CELEX: 62015CJ0376
Apelācija
Dempings
Īstenošanas regula (ES) Nr. 924/2012
Dažu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes dzelzs vai tērauda savienotājelementu imports
Regula (EK) Nr. 1225/2009
2. panta 10. un 11. punkts
Dažu eksporta darījumu izslēgšana no dempinga starpības aprēķina
Eksporta cenas un normālās vērtības taisnīgs salīdzinājums importa no valsts, kurā nav tirgus ekonomikas, gadījumā

Ar savām apelācijas sūdzībām
Changshu City Standard Parts Factory
un
Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd
lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2015. gada 29. aprīļa spriedumu
Changshu City Standard Parts Factory
un
Ningbo Jinding Fastener
/Padome (T‑558/12 un T‑559/12, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2015:237
), ar ko tā noraidīja to prasības atcelt Padomes 2012. gada 4. oktobra Īstenošanas regulu (ES) Nr. 924/2012, ar kuru groza Regulu (EK) Nr.°91/2009, ar ko piemēro galīgo antidempinga maksājumu dažu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes dzelzs vai tērauda savienotājelementu importam (
OV 2012, L 275, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”).
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
Eiropas Savienības Padome ar 1994. gada 22. decembra Lēmumu 94/800/EK par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. gada līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē (
OV 1994, L 336, 1. lpp.
), apstiprināja 1994. gadā 15. aprīlī Marakešā parakstīto Līgumu par Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) izveidošanu, kā arī nolīgumus, kas ietverti minētā līguma 1.–3. pielikumā, tostarp Nolīgumu par 1994. gada Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību VI panta īstenošanu (
OV 1994, L 336, 103. lpp.
; turpmāk tekstā – “Antidempinga nolīgums”).
Antidempinga nolīguma 2. panta nosaukums ir “Dempinga noteikšana”. Šī nolīguma 2.4. pantā ir paredzēts:
“Eksporta cena un normālā vērtība ir jāsalīdzina objektīvi [taisnīgi]. Šis salīdzinājums jāizdara tādā pat tirdzniecības līmenī, parasti
ex‑factory
(rūpnīcas cenu) līmenī, un attiecībā uz realizāciju, kas pēc iespējas veikta vienā un tajā pašā laikā. Katrā gadījumā pienācīgi jāņem vērā, pēc to būtības, atšķirības, kuras ietekmē cenu salīdzināmību, t.sk. atšķirības pārdošanas apstākļos un nosacījumos, nodokļu maksājumos, tirdzniecības līmeņa, apjomu, fiziskā raksturojuma ziņā, un jebkādas citas atšķirības, kuras arī ietekmē cenu salīdzināmību. 3. paragrāfā minētajos gadījumos jāņem vērā arī izmaksas, t.sk. nodokļi un nodevas, kuras rodas starp importēšanu un tālākpārdošanu, un [..] peļņa. Ja šajos gadījumos ir ietekmēta cenu salīdzināmība, institūcijas nosaka normālo vērtību pie tirdzniecības līmeņa, kurš ir ekvivalents izveidotās [saliktās] eksporta cenas tirdzniecības līmenim, vai arī izdara atbilstošas korekcijas, kā to nosaka šis paragrāfs. Institūcijas norāda attiecīgajām pusēm, kāda informācija ir nepieciešama, lai nodrošinātu objektīvu [taisnīgu] salīdzinājumu un neuzliktu šīm pusēm nepamatotu pierādīšanas slogu.”
Saskaņā ar šī nolīguma 2.4.2. pantu:
“Atbilstoši 4. paragrāfa nosacījumiem, kuri reglamentē objektīvu [taisnīgu] salīdzinājumu, izmeklēšanas fāzē dempinga maržas [starpības] esamība parasti tiek noteikta, pamatojoties uz vidējās svērtās [normālās] vērtības salīdzinājumu ar visu salīdzināmo eksporta darījumu vidējo svērto cenu, vai salīdzinot normālo vērtību un eksporta cenas no darījuma uz darījumu. Normālo vērtību, kuru nosaka, balstoties uz vidējo svērto vērtību, var salīdzināt ar atsevišķu eksporta darījumu cenām, ja institūcijas atrod eksporta cenu modeli, kas būtiski atšķiras starp dažādiem pircējiem, reģioniem un laika periodiem, un ja tiek sniegts izskaidrojums par to, kādēļ šādas atšķirības nevar attiecīgi ņemt vērā, pielietojot vidējā svērtā pret vidējo svērto vai darījuma pret darījumu salīdzinājumu.”
Savienības tiesības
Apstrīdētās regulas pieņemšanas dienā tiesību normas, kas reglamentē, kā Eiropas Savienība nosaka antidempinga pasākumus, bija ietvertas Padomes 2009. gada 30. novembra Regulā (EK) Nr. 1225/2009 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (
OV 2009, L 343, 51. lpp.
, un labojums –
OV 2010, L 7, 22. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 13. jūnija Regulu (ES) Nr. 765/2012 (
OV 2012, L 237, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “pamatregula”).
Šīs regulas 1. panta 2. un 4. punktā bija noteikts:
“2.   Preci uzskata par dempinga preci, ja to eksportē uz Kopienu par cenu, kas parastās tirdzniecības operācijās eksportētājvalstī ir zemāka, salīdzinot ar līdzīgas preces cenu [zemāka par salīdzināmo līdzīgas preces cenu].
[..]
4.   Šajā regulā “līdzīga prece” ir prece, kas ir identiska, tas ir, no visiem aspektiem vienāda ar attiecīgo preci, vai arī, ja šādas preces nav, ar to saprot citu preci, kuras īpašības ir ļoti līdzīgas attiecīgās preces īpašībām, kaut arī tās nav identiskas visos aspektos.”
Šīs pašas regulas 2. pants “Dempinga konstatēšana” bija formulēts šādi:
“[..]
C. Salīdzināšana
10.
