den verkställande medlemsstaten vägra att erkänna och verkställa ett sådant beslut när något av de skäl för att inte erkänna och verkställa ett beslut som anges i artikel 7.1 och 7.2 i rambeslutet är för handen, samt med stöd av artikel 20.3 i rambeslutet (dom av den 5 december 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Erkännande och verkställande av bötesstraff),
C‑671/18
,
EU:C:2019:1054
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Bland dessa grundläggande rättigheter återfinns dels rätten till en rättvis rättegång, vilken utgör en integrerad del av rätten till ett effektivt domstolsskydd, dels rätten till försvar, vilken stadfästs i artikel 47 andra stycket respektive artikel 48.2 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, vilka enligt förklaringarna till stadgan (
EUT C 303, 2007, s. 17
) motsvarar artikel 6.1 respektive 6.3 i Europakonventionen.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 75 i sitt förslag till avgörande har EU-domstolen nämligen slagit fast att en trafikförseelse utgör en ”brottslig gärning” (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 juni 2021, Latvijas Republikas Saeima (Prickning),
C‑439/19
,
EU:C:2021:504
, punkterna
–
och där angiven rättspraxis). Såsom framgår av praxis från Europadomstolen avseende artikel 6 i Europakonventionen, vilken enligt artikel 52.3 i stadgan ska beaktas vid tolkningen av artikel 47 andra stycket och artikel 48.2 i stadgan, omfattas följaktligen förfarandet avseende ett bötesstraff som påförts till följd av en sådan gärning, inbegripet det skede som föregår domstolsförfarandet, av tillämpningsområdet för artikel 6.1 och 6.3 i Europakonventionen (se, för ett liknande resonemang, Europadomstolen, 19 oktober 2004, Falk mot Nederländerna, CE:ECHR:2004:1019DEC006627301, och Europadomstolen, 20 oktober 2015, Dvorski mot Kroatien, CE:ECHR:2015:1020JUD0025, § 76 och där angiven rättspraxis).
Mottagaren av ett beslut som omfattas av tillämpningsområdet för rambeslut 2005/214 har således rätt att göra gällande de grundläggande rättigheter som stadfästs i artikel 47 andra stycket och artikel 48.2 i stadgan, och myndigheterna i medlemsstaterna ska därför säkerställa att dessa rättigheter iakttas.
Den eventuella översättningsskyldighet som åligger myndigheterna i den utfärdande medlemsstaten enligt dessa bestämmelser när ett sådant beslut delges, ska således prövas.
Det ska i detta hänseende påpekas att det i rambeslut 2005/214 inte konkret föreskrivs hur mottagaren av ett beslut om bötesstraff, i den mening som avses i artikel 1 a i rambeslutet, som påförts för ett trafikbrott, ska delges beslutet. I artikel 7.2 g i rambeslutet föreskrivs nämligen endast att den behöriga myndigheten i den verkställande medlemsstaten får vägra erkänna och verkställa ett sådant beslut, om det konstateras att mottagaren enligt det intyg som avses i artikel 4 i rambeslutet, i händelse av ett skriftligt förfarande inte, i enlighet med lagstiftningen i den utfärdande medlemsstaten, personligen eller via en företrädare med behörighet enligt nationell lag underrättades om sin rätt att bestrida saken och om tidsfristerna för ett sådant bestridande.
