CELEX: 62021CJ0719
Muutoksenhaku
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
SEUT 101 artikla
Euroopan komissiolle tehty kantelu
Komission päätös kantelun hylkäämisestä
Kumoamiskanne
Vastineen jättämiselle asetettu määräaika

Frédéric Jouvin vaatii valituksellaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 26.4.2021 antaman määräyksen Jouvin v. komissio (
T‑472/20 ja T‑472/20 AJ II
, ei julkaistu,
EU:T:2021:215
; jäljempänä valituksenalainen määräys), jossa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi selvästi täysin perusteettomana hänen kanteensa, jossa vaadittiin kumoamaan 28.5.2020 tehty komission päätös C(2020) 3503 final, jossa hylättiin hänen kantelunsa SEUT 101 artiklan väitetyistä rikkomisista.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Asetus (EY) N:o 773/2004
[SEUT 101] ja [SEUT 102] artiklan mukaisten komission menettelyjen kulusta 7.4.2004 annetun komission asetuksen (EY) N:o 773/2004 (
EUVL 2004, L 123, s. 18
) 7 artiklan, jonka otsikko on ”Kantelujen hylkääminen”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jos komissio katsoo, että kantelun tutkimiseen ei sen hallussa olevien tietojen perusteella ole riittävää perustetta, se ilmoittaa kantelijalle perustelunsa ja asettaa määräajan, jonka kuluessa kantelija voi esittää näkökantansa kirjallisesti. Komissiolla ei ole velvollisuutta ottaa huomioon määräajan jälkeen saatuja kirjallisia huomautuksia.
2.   Jos kantelija esittää näkökantansa komission asettamassa määräajassa ja jos kantelijan toimittamat kirjalliset huomautukset eivät anna aihetta kantelusta tehdyn arvion muuttamiseen, komissio tekee päätöksen kantelun hylkäämisestä.
– –”
Horisontaalista yhteistyötä koskevista sopimuksista annetut suuntaviivat
[SEUT] 101 artiklan soveltamisesta horisontaalista yhteistyötä koskeviin sopimuksiin annettujen suuntaviivojen (
EUVL 2011, C 11, s. 1
) 7 jakso (jäljempänä horisontaalista yhteistyötä koskevista sopimuksista annetut suuntaviivat) koskee ”standardisointisopimuksia”. Kyseiseen jaksoon sisältyvät erityisesti kyseisten suuntaviivojen 280–286 kohta, joissa esitetään niiden standardien laatimista koskevien sopimusten osalta, joihin liittyy markkinavoiman luomisen riski, edellytykset, joiden täyttyessä ne kuuluvat yleensä 101 artiklan 1 kohdan soveltamisalan ulkopuolelle.
Unionin tuomioistuimen työjärjestys
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 51 artiklassa, jonka otsikko on ”Määräaikojen pidentäminen pitkien etäisyyksien vuoksi”, määrätään seuraavaa:
”Oikeudenkäynnissä noudatettavia määräaikoja pidennetään pitkien etäisyyksien vuoksi kymmenellä päivällä.”
Tämän työjärjestyksen 172 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus vastineen jättämiseen”, määrätään seuraavaa:
”Unionin yleisessä tuomioistuimessa käsitellyn asian asianosainen, jonka etujen mukaista on, että valitus hyväksytään, hylätään tai jätetään tutkimatta, voi toimittaa vastineen kahden kuukauden kuluessa valituksen tiedoksi antamisesta. Tätä määräaikaa ei voida pidentää.”
Asian tausta ja riidanalainen päätös
Unionin yleinen tuomioistuin on tiivistänyt asian taustan valituksenalaisen määräyksen 1–12 kohdassa seuraavasti:
”1
[Valittaja] – – jätti pakettien keräämiseen ja jakeluun liittyvät patenttihakemukset useissa maissa sekä Euroopan unionissa 27.6.2001 ja esitteli kyseisiä patentteja hyödyntävän Riposti‑nimisen hankkeen La Poste ‑konsernille 31.1.2003.
[Valittaja] teki 12.3.2017 kantelun, joka koski La Poste ‑konsernin tekemää SEUT 102 artiklan rikkomista. Kyseinen konserni, joka tarjoaa postipalveluja Ranskassa, loukkasi [valittajan] mukaan hänen pakettien keräämiseen ja jakeluun liittyviä patenttejaan.
Komissio totesi 31.3.2017 päivätyssä kirjeessä pääasiallisesti, että La Poste ‑konsernin menettely – olettaen, että se olisi näytetty toteen – vaikutti pikemminkin patenttiloukkaukselta kuin SEUT 102 artiklan mukaiselta määräävän markkina‑aseman väärinkäytöltä, ja tästä syystä [valittajan] kirje ei antaisi aihetta sen toteuttamaan perusteellisempaan tarkasteluun.