Eksporta cenu un normālo vērtību salīdzina taisnīgi. Šo salīdzināšanu veic, izmantojot vienādus tirdzniecības līmeņus un izvēloties laika ziņā pēc iespējas tuvākus pārdošanas apjomus, kā arī pienācīgu uzmanību pievēršot citām atšķirībām, kas ietekmē cenu salīdzināmību. Ja normālā vērtība un eksporta cena nav salīdzināmas tādā formā, kād[ā] tās ir noteiktas, katrā konkrētā gadījumā pēc būtības izdara korekcijas, ņemot vērā faktorus, par kuriem apgalvo (un kuri norāda), ka tie ietekmē cenas un cenu salīdzināmību. Izdarot korekcijas, izvairās no jebkādas pārklāšanās, jo īpaši attiecībā uz atlaidēm, rabatu atlaidēm, daudzumiem un tirdzniecības līmeni. Ja izpilda konkrētos nosacījumus, var koriģēt šādus faktorus.
[..]
D. Dempinga starpība
11.
Ņemot vērā attiecīgos taisnīgas salīdzināšanas noteikumus, izmeklēšanas laikposmā parasti nosaka dempinga starpību, pamatojoties uz vidējās svērtās normālās vērtības un visu uz Kopienu orientēto eksporta darījumu vidējo svērto cenu salīdzinājumu vai arī uz atsevišķu normālo vērtību un atsevišķu eksporta uz Kopienu cenu salīdzinājumu uz atsevišķu darījumu bāzes. Taču normālo vērtību, kas noteikta, pamatojoties uz vidējo, svērto lielumu, var salīdzināt ar visu atsevišķo eksporta uz Kopienu darījumu cenām tad, ja ir eksporta cenas, kas ievērojami atšķiras atkarībā no pircējiem, reģioniem vai laikposmiem, un ja šīs daļas pirmajā teikumā norādītās metodes pilnībā neatspoguļo veiktā dempinga apmērus. Šī daļa neizslēdz atlasi saskaņā ar 17. pantu.
[..]”
Minētās regulas 3. panta 2., 3. un 8. punktā bija paredzēts:
“2.   Zaudējumu noteikšanā pamatojas uz tiešiem pierādījumiem un objektīvi pārbauda:
a)
gan importa par dempinga cenām apjomu un ietekmi uz līdzīgu preču cenām Kopienas tirgū,
b)
gan šāda importa turpmāko ietekmi uz Kopienas ražošanas nozari.
3.   Atkarībā no tā, kāds ir importa par dempinga cenām apjoms, spriež, vai ir bijis ievērojams importa par dempinga cenām pieaugums – vai nu absolūtā izteiksmē, vai attiecībā pret ražošanu vai patēriņu Kopienā. Atkarībā no šā importa ietekmes uz cenām spriež, vai imports par dempinga cenām ir piedāvājis ievērojami zemāku cenu, salīdzinājumā ar līdzīgas preces cenu Kopienas ražošanā, vai arī šāda importa rezultātā notiek ievērojama cenu pazemināšanās vai arī tiek ievērojami aizkavēta cenu celšanās, kas pretējā gadījumā būtu notikusi. Neviens no šiem faktoriem, ne arī vēl citi faktori nevar droši norādīt, kāds lēmums būtu jāpieņem.
[..]
8.   Importa par dempinga cenām ietekmi novērtē saistībā ar Kopienas ražošanas nozares ražoto līdzīgo preci, pamatojoties uz tādiem kritērijiem kā ražošanas process, ražotāju noiets un peļņa, ja pieejamie dati ļauj nodalīt šo saražoto preci atsevišķi. Ja šāda atsevišķa nodalīšana nav iespējama, importa par dempinga cenām ietekmi novērtē, pārbaudot visšaurāko ražojumu grupu vai klāstu, kas ietver līdzīgo preci un par ko ir pieejama nepieciešamā informācija.”
Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētā regula
Apelācijas sūdzību iesniedzējas ir Ķīnā reģistrētas sabiedrības, kas ražo noteiktus dzelzs un tērauda savienotājelementus, kurus paredzēts tirgot valsts tirgū vai eksportēt tostarp uz Eiropas Savienību (turpmāk tekstā – “attiecīgā prece”).
Padome ar 2009. gada 26. janvāra Regulu (EK) Nr. 91/2009, ar ko piemēro galīgo antidempinga maksājumu dažu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes dzelzs vai tērauda savienotājelementu importam (
OV 2009, L 29, 1. lpp.
), ir noteikusi antidempinga maksājumu attiecīgās preces importam.
PTO Strīdu izšķiršanas padome (SIP) 2011. gada 28. jūlijā pieņēma tās izveidotās Apelācijas institūcijas ziņojumu, kā arī Īpašās komisijas ziņojumu, kas ir grozīts ar šīs Apelācijas institūcijas ziņojumu, lietā “Eiropas Kopienas – Galīgie antidempinga pasākumi konkrētiem dzelzs un tērauda savienotājelementiem no Ķīnas” (WT/DS 397). Šajos ziņojumos ir konstatēts, ka Savienība ir pārkāpusi vairākas PTO tiesību normas.
2012. gada 6. martā Eiropas Komisija saskaņā ar Padomes 2001. gada 23. jūlija Regulu (EK) Nr. 1515/2001 par pasākumiem, kurus Kopiena drīkst veikt aizsardzībai pret dempingu un subsidētu importu pēc ziņojuma, ko pieņēmusi PTO Strīdu izšķiršanas organizācija (
OV 2001, L 201, 10. lpp.
), publicēja Paziņojumu par antidempinga pasākumiem, kas ir spēkā attiecībā uz konkrētu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes dzelzs un tērauda savienotājelementu importu, pēc 2011. gada 28. jūlijā“EK – savienotājelementu” strīdā (DS 397) SIP pieņemtajiem ieteikumiem un nolēmumiem (
OV 2012, C 66, 29. lpp.
).
Saskaņā ar šajā paziņojumā norādīto Komisija, pamatojoties uz Regulu Nr. 1515/2001, uzsāka antidempinga pasākumu pārskatīšanu, lai noteiktu veidu, kādā Regula Nr. 91/2009 būtu jāgroza, lai to saskaņotu ar iepriekš minētajiem SIP ieteikumiem un nolēmumiem. Pēc šīs pārskatīšanas Padome 2012. gada 4. oktobrī pieņēma apstrīdēto regulu.
