CELEX: 62021CJ0045
Eelotsusetaotlus
Euroopa Keskpankade Süsteem
Riigi keskpank
Direktiiv 2001/24/EÜ
Krediidiasutuste saneerimine ja likvideerimine
Saneerimismeetmete võtmisest tuleneva kahju hüvitamine
ELTL artikkel 123 ja protokolli (nr 4) Euroopa Keskpankade Süsteemi ja Euroopa Keskpanga põhikirja kohta artikkel 21.1
Euroala liikmesriikide rahastamise keeld
ELTL artikkel 130 ja selle protokolli artikkel 7
Sõltumatus
Konfidentsiaalse teabe avalikustamine

Eelotsusetaotlus puudutab seda, kuidas tõlgendada ELTL artikleid 123 ja 130, protokolli (nr 4) Euroopa Keskpankade Süsteemi ja Euroopa Keskpanga põhikirja kohta (edaspidi „EKPSi ja EKP protokoll“) artikleid 7 ja 21, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2006. aasta direktiivi 2006/48/EÜ krediidiasutuste asutamise ja tegevuse kohta (
ELT 2006, L 177, lk 1
) artikleid 44–52 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/36/EL, mis käsitleb krediidiasutuste tegevuse alustamise tingimusi ning krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet, millega muudetakse direktiivi 2002/87/EÜ ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiivid 2006/48/EÜ ja 2006/49/EÜ (
ELT 2013, L 176, lk 338
), artikleid 53–62.
Taotlus on esitatud põhiseaduslikkuse järelevalve menetluses, milles kontrollitakse selliste riigisiseste õigusnormide põhiseadusele vastavust, millega määratakse kindlaks, millistel tingimustel vastutab Banka Slovenije (Sloveenia keskpank) kahju eest, mis on tekkinud teatavate finantsinstrumentide tühistamise ja seda tühistamist puudutavale, kõnealuse keskpanga valduses olnud teatavale teabele juurdepääsu tagajärjel.
Õiguslik raamistik
Määrus (EÜ) nr 3603/93
Nõukogu 13. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 3603/93 [ELTL] artiklis [123] ja artikli [125] lõikes 1 nimetatud keeldude kohaldamiseks vajalike määratluste täpsustamise kohta (
EÜT 1993, L 332, lk 1
; ELT eriväljaanne 10/01, lk 27) teine põhjendus on sõnastatud järgmiselt:
„[ELTL] artiklis [123] kasutatud mõisteid „arvelduslaen“ ja „muud tüüpi laenuvõimalused“ tuleks täpsustada, eelkõige 1. jaanuarist 1994 kehtivate nõuete käsitlemise seisukohalt“.
Määruse artikli 1 lõige 1 sätestab:
„[ELTL] artikli [123] tähenduses:
a)
hõlmab „arvelduslaen“ kõiki avalikule sektorile eraldatavaid vahendeid, mille tulemuseks on või mille tulemuseks võib olla deebetjääk;
b)
hõlmavad „muud tüüpi laenuvõimalused“:
i)
kõiki 1. jaanuaril 1994 kehtivaid nõudeid avaliku sektori vastu, välja arvatud enne kõnealust kuupäeva omandatud fikseeritud tähtajaga nõuded;
ii)
igasuguste kohustuste rahastamist, mis avalikul sektoril on kolmandate isikute ees;
iii)
kõiki tehinguid avaliku sektoriga, mille tulemuseks on või mille tulemuseks võivad olla nõuded kõnealuse sektori vastu, ilma et see piiraks [ELTL] artikli [123] lõike 2 kohaldamist.“
Direktiiv 2000/12/EÜ
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. märtsi 2000. aasta direktiivi 2000/12/EÜ krediidiasutuste asutamise ja tegevuse kohta (
EÜT 2000, L 126, lk 1
; ELT eriväljaanne 06/03, lk 272) artikli 1 punkt 4 sätestas:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
4)
pädevad asutused
– riikide ametiasutused, kellele on seaduse või määrusega tehtud ülesandeks järelevalve krediidiasutuste üle“.
Direktiiv 2001/24/EÜ
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. aprilli 2001. aasta direktiivi 2001/24/EÜ krediidiasutuste saneerimise ja likvideerimise kohta (
EÜT 2001, L 125, lk 15
; ELT eriväljaanne 06/04, lk 15) põhjenduses 6 on märgitud:
„Õigusaktidega ettenähtud saneerimismeetmete ja asjaomases liikmesriigis kehtivate menetluste üle otsustamise ja nende rakendamise ainupädevus peab kuuluma päritoluliikmesriigi haldus- ja kohtuasutustele. Liikmesriikide õigusnormide ja tavade ühtlustamine on keerukas ja seepärast on vaja sisse seada kord, mille kohaselt liikmesriigid tunnustavad vastastikku meetmeid, mida igaüks neist on võtnud tegevusloa saanud krediidiasutuste elujõulisuse taastamiseks.“
Direktiivi artikkel 2 sätestas põhikohtuasja asjaoludele kohaldatavas redaktsioonis:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
–
pädevad asutused
– pädevad asutused direktiivi [2000/12] artikli 1 punkti 4 tähenduses;
[…]“.