[Valittaja] osoitti 4.10.2017 komissiolle kirjeen, jossa se muotoili uudelleen SEUT 101 artiklan perusteella kantelunsa, joka koski postitoiminnan harjoittajien, postimaksukoneiden ja ‑ohjelmistojen sekä postinlajittelulaitteiden valmistajista, Amazonin kaltaisista sähköisen kaupankäynnin asiakkaista ja kansainvälisistä standardisointielimistä muodostuvaa monikansallista kartellia – –
Komission kanssa pidettiin puhelinneuvottelu 29.11.2017.
[Valittaja] osoitti komissiolle 1.12, 12.12 ja 13.12.2017, 22.1., 15.5. ja 20.11.2018 sekä 22.2.2019 kirjeet, joissa hän ilmoitti työstävänsä kolmatta versiota kantelustaan.
[Valittaja] lähetti 5.4.2019 komissiolle kirjeen, johon sisältyi uusia seikkoja.
Komissio ilmoitti 30.7.2019 päivätyllä kirjeellä [valittajalle], ettei hänen kantelunsa tutkimiselle ollut riittäviä perusteita.
[Valittaja] toimitti 14.9.2019 komissiolle kantelunsa ulottuvuutta muuttavia huomautuksia, joiden mukaan hän luopui La Poste ‑konsernin, Amazonin ja tiettyjen postitoiminnan harjoittajien määräävän markkina‑aseman väärinkäyttöä koskevista väitteistänsä ja pysytti ainoastaan SEUT 101 artiklan rikkomista koskevat väitteet.
Kanteluun sisältyi neljä väitettä, jotka koskivat SEUT 101 artiklan rikkomista eli [valittajan] kaikkien patenttien rikollista loukkaamista; kartelliyritysten, joille [valittaja] pyrki turhaan myöntämään patenttiensa käyttölupia, toteuttamaa neuvottelujen väärinkäytösluonteista päättämistä; hänen patenttiensa kollektiivista boikotointia yhdenmukaistetuilla rikollisilla loukkaamistoimilla, neuvottelujen väärinkäytösluonteisilla päättämisillä ja muilla lainvastaisilla yhdenmukaistetuilla toimilla, ja lopuksi kansainvälisten elinten toteuttamaa [valittajan] patentteja loukkaavien standardien laatimista.
Komissio teki 28.5.2020 [riidanalaisen] päätöksen.
[Riidanalaisen] päätöksen mukaan kantelun hylkääminen johtui siitä, että todennäköisyys unionin kilpailuoikeuden rikkominen toteen näyttämisestä vaikutti käsiteltävässä asiassa vähäiseltä. Tämä päätelmä perustui kahteen pääasialliseen perusteluun. Komissio katsoi, että esiin tuotu ongelma ei ollut kilpailuoikeudellinen ongelma. Lisäksi se ei voinut tehdä toimitettujen tietojen perusteella päätelmää asianomaisten yritysten välisestä salaisesta yhteistyöstä tai edes perustella niillä kyseistä yhteistyötä koskevia kohtuullisia epäilyjä.”
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen määräys
Valittaja nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 15.10.2020 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, jossa vaadittiin riidanalaisen päätöksen kumoamista.
Hän vetosi kanteensa tueksi viiteen kanneperusteeseen. Nämä kanneperusteet koskivat komission tekemää ilmeisen virheellistä unionin etua koskevaa arviointia; sitä, että komissio ei tutkinut huolellisesti ja puolueettomasti valittajan kantelua; sitä, että komissio käytti harkintavaltaansa väärin, koska sillä oli eturistiriita ja se käytti viivyttelytoimia valittajaan ja hänen vaatimuksiinsa nähden; oikeudellista virhettä, joka aiheutui siitä, että komissio ei katsonut, että standardien laatimismenettelyyn osallistumisessa ja tulosten ja kyseisestä menettelystä laaditun kertomuksen tutustuttavaksi saamisessa olisi tapahtunut syrjintää, ja lopuksi oikeudellista virhettä, joka aiheutui siitä, että komissio ei todennut SEUT 101 artiklan 1 kohdan rikkomista.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kaikki nämä kanneperusteet selvästi perusteettomina.
Asianosaisten vaatimukset ja asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa
Valittaja vaatii, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen määräyksen
–
hyväksyy ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyt vaatimukset ja palauttaa asian komission käsittelyyn ja
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että valitus hylätään ja valittaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valitus
Oikeudenkäyntiväite, jonka mukaan komission vastine toimitettiin myöhässä
Valittaja vetoaa vastauksessaan siihen, että komission vastine on jätettävä tutkimatta, koska se toimitettiin myöhässä. Hän väittää, että kyseinen vastine, joka jätettiin 22.2.2022, toimitettiin yli kaksi kuukautta valituksen vireillepanopäivän 25.11.2021 jälkeen. Näin ollen vastine on jätettävä tutkimatta, koska komissio ei ole esittänyt näyttöä siitä, minä päivänä valitus annettiin sille tiedoksi.
Komissio vaatii tämän väitteen hylkäämistä.