Attiecībā uz salīdzinājumu starp eksporta cenu un normālo vērtību Padome noraidīja korekcijas prasības, ko vairākas ieinteresētās puses bija iesniegušas saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu saistībā ar ražošanas izmaksu, kā arī efektivitātes un ražīguma atšķirībām.
Attiecībā uz dempinga starpības aprēķinu, ciktāl, piemērojot pamatregulas 2. panta 7. punkta a) apakšpunktu, normālā vērtība bija noteikta, pamatojoties uz datiem par trešo valsti ar tirgus ekonomiku, konkrētajā gadījumā – Indiju, un it īpaši pamatojoties uz kāda Indijas ražotāja sniegtajiem datiem (turpmāk tekstā – “Indijas ražotājs”), Padome apstrīdētās regulas preambulas 82., 102. un 109. apsvērumā būtībā norādīja, ka salīdzinājums starp vidējo svērto normālo vērtību un vidējo svērto eksporta cenu tika veikts, izslēdzot darījumus, kas attiecas uz Ķīnas ražotāju eksportētāju eksportētās attiecīgās preces veidiem, kuriem neatbilda neviens preces veids, ko būtu ražojis un pārdevis Indijas ražotājs. Padome precizēja, ka šī metode tika uzskatīta par uzticamāko, lai noteiktu dempinga līmeni. Proti, mēģinājums nodrošināt visu attiecīgās preces veidu, kurus ir eksportējuši Ķīnas ražotāji eksportētāji, atbilstību ļoti līdzīgiem Indijas ražotāja ražoto un pārdoto preču veidiem, būtu izraisījis nepareizus secinājumus. Turklāt Padome paskaidroja, ka tās ieskatā dempinga aprēķinā izmantotie eksporta darījumi ir reprezentatīvi attiecībā uz visiem attiecīgās preces veidiem, kurus eksportēja Ķīnas ražotāji eksportētāji.
Ar apstrīdētās regulas 1. pantu dempinga maksājums, kurš bija ieviests ar Regulu Nr.°91/2009, attiecībā uz
Changshu City Standard Parts Factory
tika samazināts līdz 38,3 % un attiecībā uz
Ningbo Jinding Fastener
tika saglabāts 64,3 % apmērā.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2012. gada 24. decembrī, apelācijas sūdzību iesniedzējas cēla prasības atcelt apstrīdēto regulu.
Ar Vispārējās tiesas ceturtās palātas priekšsēdētāja 2014. gada 6. maija rīkojumu lietas T‑558/12 un T‑559/12 tika apvienotas mutvārdu procesam un sprieduma taisīšanai.
Apelācijas sūdzību iesniedzējas, lai pamatotu savas prasības Vispārējā tiesā, izvirzīja divus pamatus.
Pirmais pamats bija saistīts ar pamatregulas 2. panta 7. punkta a) apakšpunkta, 8., 9. un 11. punkta, kā arī 9. panta 5. punkta, nediskriminācijas principa, kā arī Antidempinga nolīguma 2.4.2. panta pārkāpumu. Saistībā ar šo prasības pamatu apelācijas sūdzību iesniedzējas Padomei un Komisijai pārmeta, ka tās, aprēķinot dempinga starpību, bija izslēgušas darījumus par Ķīnas ražotāju eksportētāju eksportētās attiecīgās preces veidiem, kuriem neatbilda neviens preces veids, ko būtu ražojis un pārdevis Indijas ražotājs. 38 % no
Changshu City Standard Parts Factory
un 43 % no
Ningbo Jinding Fastener
pārdevumiem eksportam tādējādi esot izslēgti no dempinga starpības aprēķina.
Otrais prasības pamats galvenokārt bija saistīts ar pamatregulas 2. panta 10. punkta, Antidempinga nolīguma 2.4. panta, kā arī, pakārtoti, LESD 296. panta pārkāpumu. Tajā bija runa par apelācijas sūdzību iesniedzēju iesniegto korekcijas prasību noraidīšanu.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa noraidīja abus apelācijas sūdzību iesniedzēju prasības pamatus un prasības kopumā.
Lietas dalībnieču prasījumi un tiesvedība Tiesā
Apelācijas sūdzību iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
—
apmierināt prasījumus, kurus tās iesniegušas saistībā ar to Vispārējā tiesā celto prasību, un atcelt apstrīdēto regulu, ciktāl tā attiecas uz apelācijas sūdzību iesniedzējām, un
—
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kuri tām radušies saistībā ar tiesvedību Vispārējā tiesā un Tiesā, un piespriest personām, kas iestājušās lietā, segt savus tiesāšanās izdevumus.
Padome lūdz noraidīt apelācijas sūdzības un piespriest apelācijas sūdzību iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar apelācijas sūdzībām un tiesvedību Vispārējā tiesā.
Komisija lūdz Tiesu:
—
noraidīt apelācijas sūdzības kā nepieņemamas;
—
pakārtoti, noraidīt apelācijas sūdzības kā nepamatotas, un
—
piespriest apelācijas sūdzību iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2015. gada 22. septembra lēmumu lietas C‑376/15 P un C‑377/15 P tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesā un sprieduma taisīšanai.
Par apelācijas sūdzībām
Apelācijas sūdzību iesniedzējas savu apelācijas sūdzību pamatojumam izvirza divus pamatus. Pirmais pamats ir saistīts ar noteiktu eksporta darījumu izslēgšanu, aprēķinot dempinga starpību. Otrais pamats ir saistīts ar Savienības iestāžu atteikumu veikt noteiktas korekcijas saistībā ar normālās vērtības un eksporta cenas salīdzinājumu.