Genom att på detta sätt hänvisa till medlemsstaternas lagstiftning har unionslagstiftaren överlåtit åt medlemsstaterna att besluta om hur den berörda personen ska underrättas om sin rätt att bestrida saken och om tidsfristerna för ett sådant bestridande, samt när en sådan frist börjar löpa, under förutsättning att delgivningen sker på ett effektivt sätt och att rätten till ett effektivt domstolsskydd och utövandet av rätten till försvar garanteras (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 december 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Erkännande och verkställande av bötesstraff),
C‑671/18
,
EU:C:2019:1054
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska i detta sammanhang erinras om att iakttagandet av rätten till ett effektivt domstolsskydd inte enbart kräver att ett verkligt och faktiskt mottagande av beslut garanteras, det vill säga att de delges mottagaren (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 december 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Erkännande och verkställande av bötesstraff),
C‑671/18
,
EU:C:2019:1054
, punkt
och där angiven rättspraxis), utan det krävs även att en sådan delgivning gör det möjligt för mottagaren att på ett detaljerat sätt få kännedom om de skäl som ligger till grund för det beslut som fattats rörande honom eller henne och de rättsmedel som kan tillgripas mot ett sådant beslut samt den föreskrivna fristen för att göra detta så att mottagaren på ett effektivt sätt kan tillvarata sina rättigheter och med kännedom om samtliga omständigheter avgöra huruvida det finns anledning att överklaga beslutet till domstol (se, analogt, dom av den 18 juli 2013, kommissionen m.fl./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Enligt artikel 6.3 i Europakonventionen ska iakttagandet av rätten till försvar dessutom innefatta en rätt för den berörda personen att utan dröjsmål, ”på ett språk som han förstår” och i detalj, underrättas om innebörden av och grunden för anklagelsen mot honom.
Europadomstolen har i detta avseende slagit fast att den tilltalade enligt denna bestämmelse har rätt att i detalj bli underrättad inte bara om grunden för anklagelsen, det vill säga om den konkreta gärning som läggs vederbörande till last och som ligger till grund för anklagelsen, utan även om den rättsliga kvalificeringen av gärningen, eftersom exakta och fullständiga uppgifter om de anklagelser som riktas mot den tilltalade och därmed den rättsliga kvalificering som domstolen kan göra av den gärning som vederbörande anklagas för utgör en väsentlig förutsättning för att förfarandet ska vara rättvist (se, för ett liknande resonemang, Europadomstolen, 25 mars 1999, Pélissier och Sassi mot Frankrike, CE:ECHR:1999:0325JUD002544494, §§ 51 och 52).
Europadomstolen har dessutom slagit fast att även om det i artikel 6.3 i Europakonventionen inte föreskrivs någon skyldighet att ge en utlänning som står åtalad för brott en skriftlig översättning av samtliga skriftliga bevis eller officiella handlingar i ärendet, krävs det emellertid enligt denna bestämmelse att delgivningen av ”anklagelsen” till nämnda person sker med största noggrannhet. Enligt Europadomstolen har stämningsansökan nämligen en avgörande roll vid lagföringen, eftersom den åtalade, från och med delgivningen av stämningsansökan, officiellt och skriftligen har underrättats om den rättsliga och faktiska grunden för den gärning som läggs vederbörande till last. Härav följer att en tilltalad som inte kan det språk som domstolen använder i praktiken kan missgynnas om man inte också ger vederbörande en översättning av stämningsansökan på ett språk som denne förstår (se, för ett liknande resonemang, Europadomstolen, 28 augusti 2018, Vizgirda mot Slovenien, CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, §§ 75–78).
De nationella myndigheternas kontroll av språkkunskaperna hos en tilltalad som inte i tillräcklig utsträckning behärskar rättegångsspråket, för att fastställa dennes behov av språkligt stöd, ska dessutom göras med hänsyn till olika omständigheter, såsom typen av brott och den information som de nationella myndigheterna har gett den tilltalade. Ett par öppna frågor borde räcka för att fastställa behovet av språkligt stöd (se, för ett liknande resonemang, Europadomstolen, 28 augusti 2018, Vizgirda mot Slovenien, CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, § 84).