Työjärjestyksen 172 artiklan mukaan unionin yleisessä tuomioistuimessa käsitellyn asian asianosainen, jonka etujen mukaista on, että valitus hyväksytään, hylätään tai jätetään tutkimatta, voi toimittaa vastineen kahden kuukauden ”kuluessa valituksen tiedoksi antamisesta”. Saman työjärjestyksen 51 artiklan mukaan tätä oikeudenkäynnissä noudatettavaa määräaikaa on pidennettävä pitkien etäisyyksien vuoksi kymmenellä päivällä. Näin ollen vastineen toimittamiselle asetettu määräaika on kaksi kuukautta ja kymmenen päivää valituksen tiedoksi antamisesta.
Kuten komission kirjallisista huomautuksista ilmenee, käsiteltävässä asiassa valitus annettiin sille tiedoksi 13.12.2021. Näin ollen vastineen toimittamiselle asetettu kahden kuukauden ja kymmenen päivän määräaika, joka alkoi kulua tästä päivästä, päättyi 23.2.2022.
Koska komission vastine toimitettiin 22.2.2022, oikeudenkäyntiväite, jonka mukaan se toimitettiin myöhässä, on hylättävä.
Asiakysymys
Valittaja vetoaa valituksensa tueksi kolmeen valitusperusteeseen. Ensimmäinen valitusperuste koskee pääasiallisesti tosiseikkojen virheellistä luonnehdintaa, edellytettyä näyttökynnystä koskevaa oikeudellista virhettä ja selvitysaineiston ottamista huomioon vääristyneellä tavalla sekä perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä liittyen unionin yleisen tuomioistuimen toteamukseen väitettyjen patentinloukkaajien lukumäärästä. Toinen valitusperuste koskee pääasiallisesti väitettyä markkinoiden jakamista koskevan selvitysaineiston ottamista huomioon vääristyneellä tavalla. Kolmas valitusperuste koskee pääasiallisesti oikeudellista virhettä ja perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä valittajan standardisointisopimuksia koskevien argumenttien luonnehdinnassa.
Ensimmäinen valitusperuste, joka koskee pääasiallisesti tosiseikkojen virheellistä luonnehdintaa, edellytettyä näyttökynnystä koskevaa oikeudellista virhettä ja selvitysaineiston ottamista huomioon vääristyneellä tavalla sekä perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä liittyen unionin yleisen tuomioistuimen toteamukseen väitettyjen patentinloukkaajien lukumäärästä
–
Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää ensimmäisessä valitusperusteessaan ensiksi, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti valituksenalaisen määräyksen 37 kohdassa, että valittaja ei ollut osoittanut, että komissio teki ilmeisen arviointivirheen hylätessään hänen väitteensä, jotka koskivat yritysten välistä salaista yhteistyötä. Valittaja väittää esittäneensä ensimmäisessä oikeusasteessa argumentin, jonka mukaan komissio arvioi ilmeisen virheellisesti unionin etua, kun se jätti toteamatta salaisen yhteistyön olemassaolon ja jättäessään toteamatta, että kyseinen salainen yhteistyö mahdollisti kansainvälisen standardin laatimisen valittajan teollis‑ ja tekijänoikeuksien vastaisesti.
Valittaja lisää vastauskirjelmässään, että – toisin kuin komissio esittää vastineessaan –, sitä, että standardisointiprosessiin osallistuvat eivät noudattaneet omien teollis‑ ja tekijänoikeuksiensa sekä mahdollisten kolmansien omistamien oikeuksien – mukaan luettuna valittajan patentit käsiteltävässä asiassa – ilmoittamista koskevaa velvollisuutta, ei ole pidettävä kunkin asianomaisen yrityksen yksittäisenä laiminlyöntinä vaan kyseisten yritysten välisenä kilpailunvastaisena yhteensovittamisena. valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen määräyksen 38 kohdassa, että komissio toimi perustellusti katsoessaan, että valittajan esittämien seikkojen perusteella oli mahdotonta päätellä, että kantelussa tarkoitettujen yritysten välisestä salaisesta yhteistyöstä oli ”kohtuullisia epäilyjä”.
Toiseksi valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen ja laiminlöi velvollisuuttaan perustella päätöksensä, kun se edellytti kyseisen määräyksen 38 kohdassa, että hänen oli osoitettava, että patentinloukkaajien erittäin huomattava määrä saattoi asettaa kyseenalaiseksi komission arvioinnin, joka koski näytön puuttumista hänen kantelunsa kohteena olevien yritysten välisestä salaisesta yhteistyöstä.
Valittajan mukaan patentinloukkaajien erittäin huomattavan määrän tarkoituksena ei ole kyseenalaistaa tätä arviointia vaan ainoastaan osoittaa, että on käytännössä mahdotonta nostaa syytettä jokaista väitettyä oikeudenloukkaajaa vastaan. Patentinloukkaajien erittäin huomattavan määrän tarkoituksena ei siis ole vahvistaa näyttöä tästä salaisesta yhteistyöstä, joka oli jo näytetty toteen muutoin hallinnollisen menettelyn aikana ja toistettu ensimmäisessä oikeusasteessa nostetussa kanteessa. Unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen määräyksen 38 kohdassa esittämillä perusteluilla ei siis ole valittajan mukaan kohdetta, koska valittaja ei käyttänyt salaisen yhteistyön osoittamisen perusteluna väitettyjen patentinloukkaajien huomattavaa määrää vaan sitä seikkaa, että useat standardisointimenettelyyn osallistuneet yritykset olivat saaneet tiedon hänen patenttisalkkunsa olemassaolosta ennen kyseisen menettelyn aloittamista, ja ne laiminlöivät ilmoittamista koskevaa velvollisuuttaan. Näin ollen viittaus patentinloukkaajien erittäin huomattavaan määrään johtaa siihen, että kyseisen tuomioistuimen tietoon saatettu selvitysaineisto otetaan huomioon vääristyneellä tavalla.