Par apelācijas sūdzības lietā C‑377/15 P pieņemamību
Komisija apgalvo, ka apelācijas sūdzība lietā C‑377/15 P ir nepieņemama, jo tā esot identiska apelācijas sūdzībai lietā C‑376/15 P. Tādējādi pastāvot lietas dalībnieku, apstrīdēto aktu, pārsūdzētā sprieduma un argumentu identiskums. Apelācijas sūdzība lietā C‑377/15 P, kas tika iesniegta pēdējām kārtām, līdz ar to esot nepieņemama
lis pendens
dēļ.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru prasība, kas celta pēc citas prasības, kura vērsta pret tiem pašiem lietas dalībniekiem, balstīta uz tiem pašiem pamatiem un vērsta uz tā paša tiesību akta atcelšanu, ir noraidāma kā nepieņemama
lis pendens
dēļ (spriedums, 2011. gada 9. jūnijs, Diputación Foral de Vizcaya u.c./Komisija, no
C‑465/09 P līdz C‑470/09 P
, nav publicēts,
EU:C:2011:372
,
58.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzībām lietās C‑376/15 P un C‑377/15 P ir tās pašas lietas dalībnieces. Turklāt apelācijas sūdzībā lietā C‑377/15 P vārds vārdā ir atkārtota apelācijas sūdzība lietā C‑376/15 P. Šīs abas apelācijas sūdzības tātad ir balstītas uz identiskiem pamatiem, un ar tiem tiek prasīts atcelt to pašu Vispārējās tiesas spriedumu un to pašu tiesību aktu.
Šajos apstākļos, tā kā apelācijas sūdzība lietā C‑377/15 P ir iesniegta pēc apelācijas sūdzības lietā C‑376/15 P, tā ir jānoraida kā nepieņemama
lis pendens
dēļ.
Par pirmo pamatu lietā C‑376/15 P
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmais pamats ir saistīts ar pārsūdzētā sprieduma 61.–90. punktā ietverto Vispārējās tiesas argumentāciju. Šis pamats sastāv no trim daļām.
Attiecībā uz pirmā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzību iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi pienākumu salīdzināt visus eksporta darījumus saskaņā ar pamatregulas 2. panta 11. punktu un Antidempinga nolīguma 2.4.2. pantu. To ieskatā šīs abas tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka visi attiecīgās preces, kāda tā definēta izmeklēšanas uzsākšanas laikā, pārdevumi eksportam ir jāiekļauj salīdzinājumā dempinga starpības aprēķināšanas mērķiem. Šī interpretācija izrietot no minēto tiesību normu formulējuma, kā arī no 2007. gada 27. septembra sprieduma Ikea Wholesale (
C‑351/04
,
EU:C:2007:547
). Iespējamās papildu grūtības saistībā ar tā sauktās “analogās valsts” metodes piemērošanu neļaujot atkāpties no noteikumiem par dempinga starpības noteikšanu.
Saistībā ar pirmā pamata otro daļu apelācijas sūdzību iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nenošķirot pamatregulas 2. panta 11. punktā un Antidempinga nolīguma 2.4.2. pantā paredzētos pienākumus, no vienas puses, un šīs regulas 2. panta 10. punktā un šī nolīguma 2.4. pantā paredzētos pienākumus cenu salīdzināmības jomā, no otras puses. Tās šajā ziņā precizē, ka dempinga starpības aprēķina atbilstība pamatregulas 2. panta 11. punktam un Antidempinga nolīguma 2.4.2. pantam bija jāizvērtē, nevis pamatojoties uz jēdzienu “salīdzināmas cenas”, kā Vispārējā tiesa nosprieda pārsūdzētā sprieduma 61. punktā, bet gan pamatojoties uz “salīdzināmu darījumu” jēdzienu. Attiecībā uz visiem salīdzināmiem darījumiem cenas būtu jāpadara salīdzināmas saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu un Antidempinga nolīguma 2.4. pantu, un tas šajā lietā esot bijis iespējams.
Saistībā ar pirmā pamata trešo daļu apelācijas sūdzību iesniedzējas pakārtoti norāda, ka Vispārējās tiesas veiktā “taisnīgas salīdzināšanas” analīze neatbilst pamatregulas 2. panta 10. un 11. punkta un Antidempinga nolīguma 2.4. un 2.4.2. panta prasībām. Tātad, pirmkārt, Vispārējā tiesa esot nepamatoti izvērtējusi, vai citu normālās vērtības noteikšanas metožu izmantošana būtu ļāvusi izdarīt “taisnīgāku” salīdzināšanu par to, kuru veikušas Savienības iestādes. Otrkārt, Vispārējās tiesas analīze apstiprinot, ka Savienības iestādēm nebija neiespējami, bet tām bija vienīgi sarežģītāk ievērot pamatregulas 2. panta 10. un 11. punktu. Treškārt, Vispārējā tiesa esot kļūdaini piešķīrusi nozīmi jautājumam, vai apelācijas sūdzību iesniedzējas ir vai nav sadarbojušās ar Savienības iestādēm, tām norādot, kā tās varētu ievērot savus pienākumus, kuri izriet no pamatregulas 2. panta 10. un 11. punkta un Antidempinga nolīguma 2.4. un 2.4.2. panta. Ceturtkārt, darījumu “reprezentativitātes” jēdzienam, kuru Vispārējā tiesa izvērtējusi pārsūdzētā sprieduma 81. un 83. punktā, neesot nozīmes.
Padome un Komisija apstrīd apelācijas sūdzību iesniedzēju argumentus. Iesākumā Komisija apgalvo, ka pirmais pamats ir nepieņemams, jo apelācijas sūdzību iesniedzējas apstrīd Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu un neidentificē kļūdu tiesību piemērošanā, ko tā esot pieļāvusi. Turklāt Komisija uzskata, ka šis pamats ir neiedarbīgs.
Pēc būtības attiecībā uz pirmā pamata pirmo daļu Padome un Komisija norāda, pirmkārt, ka Vispārējās tiesa šajā lietā ir pamatoti atteikusies piemērot 2007. gada 27. septembra spriedumu Ikea Wholesale (
C‑351/04
,
EU:C:2007:547
) un, otrkārt, ka apelācijas sūdzību iesniedzēju atbalstīto interpretāciju neapstiprina SIP ziņojumi. Komisija arī norāda, ka Antidempinga nolīguma 2.4. un 2.4.2. pantā ir jūtama “taisnīgas salīdzināšanas” principa ietekme. Ar pamatregulas 2. panta 10. un 11. punktu ir paredzēts transponēt Savienības tiesībās Antidempinga nolīguma 2.4. pantu, un tādējādi minētajam principam ir piešķirts pārākums.