Det följer således av punkterna 34–38 ovan att iakttagandet av rätten till en rättvis rättegång och rätten till försvar innebär att myndigheterna i medlemsstaterna, som ålägger ett bötesstraff i den mening som avses i artikel 1 a i rambeslut 2005/214, är skyldiga att säkerställa att den berörda personen, när denne delges bötesstraffbeslutet, underrättas – på ett språk som vederbörande förstår – om de uppgifter i beslutet som är väsentliga för att den berörda personen ska kunna förstå vad han eller hon anklagas för och ha möjlighet att fullständigt utöva sin rätt till försvar, eller om möjligheten att vid behov erhålla en översättning av dessa uppgifter. Nämnda uppgifter omfattar bland annat den gärning som ligger till grund för det beslut som delgetts, det konstaterade brottet, den ålagda påföljden, de rättsmedel som kan tillgripas mot beslutet, den frist som föreskrivs för detta och angivelsen av det organ som överklagandet ska inges till. För det fall den berörda personen gör gällande att en översättning är nödvändig ankommer det på de behöriga myndigheterna i den utfärdande medlemsstaten att vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att översättningen utförs utan dröjsmål.
Den behöriga myndigheten i den verkställande medlemsstaten kan följaktligen, med stöd av artikel 20.3 i rambeslut 2005/214, motsätta sig erkännande och verkställighet av ett beslut om bötesstraff, i den mening som avses i artikel 1 a i rambeslutet, när beslutet har delgetts mottagaren utan att åtföljas av en översättning av de uppgifter som nämns i föregående punkt till ett språk som vederbörande förstår och utan att vederbörande, i förekommande fall, ges möjlighet att erhålla en sådan översättning.
Det ankommer på denna myndighet att på ett konkret och precist sätt, med beaktande bland annat av typen av brott, den information som de nationella myndigheterna har gett mottagaren och de faktiska omständigheter som ligger till grund för det beslut som delgetts, kontrollera om mottagaren förstår det språk som beslutet har delgetts på.
Ett påstående om att rätten till försvar och rätten till ett effektivt domstolsskydd har åsidosatts måste nämligen, såsom domstolen redan har slagit fast, prövas mot bakgrund av de specifika omständigheterna i varje enskilt fall, i synnerhet vilken typ av rättsakt det gäller, det sammanhang i vilket den antagits och de rättsregler som reglerar det aktuella området (dom av den 26 juli 2017, Sacko,
C‑348/16
,
EU:C:2017:591
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Såsom Europeiska kommissionen med rätta har påpekat i sitt skriftliga yttrande är myndigheten i den verkställande medlemsstaten skyldig att, innan den vägrar att erkänna och verkställa ett beslut, i den mening som avses i artikel 1 a i rambeslut 2005/214, begära alla nödvändiga upplysningar från den myndighet som utfärdat beslutet, i enlighet med artikel 7.3 i rambeslutet, och den utfärdande myndigheten är skyldig att lämna dessa upplysningar till myndigheten i den verkställande medlemsstaten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 december 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Erkännande och verkställande av bötesstraff),
C‑671/18
,
EU:C:2019:1054
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Mot denna bakgrund ska frågan besvaras enligt följande. Artikel 20.3 i rambeslut 2005/214 ska tolkas så, att den tillåter att myndigheten i den verkställande medlemsstaten vägrar att verkställa ett beslut om bötesstraff, i den mening som avses i artikel 1 a i rambeslutet, för ett vägtrafikbrott, när beslutet har delgetts mottagaren utan att åtföljas av en översättning, till ett språk som vederbörande förstår, av de uppgifter i beslutet som är väsentliga för att mottagaren ska kunna förstå vad han eller hon anklagas för och fullständigt kunna utöva sin rätt till försvar, och utan att vederbörande har getts möjlighet att på begäran erhålla en sådan översättning.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:

Artikel 20.3 i rådets rambeslut 2005/214/RIF av den 24 februari 2005 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på bötesstraff, i dess lydelse enligt rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009, ska tolkas så, att den tillåter att myndigheten i den verkställande medlemsstaten vägrar att verkställa ett beslut om bötesstraff, i den mening som avses i artikel 1 a i rambeslutet, för ett vägtrafikbrott, när beslutet har delgetts mottagaren utan att åtföljas av en översättning, till ett språk som vederbörande förstår, av de uppgifter i beslutet som är väsentliga för att mottagaren ska kunna förstå vad han eller hon anklagas för och fullständigt kunna utöva sin rätt till försvar, och utan att vederbörande har getts möjlighet att på begäran erhålla en sådan översättning.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: polska.