Komissio väittää, että ensimmäinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin valittaja vetoaa siihen, että selvitysaineisto tai tosiseikat otettiin huomioon vääristyneellä tavalla, ja todettava tehottomaksi tai selvästi perusteettomaksi muiden valittajan esittämien argumenttien osalta.
–
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On palautettava mieleen, että unionin yleisessä tuomioistuimessa nostetun kanteen ensimmäinen kanneperuste koski sitä, että komissio arvioi ilmeisen virheellisesti unionin etua. Valittaja väitti tässä kanneperusteessa, että kyseinen toimielin ei ottanut huomioon väitetyn SEUT 101 artiklan rikkomisen huomattavuutta ja vakavuutta.
Tältä osin on todettava, että palautettuaan valituksenalaisen määräyksen 30–34 kohdassa mieleen komission toimivallan sen käsiteltäväksi saatettujen kantelujen käsittelyssä ja kantelijan roolin, unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valittajan argumentaation kyseisen määräyksen 36–38 kohdassa seuraavasti:
”36
– – on huomattava, että komissio totesi [riidanalaisen] päätöksen 36, 40, 43 ja 46 perustelukappaleessa, että se ei voinut tehdä [valittajan] esittämien tietojen perusteella päätelmää hänen kantelussaan tarkoitettujen yritysten välisestä salaisesta yhteistyöstä tai edes perustella niillä kyseistä yhteistyötä koskevia kohtuullisia epäilyjä. Se myös katsoi [riidanalaisen] päätöksen 36, 39 ja 46 perustelukappaleessa pääasiallisesti, että ilmoitettu menettely koski teollis‑ ja tekijänoikeuksia eikä kilpailuoikeutta siltä osin kuin [valittajan] teollis‑ ja tekijänoikeuksia ei otettu huomioon mainitun standardin laadinnassa. Komissio perusteli juuri tällä seikalla päätelmänsä, jonka mukaan todennäköisyys siitä, että unionin kilpailuoikeuden rikkominen näytettäisiin toteen, vaikutti käsiteltävässä asiassa vähäiseltä, ja näin ollen perusteli sen, että se kieltäytyi jatkamasta [valittajan] kantelun tutkimista.
Näin ollen – ja koska [valittaja] ei osoittanut, että kyseinen päätelmä johtuisi siitä, että komissio on tehnyt ilmeisen arviointivirheen –, kyseinen toimielin toimi perustellusti todetessaan, ettei [valittajan] ilmoittamien seikkojen tutkimisen jatkamiseen liittynyt riittävää unionin etua.
[Valittajan] väite, jonka mukaan ilmoitettu menettely koski erittäin huomattavaa väitettyjen patentinloukkaajien määrää, ei voi saattaa tätä päätelmää kyseenalaiseksi, koska [valittaja] ei ole osoittanut, että tämä seikka, jos se olisi näytetty toteen, saattaisi kyseenalaiseksi komission toteamuksen, joka koskee näytön puuttumista hänen kantelunsa kohteena olevien yritysten välisestä salaisesta yhteistyöstä tai sitä, että ilmoitettu menettely koski ennen kaikkea teollis‑ ja tekijänoikeuksia.”
Valituksenalaisen määräyksen 36 ja 37 kohdasta ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin tutki kyseisen määräyksen 30–34 kohdassa mainitsemansa oikeuskäytännön mukaisesti, oliko komissio käyttänyt kantelujen käsittelyä koskevaa harkintavaltaansa punnitsemalla muun muassa väitetyn rikkomisen luonnetta, todennäköisyyttä voida osoittaa sen tapahtuneen ja unionin etua.
Ensiksi on todettava, että valittaja ei vetoa valituksenalaisen määräyksen 36 ja 37 kohtaa koskevalla argumentaatiollaan unionin yleisen tuomioistuimen päättelyä rasittavaan oikeudelliseen virheeseen vaan pyrkii todellisuudessa siihen, että unionin tuomioistuin arvioisi uudelleen selvitysaineistoa, kun hän pyytää sitä toteamaan, että unionin yleinen tuomioistuin ”ei voinut” tekemättä ”samaa virhettä” kuin komissio ”omissa nimissään toistaa” tosiseikkojen, jotka liittyivät näytön puuttumiseen valittajan kantelun kohteena olevien yritysten välisestä salaisesta yhteistyöstä, arviointia, joka erityisesti sai komission tekemään riidanalaisen päätöksen.