Attiecībā uz pirmā pamata otro daļu Padome un Komisija būtībā apgalvo, ka pamatregulas un Antidempinga nolīguma formulējumā ir norādīts, ka “taisnīgas salīdzināšanas” prasībai ir jābūt pārākai par pienākumu dempinga starpību aprēķināt, ņemot vērā visus eksporta darījumus. Turklāt pamatregulas 2. panta 11. punktā esot izklāstītas specifiskas dempinga starpības aprēķina metodes, bet tajā neesot atsaukta vispārējā, šīs regulas 2. panta 10. punktā paredzētā taisnīgas salīdzināšanas prasība.
Attiecībā uz pirmā pamata trešo daļu Padome un Komisija, pirmkārt, norāda, ka apelācijas sūdzību iesniedzējas šķietami vēlas likt saprast, ka Savienības iestādēm ir bijusi jāizvēlas “pēc iespējas taisnīgākā pieeja”, kas esot juridiski nepareizi. Otrkārt, Savienības iestāžu izvēlētā pieeja esot bijusi taisnīga, ņemot vērā informācijas par cenām attiecībā uz precēm, kuras Indijas ražotājs nepārdeva, neesamību. Treškārt, Vispārējā tiesa esot pamatoti uzskatījusi, ka apelācijas sūdzību iesniedzējām bija jāpamato un tās varēja pamatot savus prasījumus. Ceturtkārt, Komisijas ieskatā “reprezentativitātes” jēdziens ir atbilstošs un ir jāizvērtē nevis katra ražotāja eksportētāja līmenī, bet gan visu darījumu ar attiecīgajām precēm līmenī. Turklāt eksporta darījuma izslēgšana esot bijusi pilnībā nejauša un tās mērķis neesot bijis ietekmēt Savienības iestāžu analīzes rezultātu.
Tiesas vērtējums
–
Par pieņemamību
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tai nav kompetences konstatēt faktus vai principā pārbaudīt pierādījumus, ar kuriem Vispārējā tiesa ir pamatojusi šos faktus. Proti, ja šie pierādījumi ir atbilstoši iegūti un ir ievēroti vispārējie tiesību principi, kā arī piemērojamie procesuālie noteikumi par pierādīšanas pienākumu un pierādījumu sniegšanu, tikai Vispārējā tiesa var noteikt vērtību, kāda piešķirama tai iesniegtajiem pierādījumiem. Tādēļ šis izvērtējums, ja vien šie pierādījumi nav sagrozīti, nav tiesību jautājums, kas pats par sevi ir jāpārbauda Tiesai.
Ar argumentiem, ko apelācijas sūdzību iesniedzējas izvirza šī pamata pamatojumam, tās būtībā pārmet Vispārējai tiesai, galvenokārt, ka tā esot kļūdaini interpretējusi pamatregulas 2. panta 11. punktu un Antidempinga nolīguma 2.4.2. pantu un, pakārtoti, ka tā esot izdarījusi analīzi, kas ir pretrunā šīs regulas 2. panta 10. un 11. punktam un šī nolīguma 2.4. un 2.4.2. pantam. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, ar šiem argumentiem tiek apstrīdēts nevis Vispārējās tiesas veiktais faktu vērtējums, bet gan tās izdarītā tiesību normu interpretācija. Apelācijas sūdzību iesniedzējas tādējādi identificē kļūdas tiesību piemērošanā, kuras to ieskatā ir pieļautas pārsūdzētajā spriedumā. Minētie argumenti tātad attiecas uz tiesību jautājumiem, kuri var tikt nodoti Tiesai izvērtēšanai apelācijas tiesvedības ietvaros.
Tādējādi nevar piekrist Komisijas argumentam par šī pamata nepieņemamību.
–
Par pirmā pamata neiedarbīgumu
Komisija uzskata, ka pirmais pamats ir neiedarbīgs.
Tomēr, kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 56. punktā, ja Tiesa, apmierinot šo pamatu, tostarp nospriestu, ka Vispārējās tiesas sniegtā pamatregulas 2. panta 11. punkta un Antidempinga nolīguma 2.4.2. panta interpretācija ir kļūdaina, pārsūdzētajā spriedumā būtu pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, kas izraisītu tā atcelšanu.
Tādējādi nevar piekrist Komisijas argumentam par šī pamata neiedarbīgumu.
–
Par lietas būtību
Apelācijas sūdzību iesniedzējas apstrīd pārsūdzētā sprieduma 61.–90. punktā ietverto Vispārējās tiesas argumentāciju. To ieskatā šajā argumentācijā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jo tā balstās uz kļūdainu tostarp pamatregulas 2. panta 11. punkta interpretāciju.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru kopējās tirdzniecības politikas jomā un it īpaši tirdzniecības aizsardzības pasākumu jomā Savienības iestādēm ir plaša novērtējuma brīvība pārbaudāmo ekonomisko, politisko un tiesisko situāciju sarežģītības dēļ. Tā kā pamatregulas 2. panta 11. punkta interpretācija prasa sarežģītu ekonomisko situāciju izvērtējumu, tiesas kontrolei pār šādu vērtējumu ir jāaprobežojas ar pārbaudi, vai ir ievēroti procesuālie noteikumi, vai ir pareizi norādīti apstākļi, kas ņemti vērā, veicot apstrīdēto izvēli, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda šo apstākļu vērtējumā un vai nav pieļauta pilnvaru nepareiza izmantošana (šajā ziņā skat. spriedumus, 2007. gada 27. septembris, Ikea Wholesale,
C‑351/04
,
EU:C:2007:547
,
40.
un
41.
punkts, un 2012. gada 16. februāris, Padome un Komisija/Interpipe Niko Tube un Interpipe NTRP,
C‑191/09 P un C‑200/09 P
,
EU:C:2012:78
,
63.
punkts).