Tällainen argumentaatio on jätettävä tutkimatta. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on nimittäin niin, että ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen määrittämään tosiseikaston, lukuun ottamatta sellaisia tapauksia, joissa sen määrittämän tosiseikaston paikkansapitämättömyys käy ilmi sille toimitetusta aineistosta, ja arvioimaan vastaanotettuja todisteita. Tämän tosiseikaston määrittäminen ja näiden todisteiden arvioiminen ei näin ollen ole, lukuun ottamatta sitä tapausta, että ne on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, oikeuskysymys, joka sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin (tuomio 20.9.2018, Agria Polska ym. v. komissio,
C‑373/17 P
,
EU:C:2018:756
,
kohta ja tuomio 30.6.2022, Fakro v. komissio,
C‑149/21 P
, ei julkaistu,
EU:C:2022:517
,
kohta), koska unionin tuomioistuimella ei ole muutoksenhaun yhteydessä toimivaltaa tutkia uudelleen tosiseikkoja ja selvitysaineistoa.
Lisäksi se, että valittaja ”vetosi” unionin yleisessä tuomioistuimessa ilmeistä arviointivirhettä koskevaan kanneperusteeseen, ei selvästikään riitä tukemaan hänen väitettään, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen arvioidessaan valituksenalaisen määräyksen 37 kohdassa, että valittaja ei ollut ”osoittanut”, että komission riidanalaisessa päätöksessä tekemään päätelmään olisi liittynyt ilmeinen arviointivirhe.
Toiseksi valittajan valituksenalaisen määräyksen 38 kohtaan liittyvän argumentaation osalta on ensiksi muistutettava unionin yleisen tuomioistuimen perusteluvelvollisuuden väitetystä laiminlyönnistä, että tämä perusteluvelvollisuus, joka on olennainen muotomääräys, on erotettava perustelujen paikkansapitävyydestä, joka koskee riidanalaisen toimen aineellista lainmukaisuutta (ks. vastaavasti tuomio 30.11.2016, komissio v. Ranska ja Orange,
C‑486/15 P
,
EU:C:2016:912
,
kohta ja tuomio 30.6.2022, Fakro v. komissio,
C‑149/21 P
, ei julkaistu,
EU:C:2022:517
,
kohta).
Valittajan väite, jonka mukaan unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen määräyksen 38 kohdassa esittämillä perusteluilla ”ei ole kohdetta”, ei koske perustelujen puuttumista tai riittämättömyyttä vaan sitä, ovatko kyseiset perustelut soveltuvia tai paikkansapitäviä.
Toiseksi valittajan väitteestä, jossa riitautetaan se, onko valituksenalaisen määräyksen kyseisessä kohdassa oleva arviointi perusteltu, on todettava, että se perustuu kyseisen määräyksen virheelliseen tulkintaan.
On totta, että unionin yleinen tuomioistuin totesi mainitun määräyksen 38 kohdassa, että valittaja ei osoittanut, että väitettyjen patentinloukkaajien huomattava määrä – jos se olisi näytetty toteen –, saattaisi kyseenalaiseksi komission arvioinnin siitä, että hänen ilmoittamiensa seikkojen tutkimisen jatkamiseen ei liittynyt riittävää unionin etua. Saman määräyksen 36 ja 37 kohdasta – joiden osalta valittaja ei ole osoittanut, että niitä rasittaisi oikeudellinen virhe – käy kuitenkin ilmi, että unionin yleinen tuomioistuin ei käyttänyt kyseisen komission arvioinnin vahvistamisen perusteluna patentinloukkaajien lukumäärää vaan sitä, että valittajan ilmoittama menettely koski teollis‑ ja tekijänoikeuksia eikä kilpailuoikeutta.
Valittaja ei myöskään osoita tätä koskevassa argumentaatiossaan, että unionin yleinen tuomioistuin olisi ottanut selvitysaineiston huomioon vääristyneellä tavalla, ja se on hylättävä.
Ensimmäinen valitusperuste on siis osin jätettävä tutkimatta ja osin hylättävä perusteettomana.
Toinen valitusperuste, joka koskee pääasiallisesti väitettyä markkinoiden jakamista koskevan selvitysaineiston ottamista huomioon vääristyneellä tavalla
–
Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää toisessa valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen määräyksen 41 kohdassa tosiseikkoja koskevan virheen todetessaan, että valittaja ei ollut vedonnut markkinoiden jakamista koskeviin argumentteihin hallinnollisen menettelyn aikana. Valittaja väittää kuitenkin vedonneensa kyseisen menettelyn aikana tällaiseen markkinoiden jakamiseen 15.5.2018 päivätyssä kirjeessä, jolla täydennettiin kantelun kahta aiempaa versiota. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei huomioinut kyseistä kirjettä, vaikka se oli myös ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyn kannekirjelmän liitteenä. Unionin yleinen tuomioistuin arvioi näin ollen virheellisesti sen tietoon saatettua selvitysaineistoa, koska se jätti toteamatta, mikä on yhden näistä todisteista todellinen sisältö, ja näin ollen se otti kyseisen selvitysaineiston huomioon vääristyneellä tavalla ja laiminlöi perusteluvelvollisuuttaan. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin katsoi näin ollen virheellisesti valituksenalaisen määräyksen 42 kohdassa, että komissiota ei voitu moittia siitä, että se ei ottanut kyseistä kirjettä huomioon tehdessään riidanalaisen päätöksen.
Komissio vastaa, että tämä valitusperuste on joko jätettävä tutkimatta tai hylättävä selvästi perusteettomana.
–
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On palautettava mieleen, että valittaja väitti kumoamiskanteensa ensimmäisessä kanneperusteessa, että postitoiminnan harjoittajat olivat jakaneet kyseessä olevat markkinat päättäessään tarjota patentoitua teknologiaa ainoastaan verkkokauppiaille eikä palvelupisteisiin eli yleisöille.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi tämän argumentaation valituksenalaisen määräyksen 41 ja 42 kohdassa seuraavasti:
”41
– – on huomattava, että [valittajan] 4.10.2017 ja 14.9.2019 päivätyistä kirjeistä sekä [riidanalaisen] päätöksen 12 ja 24 perustelukappaleesta ilmenee, että [valittajan] väitteitä markkinoiden jakamisesta ei esitetty hallinnollisessa menettelyssä.
Näin ollen komissiota ei voida [valituksenalaisen määräyksen] 34 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti moittia siitä, että se ei arvioinut näitä argumentteja [riidanalaisessa] päätöksessä”.
Kuten edellä 27 kohdassa mieleen palautetusta oikeuskäytännöstä ilmenee, unionin yleisen tuomioistuimen suorittama tosiseikaston määrittäminen ja todisteiden arviointi ei ole oikeuskysymys, joka sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen muutoksenhakuvaiheessa harjoittaman valvonnan piiriin, lukuun ottamatta sitä tapausta, että ne on otettu huomioon vääristyneellä tavalla.
Vaikka valittaja viittaa nyt käsiteltävässä asiassa muodollisesti perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiin sekä todisteiden huomioon ottamiseen vääristyneellä tavalla tai unionin yleinen tuomioistuimen tekemien toteamusten aineelliseen epätarkkuuteen valituksenalaisen määräyksen 41 kohdassa, hänen argumentaatiollaan vaikutetaan pyrittävän ainoastaan siihen – kuten edellä 35 kohdasta käy ilmi –, että todetaan, että selvitysaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla. Tällä argumentaatiolla pyritään kuitenkin todellisuudessa pyytämään muutoksenhakuvaiheessa 15.5.2018 päivätyn kirjeen ”todellisen sisällön” arviointia ja saamaan sen näyttöarvo tutkituksi suhteessa näyttöön, jonka unionin yleinen tuomioistuin on tutkinut ja joka on mainittu valituksenalaisen määräyksen samassa kohdassa.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tällaisen vääristyneellä tavalla huomioon ottamisen on ilmettävä asiakirja‑aineistosta selvästi ilman, että tosiseikastoa ja selvitystä on tarpeen ryhtyä arvioimaan uudelleen (tuomio 6.11.2018, Scuola Elementare Maria Montessori v. komissio, komissio v. Scuola Elementare Maria Montessori ja komissio v. Ferracci,
C‑622/16 P–C‑624/16 P
,
EU:C:2018:873
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), mikä ei ole tilanne nyt käsiteltävässä asiassa.
Näin ollen toinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta.
Kolmas valitusperuste, joka koskee pääasiallisesti oikeudellista virhettä ja perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä valittajan standardisointisopimuksiin liittyvien väitteiden luonnehdinnassa
–
Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää kolmannessa valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin teki erään todisteen sisällön toteamista koskevan oikeudellisen virheen hylätessään valituksenalaisen määräyksen 87 ja 88 kohdassa hänen kumoamiskanteensa neljännen ja viidennen kanneperusteen sillä perusteella, että valittaja pyysi kyseistä tuomioistuinta pääasiallisesti toteamaan kilpailusääntöjen rikkomisen esittämättä yhtään argumenttia, jolla olisi pyritty osoittamaan, että riidanalaista päätöstä rasittaa oikeudellinen virhe, ilmeinen arviointivirhe tai harkintavallan väärinkäyttö.
Ensiksi valittaja väittää, että toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin katsoi, hän ei vaatinut sitä toteamaan suoraan SEUT 101 artiklan rikkomista. Valittaja osoitti päinvastoin, että jos komissio olisi arvioinut sille hallinnollisen menettelyn aikana esitetyt todisteet oikein, sillä ei olisi ollut muita vaihtoehtoja kuin todeta kantelun kohteena olevien yritysten välinen salainen yhteistyö ja näin ollen SEUT 101 artiklan rikkominen. Valittaja muistuttaa tästä, että hänen kumoamiskanteensa neljäs ja viides kanneperuste olivat ”vain hallinnollisessa menettelyssä jo esitettyjen tosiseikkojen kehittelyä ja tarkentamista”.