Lai izdarītu pārsūdzētā sprieduma 90. punktā minēto secinājumu, saskaņā ar kuru Padome nav pieļāvusi nevienu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, no dempinga starpības aprēķina izslēdzot preču veidus, kuri neatbilda nevienai no Indijas ražotāja izgatavotajām un pārdotajām precēm, kā rezultātā ar apstrīdēto regulu nav pārkāpts ne pamatregulas 2. panta 11. punkts, ne Antidempinga nolīguma 2.4.2. pants, Vispārējā tiesa, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 61. punkta, ir izvērtējusi, vai šāda pieeja ir iespējama, pamatojoties uz pamatregulas 2. panta 11. punktu un Antidempinga nolīguma 2.4.2. pantu, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, Savienības iestādēm ir jāņem vērā visu eksporta darījumu cenas, kas salīdzināmas ar normālo vērtību, un kuros, otrkārt, ir atsauce uz atbilstošajām tiesību normām, kas reglamentē taisnīgu salīdzināšanu.
Vispirms Vispārējā tiesa minētā sprieduma 63. punktā norādīja, ka, lai gan attiecīgās preces veidi var tikt uzskatīti par salīdzināmiem, tā tas nav attiecībā uz šīs preces veidu, kurus šis ražotājs neražoja un nepārdeva, cenām. Tādējādi Vispārējās tiesas ieskatā noteiktu attiecīgās preces veidu, lai arī līdzīgu, cenas neesamība traucēja salīdzināt normālo vērtību un eksporta cenu. Turpinot tā minētā sprieduma 71., 80. un 84. punktā nosprieda, ka, ņemot vērā precizitātes trūkuma risku gadījumā, ja tiktu piemērotas preču, kuras nepārdeva Indijas ražotājs, normālās vērtības aprēķina metodes, Savienības iestādes varēja pamatoti secināt, ka to piedāvātā pieeja ir taisnīga un ka šādu metožu izmantošana nebūtu nodrošinājusi precīzāku vai taisnīgāku salīdzināšanu. Visbeidzot tā paša sprieduma 85. punktā tā izslēdza 2007. gada 27. septembra sprieduma Ikea Wholesale (
C‑351/04
,
EU:C:2007:547
) piemērotību, pamatojoties uz to, ka – pretēji šīs lietas apstākļiem lietā, kurā pasludināts minētais spriedums, – dempinga starpība netika aprēķināta, balstoties uz attiecīgās preces veidu būtisku pārstāvību.
Veicot šo izslēgšanu, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka saistībā ar dempinga starpības aprēķinu saskaņā ar pamatregulas 2. panta 11. punktu Savienības iestādes varēja pamatoti no šī aprēķina izslēgt noteiktus eksporta darījumus, jo nebija “salīdzināmas cenas” un pastāvēja apstākļi, kuros neviena cita aprēķina metode nebūtu ļāvusi īstenot “taisnīgāku salīdzināšanu”, jo minētais aprēķins tika veikts, pamatojoties uz attiecīgās preces veidu “būtisku pārstāvību”.
Tātad ir jāpārbauda, vai, kā apgalvo apelācijas sūdzību iesniedzējas, šajā Vispārējās tiesas argumentācijā nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.
Pirmkārt, lai noteiktu, vai saskaņā ar pamatregulas 2. panta 11. punktu Savienības iestādēm, aprēķinot dempinga starpību, ir pienākums ņemt vērā visus eksporta darījumus vai arī tām ir atļauts izslēgt dažus no šiem darījumiem, ir jāveic šīs tiesību normas formulējuma, konteksta un mērķu analīze (spriedums, 2015. gada 16. aprīlis, Angerer,
C‑477/13
,
EU:C:2015:239
,
26.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Vispirms attiecībā uz šīs tiesību normas formulējumu ir jānorāda, ka tajā ir paredzētas divas normālās vērtības un eksporta cenas salīdzināšanas metodes, – tā sauktā “simetriskā” metode, kas balstīta uz vidējās svērtās normālās vērtības un visu uz Savienību orientēto eksporta darījumu cenu vidējās svērtās vērtības salīdzinājumu vai arī uz salīdzinājumu uz darījumu bāzes, un tā sauktā “asimetriskā” metode, kas balstīta uz vidējās svērtās normālās vērtības un visu uz Savienību orientēto atsevišķo eksporta darījumu cenu salīdzinājumu. Lai kāda arī būtu salīdzināšanas metode, pamatregulas 2. panta 11. punktā ir atsauce uz “visiem uz Savienību orientētajiem eksporta darījumiem”. Kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 71. punktā, šāds formulējums ļauj uzskatīt, ka Savienības iestādes no dempinga starpības aprēķina nevar izslēgt eksporta darījumus attiecībā uz noteiktiem attiecīgās preces veidiem.
Turpinot attiecībā uz pamatregulas 2. panta 11. punkta mērķi no šīs tiesību normas izriet, ka gan simetriskajai, gan asimetriskajai dempinga starpības aprēķina metodei ir jāļauj atspoguļot veiktā dempinga faktiskos apmērus.
Kā ģenerāladvokāts ir uzsvēris savu secinājumu 67. punktā, tas, ka Savienības iestādes no dempinga starpības aprēķina izslēdz eksporta darījumus attiecībā uz noteiktiem attiecīgās preces veidiem, ir pretrunā šim mērķim. Proti, šādas izslēgšanas neizbēgamas sekas ir neiespējamība šīm iestādēm izvērtēt ietekmi, kāda šiem darījumiem var būt uz minēto aprēķinu, kā rezultātā minētās iestādes nevar pārliecināties, ka aprēķinātā dempinga starpība atspoguļo veiktā dempinga faktiskos apmērus.
Visbeidzot attiecībā uz pamatregulas 2. panta 11. punkta kontekstu no šīs regulas 1. panta “Principi” izriet, ka antidempinga lietu izmeklēšana attiecas uz specifisku preci, tā saukto “attiecīgo preci”, ko Savienības iestādes definējušas, uzsākot šo izmeklēšanu.
Tādējādi minētās regulas 1. panta 2. punktā ir noteikts, ka preci uzskata par dempinga preci, ja to eksportē uz Savienību par cenu, kas ir zemāka par salīdzināmo līdzīgas preces cenu eksportētājā valstī. Turklāt šīs pašas regulas 1. panta 4. punktā ir paredzēts, ka pamatregulas piemērošanas mērķiem jēdziens “līdzīga prece” ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē preci, kura ir identiska “attiecīgajai precei”. Tātad dempinga starpība tika aprēķināta, balstoties uz “attiecīgās preces” definīciju, kādu to piedāvā Savienības iestādes, uzsākot izmeklēšanu.
Tāpat no pamatregulas 3. panta 2., 3. un 8. punkta, kuros ir norāde uz jēdzienu “līdzīga prece”, izriet, ka Savienības iestādes, nosakot, vai Savienības ražošanas nozare ir cietusi zaudējumus importa par dempinga cenām dēļ, balstās uz jēdzienu “attiecīgā prece”.
Kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 64. punktā, “attiecīgās preces” definēšana, uzsākot izmeklēšanu, neaizliedz Savienības iestādēm iedalīt šo preci dažādos preču veidos vai modeļos un balstīties uz salīdzinājumiem starp normālo vērtību un eksporta cenu attiecībā uz katru modeli vai veidu.
Tomēr Savienības iestādēm saskaņā ar šādu definīciju ir jākonstatē kopējā dempinga starpība attiecībā uz “attiecīgo preci” kopumā. Jebkura cita interpretācija tām sniegtu iespēju ietekmēt dempinga starpības aprēķinu, izslēdzot vienu vai vairākus “attiecīgās preces”, kāda tā definēta, uzsākot izmeklēšanu, veidus vai modeļus.
No tā izriet, ka, ņemot vērā pamatregulas 2. panta 11. punkta formulējumu, mērķi un kontekstu, tas nevar tikt interpretēts tādējādi, ka ar to ir atļauts no dempinga starpības aprēķina izslēgt uz Savienību orientētos eksporta darījumus attiecībā uz noteiktiem attiecīgās preces veidiem. Tieši pretēji, no šīs tiesību normas izriet, ka Savienības iestādēm, veicot šo aprēķinu, ir jāņem vērā visi šie darījumi.
Ir jāpiebilst, ka neviens no Padomes un Komisijas argumentiem saistībā ar Antidempinga nolīguma 2.4.2. panta interpretāciju nevar atspēkot šo secinājumu.
Minētais secinājums turklāt ir apstiprināts ar 2007. gada 27. septembra spriedumu Ikea Wholesale (
C‑351/04
,
EU:C:2007:547
,
56.
punkts). Tiesa tajā ir atgādinājusi pamatregulas 2. panta 11. punkta formulējumu, saskaņā ar kuru vidējo svērto normālo vērtību salīdzina ar “visu [uz Savienību] orientēto eksporta darījumu vidējo svērto cenu”. Pēc tam, kad tā bija atgādinājusi minēto, tā nosprieda, ka Padome ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo tā nav aprēķinājusi kopējo dempinga starpību, balstoties uz salīdzinājumu, kas pilnībā atspoguļo visas salīdzināmās eksporta cenas.
Ir taisnība, ka minētajā spriedumā bija runa par tā sauktās negatīvo dempinga starpību “reducēšanas līdz nullei” metodes izmantošanu, aprēķinot kopējo dempinga starpību, un ka šis jautājums atšķiras no šajā lietā aplūkojamā jautājuma par atsevišķu darījumu izslēgšanu no šī aprēķina, jo analogās valsts ražotājs nav ražojis un pārdevis attiecīgās preces. Tomēr, kā norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 82. punktā, gan lieta, kurā pasludināts minētais spriedums, gan šī lieta attiecas uz to, ka, aprēķinot dempinga starpību, nav ņemtas vērā atsevišķu eksporta darījumu cenas. Šajā ziņā maza nozīme ir tam, ka šajā lietā atsevišķu eksporta darījumu cenas pavisam nav tikušas ņemtas vērā, savukārt lietā, kurā pasludināts 2007. gada 27. septembra spriedums Ikea Wholesale (
C‑351/04
,
EU:C:2007:547
), šīs cenas ir ņemtas vērā tikai daļēji, jo tās būtībā ir mainītas.
Pretēji pārsūdzētā sprieduma 85. punktā norādītajiem apsvērumiem, apstāklim, ka šajā lietā dempinga starpība ir aprēķināta, pamatojoties uz “būtisku” attiecīgās preces veidu “pārstāvību”, nevar būt nozīmes, lai izslēgtu 2007. gada 27. septembra sprieduma Ikea Wholesale (
C‑351/04
,
EU:C:2007:547
) piemērotību. Proti, papildus tam, ka apelācijas sūdzību iesniedzējas apstrīd Savienības iestāžu dempinga starpības aprēķinā vērā ņemto darījumu reprezentativitāti, nekas pamatregulas 2. panta 11. punktā neļauj aprēķināt šo starpību, balstoties uz attiecīgās preces veidu “būtisku pārstāvību”.
Otrkārt, ir jāpārbauda, vai – neatkarīgi no pamatregulas 2. panta 11. punkta tvēruma, kāds tas precizēts šī sprieduma 61. punktā, – Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 64. punktā ir pamatoti uzskatījusi, ka Savienības iestādes bija tiesīgas izslēgt eksporta darījumus attiecībā uz atsevišķiem attiecīgās preces veidiem, ievērojot, ka attiecībā uz šiem preču veidiem nepastāvēja “salīdzināmas cenas” un ka citas normālās vērtības aprēķina metodes izmantošana nebūtu nodrošinājusi “taisnīgāku salīdzināšanu”.
Pirmkārt, attiecībā uz “salīdzināmu cenu” neesamību ir jānorāda, ka saskaņā ar pamatregulas 2. panta 11. punktu dempinga starpību aprēķina, salīdzinot normālo vērtību un visu uz Savienību orientēto eksporta darījumu cenas, “ņemot vērā attiecīgos taisnīgas salīdzināšanas noteikumus”. Šī pēdējā minētā teikuma daļa norāda uz šīs regulas 2. panta 10. punktu, kurā paredzēts, ka gadījumā, ja normālā vērtība un eksporta cena nevar tikt taisnīgi salīdzinātas, korekcijas veidā tiks ņemtas vērā atšķirības faktoros, attiecībā uz kuriem tiek apgalvots un pierādīts, ka tie ietekmē cenas. Cenu salīdzināmība tātad tiek ņemta vērā nevis saistībā ar minētās regulas 2. panta 11. punkta piemērošanu, bet saistībā ar šīs pašas regulas 2. panta 10. punkta piemērošanu.