Seuraavaksi valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin laiminlöi velvollisuutta perustella päätöksensä, kun se totesi valituksenalaisen määräyksen 83 kohdassa, että neljännellä ja viidennellä kanneperusteellaan valittaja ”kehitteli teoriaansa, joka koskee [Global Standards 1] ‑standardisointisopimuksen ja kyseisen elimen jäsenten menettelyn kilpailunvastaista luonnetta, esittämättä ainoatakaan argumenttia, joka koskee nimenomaisesti [riidanalaista] päätöstä”. Valittajan mukaan hänen unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämästä argumentaatiostaan kokonaisuudessaan ja erityisesti hänen neljännen kanneperusteensa otsikosta ilmenee kuitenkin, että valittaja pyrki osoittamaan, että komissio teki oikeudellisen virheen, kun se ei katsonut, että valittajaa oli syrjitty standardien laatimismenettelyyn osallistumisessa sekä tulosten ja kyseisestä menettelystä laaditun kertomuksen tutustuttavaksi saamisessa.
Valittaja väittää lopuksi viidennen kanneperusteen hylkäämisestä, että unionin yleinen tuomioistuin teki myös oikeudellisen virheen ja laiminlöi velvollisuuttaan perustella päätöksensä katsoessaan, että komissio toimi perustellusti tehdessään riidanalaisen päätöksen tutkittuaan valittajan esittämät seikat. Hän täsmentää, että hän ainoastaan esitti tässä viidennessä kanneperusteessa ne seikat, joiden perusteella komission olisi ollut voitava suorittaa riidanalaisen päätöksen 42 perustelukappaleessa mainittu arviointi sen määrittämiseksi, kuuluiko kyseessä oleva sopimus SEUT 101 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, ja jos näin oli, täyttyivätkö SEUT 101 artiklan 3 kohdassa asetetut edellytykset. Hän lisää toteuttaneensa tässä kanneperusteessa täysimittaisen arvioinnin edellytyksistä, joiden mukaan SEUT 101 artiklaa sovelletaan standardisointisopimuksiin, osoittaakseen, että komissio ei voinut hylätä hänen kanteluaan.
Komissio väittää, että kolmas valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
–
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on palautettava mieleen, että kumoamiskanteen neljäs ja viides kanneperuste koskivat oikeudellista virhettä, joka aiheutui siitä, että komissio ei katsonut, että standardien laatimismenettelyyn osallistumisessa sekä tulosten ja kyseisestä menettelystä laaditun kertomuksen tutustuttavaksi saamisessa oli tapahtunut syrjintää, ja oikeudellista virhettä, joka aiheutui siitä, että komissio ei todennut SEUT 101 artiklan rikkomista.
Tarkemmin ottaen valittaja väittää, että häntä estettiin osallistumasta standardisointimenettelyyn – erityisesti Global Standards 1 ‑standardisointielimeen (jäljempänä GS 1) –, ja väitetyt patentinloukkaajat laiminlöivät horisontaalista yhteistyötä koskevista sopimuksista annetuista suuntaviivoista johtuvia velvoitteitaan ja epäsivät häneltä oikeuden tutustua pakettien lähettämisen ja seurannan markkinoita unionissa koskevan standardisointimenettelyn tuloksiin, mikä oli vastoin SEUT 101 artiklan 1 kohtaa.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi tämän argumentaation valituksenalaisen määräyksen 83–87 kohdassa seuraavasti:
”83
[Valittaja] kehitteli neljännellä ja viidennellä kanneperusteellaan teoriaansa, joka koskee GS 1 ‑standardisointisopimuksen ja [kyseisen elimen] jäsenten menettelyn kilpailua rajoittavaa luonnetta, esittämättä ainoatakaan argumenttia, joka koskee nimenomaisesti [riidanalaista] päätöstä.
Lisäksi [valittajan] argumentit ovat suurelta osin uusia verrattuna hänen hallinnollisen menettelyn aikana 14.9.2019 päivätyssä kirjeessään esittämiin argumentteihin, joihin komissio vastasi [riidanalaisen] päätöksen 38 ja seuraavissa perustelukappaleessa. Komissio katsoi [riidanalaisen] päätöksen 40 ja 43 perustelukappaleessa yhtäältä, että se ei voinut tehdä toimitettujen tietojen perusteella ’päätelmää [asianomaisten] yritysten välisestä salaisesta yhteistyöstä tai edes perustella niillä kyseistä yhteistyötä koskevia kohtuullisia epäilyjä’ ja toisaalta, ’vaikka oletettaisiin näytetyksi toteen, että GS 1:n toimintasäännöt ovat standardisointisopimus, johon liittyy markkinavoiman luomisen riski, ja että kyseiset säännöt eivät täytä [horisontaalisia yhteistyötä koskevista sopimuksista annettujen] suuntaviivojen 270–286 kohdassa olevia edellytyksiä, [valittaja] ei [osoita], millä tavalla toimintasäännöt rajoittavat kilpailua’.