Citiem vārdiem, kā izriet no šī sprieduma 57.–61. punkta, atbilstoši pamatregulas 2. panta 11. punktam dempinga starpība tiek aprēķināta, pamatojoties uz “attiecīgās preces” definīciju, kādu piedāvā Savienības iestādes, uzsākot izmeklēšanu, neizslēdzot no šī aprēķina nevienu šīs preces veidu vai modeli. Savukārt, lai varētu veikt šo aprēķinu, Savienības iestādēm ir jāsalīdzina cenas, korekciju veidā ņemot vērā atšķirības, kas ietekmē šīs cenas, šīs regulas 2. panta 10. punkta izpratnē.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa ir nepamatoti uzskatījusi, ka Savienības iestādes bija tiesīgas izslēgt eksporta darījumus attiecībā uz atsevišķiem attiecīgās preces veidiem, ciktāl attiecībā uz šiem preču veidiem nepastāvēja “salīdzināmas cenas”.
Ir vēl jāprecizē, kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 78. punktā, ka praksē tādā gadījumā kā šajā lietā aplūkotais, kad analogas valsts ražotājs nedz ražo, nedz pārdod kādu preces veidu, Savienības iestādes var pieņemt lēmumu vai nu no “attiecīgās preces” definīcijas izslēgt šo preces veidu, vai arī noteikt normālo vērtību minētajam veidam, kā rezultātā, aprēķinot dempinga starpību, varētu tikt ņemti vērā šīs pašas preces veida eksporta darījumi.
Otrkārt, attiecībā uz to, ka citas normālās vērtības aprēķina metodes piemērošana nebūtu garantējusi “taisnīgāku salīdzināšanu”, lai gan no pamatregulas 2. panta 10. un 11. punkta interpretācijas, lasot tos kopsakarā, izriet, ka dempinga starpības aprēķinam ir jābalstās uz “taisnīgu salīdzināšanu”, jēdziens “taisnīgāka salīdzināšana” nekur nav minēts šajās tiesību normās. Kaut arī ir jāuzskata, ka šis jēdziens ir piemērots, ir jānorāda, kā izriet no šī sprieduma 61. punkta, ka eksporta darījumu izslēgšana nevar tikt uzskatīta par veidu, kā ir nodrošināma “taisnīga salīdzināšana”. Tādējādi nevar tikt uzskatīts, ka citas normālās vērtības aprēķina metodes piemērošana nebūtu nodrošinājusi “taisnīgāku salīdzināšanu”.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 61.–90. punktā nospriežot, ka Padome no dempinga starpības aprēķina varēja izslēgt preču veidus, kuri neatbilda nevienai Indijas ražotāja izgatavotajai un pārdotajai precei, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāapmierina pirmais pamats un jāatceļ apstrīdētais spriedums, neizvērtējot ne pārējos saistībā ar pirmo pamatu izvirzītos argumentus, ne otro pamatu.
Par prasību Vispārējā tiesā
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai Tiesa Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā pati var taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija. Tā tas ir šajā lietā.
Kā izriet no šī sprieduma 52.–72. punkta, apstrīdētās regulas preambulas 82., 102. un 109. apsvērumā uzskatot, ka ir jāizslēdz Ķīnas ražotāju eksportētāju eksportēto preču veidi, kuri neatbilst nevienam preces veidam, ko būtu izgatavojis un pārdevis Indijas ražotājs, Padome ir pārkāpusi pamatregulas 2. panta 11. punktu.
Šajos apstākļos apstrīdētā regula, ciktāl tā attiecas uz apelācijas sūdzību iesniedzējām, ir jāatceļ.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā apelācijas sūdzību iesniedzējas ir prasījušas piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē lietās T‑558/12 un T‑559/12, gan saistībā ar apelācijas tiesvedību lietā C‑376/15 P. Savukārt, tā kā Padome ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzību iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tām ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā lietā C‑377/15 P.
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 140. panta 1. punktam, kurš saskaņā ar tā 184. panta 1. punktu ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Līdz ar to Komisija savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē lietās T‑558/12 un T‑559/12, kā arī tiesāšanās izdevumus saistībā ar apelācijas tiesvedību lietās C‑376/15 P un C‑377/15 P sedz pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2015. gada 29. aprīļa spriedumu Changshu City Standard Parts Factory un Ningbo Jinding Fastener/Padome (
T‑558/12 un T‑559/12
,
EU:T:2015:237
);

2)
atcelt Padomes 2012. gada 4. oktobra Īstenošanas regulu (ES) Nr. 924/2012, ar kuru groza Regulu (EK) Nr.°91/2009, ar ko piemēro galīgo antidempinga maksājumu dažu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes dzelzs vai tērauda savienotājelementu importam, ciktāl tā attiecas uz
Changshu City Standard Parts Factory
un
Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd.;

3)
noraidīt apelācijas sūdzību lietā C‑377/15 P;

4)
Eiropas Savienības Padome sedz savus, kā arī atlīdzina
Changshu City Standard Parts Factory
un
Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd
.
tiesāšanās izdevumus gan saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē lietās T‑558/12 un T‑559/12, gan saistībā ar apelācijas tiesvedību lietā C‑376/15 P
;

5)
Changshu City Standard Parts Factory
un
Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā lietā C‑377/15 P;

6)
Eiropas Komisija savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar tiesvedībām pirmajā instancē lietās T‑558/12 un T‑559/12, kā arī tiesāšanās izdevumus saistībā ar apelācijas tiesvedību lietās C‑376/15 P un C‑377/15 P sedz pati.

[Paraksti]
(
*1
)	* Tiesvedības valoda – angļu.