On muistutettava, että oikeuskäytännön mukaan kantelun hylkäämistä koskevien päätösten tuomioistuinvalvonta ei saa johtaa siihen, että unionin yleinen tuomioistuin korvaa komission unionin etua koskevan arvioinnin omalla arvioinnillaan, vaan sillä pyritään varmistamaan, että riidanalainen päätös ei perustu asiallisesti virheellisiin tosiseikkoihin eikä sitä rasita oikeudellinen virhe, ilmeinen arviointivirhe tai harkintavallan väärinkäyttö (– – tuomio 11.1.2017, Topps Europe v. komissio,
T‑699/14
, ei julkaistu,
EU:T:2017:2
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten komissio on perustellusti todennut käsiteltävässä asiassa, unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä – – ei ole tutkia suoraan sitä, ovatko GS 1 ‑standardisointisopimus ja [kyseisen elimen] jäsenten menettely kilpailunvastaisia, vaan selvittää, rasittaako [riidanalaisen] päätöksen 38 ja seuraavissa perustelukappaleessa esitettyä kantaa, jolla vastataan [valittajan] hallinnollisen menettelyn aikana esittämiin argumentteihin, oikeudellinen virhe, ilmeinen arviointivirhe tai harkintavallan väärinkäyttö.
[Valittaja] vaatii neljännessä ja viidennessä kanneperusteessaan pääasiallisesti unionin yleistä tuomioistuinta toteamaan kilpailusääntöjen rikkomisen esittämättä yhtään argumenttia, jolla pyritään osoittamaan, että [riidanalaista] päätöstä rasittaa oikeudellinen virhe, ilmeinen arviointivirhe tai harkintavallan väärinkäyttö”.
Valittaja väittää kolmannessa valitusperusteessaan pääasiallisesti, että unionin yleinen tuomioistuin teki päättelyssään oikeudellisen virheen ja laiminlöi perusteluvelvollisuutensa valittajan standardisointisopimuksiin liittyvien argumenttien luonnehdinnassa.
Tämä argumentaatio on hylättävä.
Aluksi on nimittäin todettava, että valittaja ei yksilöi ainoatakaan valituksenalaisen määräyksen 83, 87 ja 88 kohtaa rasittavaa oikeudellista virhettä, vaan tyytyy toistamaan kuvauksen niistä tosiseikoista, joiden perusteella unionin yleisen tuomioistuimen olisi ollut todettava valittajan kantelun kohteena olevien yritysten välinen salainen yhteistyö. Edellä 27 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan on riittävää muistuttaa, että unionin tuomioistuin ei voi muutoksenhaun yhteydessä valvoa unionin yleisen tuomioistuimen toteuttamaa tosiseikkojen ja selvitysaineiston arviointia eikä varsinkaan arvioida uudelleen tosiseikkoja ja selvitysaineistoa, ellei ole vedottu siihen, että tosiseikat on otettu huomioon vääristyneellä tavalla.
Seuraavaksi on huomautettava, että valittaja myöntää valituksessaan, että se, että hän kehitti SEUT 101 artiklan soveltamista standardisointisopimuksiin koskevia edellytyksiä koskevasta täysimittaisesta arvioinnista argumentaation osoittaakseen, että komissio toimi virheellisesti hylätessään hänen kantelunsa, oli vastaus riidanalaisen päätöksen 42 kohtaan. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi näin ollen perustellusti valituksenalaisen määräyksen 84 kohdassa, että valittajan argumentit olivat suurelta osin uusia verrattuna hänen hallinnollisen menettelyn aikana esittämiinsä argumentteihin.
Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin saattoi oikeudellista virhettä tekemättä todeta valituksenalaisen määräyksen 83, 87 ja 88 kohdassa, että neljännessä ja viidennessä kanneperusteessaan valittaja pyysi sitä toteamaan kilpailusääntöjen rikkomisen esittämättä yhtään argumenttia, jolla olisi pyritty osoittamaan, että riidanalaista päätöstä rasitti oikeudellinen virhe, ilmeinen arviointivirhe tai harkintavallan väärinkäyttö, ja hylätä kyseiset kanneperusteet.
Lopuksi perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä koskeva valittajan väite on hylättävä. Koska unionin yleinen tuomioistuin esitti valituksenalaisen määräyksen 84–87 kohdassa perustelut, joiden perusteella se hylkäsi valittajan neljännen ja viidennen kanneperusteen, näiden perustelujen ja komission argumentaation samanlaisuus ei vaikuta tämän velvollisuuden noudattamisen arviointiin.
Tästä seuraa, että kolmas valitusperuste on osin jätettävä tutkimatta ja osin hylättävä perusteettomana.
Koska yhtäkään tämän valituksen kolmesta valitusperusteesta ei hyväksytty, valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdassa, jota sovelletaan työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, määrätään, että asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska komissio on vaatinut, että valittaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja valittaja on hävinnyt asian, hän vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja hänet velvoitetaan korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (yhdeksäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus hylätään.

2)
Frédéric Jouvin vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja hänet velvoitetaan korvaamaan Euroopan komission oikeudenkäyntikulut.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.