Direktiivi 2001/24 artikli 3 lõige 1 sätestab:
„Ainult päritoluliikmesriigi haldus- ja kohtuasutustel on õigus otsustada ühe või mitme saneerimismeetme rakendamise üle krediidiasutuses, sealhulgas selle teistes liikmesriikides asuvates filiaalides.“
Direktiivi artikkel 33 on sõnastatud järgmiselt:
„Kõigil isikutel, kes peavad seoses artiklites 4, 5, 8, 9, 11 ja 19 sätestatud teabe edastamise või konsulteerimise menetlustega teavet vastu võtma või edastama, on kohustus hoida ametisaladust vastavalt direktiivi [2000/12] artiklis 30 ettenähtud eeskirjadele ja tingimustele; eespool nimetatu ei kehti kohtuasutuste suhtes, kelle puhul kohaldatakse kehtivaid siseriiklikke õigusnorme.“
Direktiiv 2006/48
Direktiivi 2006/48 artikli 4 punktis 4 oli sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
4)
„pädevad ametiasutused“ – riikide ametiasutused, kellele on õigusaktiga tehtud ülesandeks järelevalve krediidiasutuste üle“.
Direktiivi artikli 44 lõige 1 nägi ette:
„Liikmesriigid näevad ette, et kõik isikud, kes töötavad või on töötanud pädevate ametiasutuste heaks, ning pädevate ametiasutuste huvides tegutsevad audiitorid ja eksperdid on kohustatud hoidma ametisaladust.
Nad ei tohi avaldada ühelegi isikule ega asutusele neile ametikohustuste täitmisel teatavaks saanud konfidentsiaalset informatsiooni, välja arvatud andmed, mis on esitatud kokkuvõttena või selliselt koostatud, et üksikuid krediidiasutusi pole võimalik identifitseerida; eelöeldu ei puuduta kriminaalõiguse valdkonda kuuluvaid juhtumeid.
Sellest olenemata võib krediidiasutuse pankroti või sundlikvideerimise korral tsiviil- või kaubandusõigusliku menetluse käigus avalikustada konfidentsiaalset informatsiooni, mis ei puuduta kolmandaid isikuid, kes on seotud kõnealuse krediidiasutuse päästmise katsetega.“
Direktiivi artiklites 45–52 oli sätestatud rida sätteid teabe kasutamise, vahetamise, edastamise ja avalikustamise kohta sama direktiivi artikli 4 punkti 4 tähenduses pädevate asutuste poolt.
Direktiivi 2006/48 artikkel 158 oli sõnastatud järgmiselt:
„1.   Direktiiv [2000/12], mida on muudetud XIII lisa A osas nimetatud direktiividega, tunnistatakse kehtetuks, ilma et see piiraks liikmesriikide kohustusi, mis on seotud XIII lisa B osas loetletud kõnealuste direktiivide ülevõtmistähtaegadega.
2.   Viiteid kehtetuks tunnistatud direktiividele tõlgendatakse viidetena käesolevale direktiivile ja loetakse vastavalt XIV lisa vastavustabelile.“
Direktiiv 2013/36
Direktiivi 2013/36 artikli 3 lõike 1 punkt 36 sätestab:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
36)
„pädev asutus“ – [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta] määruse (EL) nr 575/2013 [krediidiasutuste ja investeerimisühingute suhtes kohaldatavate usaldatavusnõuete kohta ja määruse (EL) nr 648/2012 muutmise kohta (
ELT 2013, L 176, lk 1
)] artikli 4 lõike 1 punktis 40 määratletud pädev asutus“.
Direktiivi artikli 53 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid näevad ette, et kõik isikud, kes töötavad või on töötanud pädevate asutuste heaks, ning pädevate asutuste huvides tegutsevad audiitorid ja eksperdid on kohustatud hoidma ametisaladust.
Konfidentsiaalset teavet, mida sellised isikud, audiitorid või eksperdid saavad, võidakse avaldada ainult kokkuvõttena või sellisel koondkujul, et üksikuid krediidiasutusi pole võimalik identifitseerida; eelöeldu ei puuduta kriminaalõiguse valdkonda kuuluvaid juhtumeid.
Sellest olenemata võib krediidiasutuse pankroti või sundlikvideerimise korral tsiviil- või kaubandusõigusliku menetluse käigus avalikustada konfidentsiaalset teavet, mis ei puuduta kolmandaid isikuid, kes on seotud kõnealuse krediidiasutuse päästmise katsetega.“
Direktiivi artiklites 54–62 on sätestatud rida sätteid teabe kasutamise, vahetamise, edastamise ja avalikustamise kohta sama direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti 36 tähenduses pädevate asutuste poolt.
Direktiivi 2013/36 artiklis 163 on ette nähtud:
„[Direktiiv 2006/48] ja [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2006. aasta direktiiv] 2006/49/EÜ [investeerimisühingute ja krediidiasutuste kapitali adekvaatsuse kohta (
ELT 2006, L 177, lk 201
)] tunnistatakse kehtetuks alates 1. jaanuarist 2014.
Viiteid kehtetuks tunnistatud direktiividele käsitatakse viidetena käesolevale direktiivile ja määrusele [nr 575/2013] ning neid loetakse vastavalt käesoleva direktiivi II lisas ja määruse [nr 575/2013] IV lisas esitatud vastavustabelile.“
Määrus nr 575/2013
Määruse nr 575/2013 artikli 4 lõike 1 punkt 40 sätestab:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
40)
„pädevad asutused“ – siseriikliku õiguse kohaselt ametlikult tunnustatud ametiasutused või organid, kellele on siseriikliku õigusega antud volitused teostada kõnealuses liikmesriigis toimiva järelevalvesüsteemi osana järelevalvet krediidiasutuste ja investeerimisühingute üle“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Ustavno sodišče (konstitutsioonikohus, Sloveenia) leidis 19. oktoobri 2016. aasta otsuses, et Sloveenia põhiseadusega on kooskõlas õigusnormid, mis lubavad Sloveenia keskpangal teatavad finantsinstrumendid tühistada, kui krediidiasutus on pankroti äärel ja ohustab kogu finantssüsteemi. Samas tuvastas see kohus Sloveenia põhiseadusega vastuolus oleva lünga, kuna vaidlusalustes õigusaktides puuduvad menetluslikud erinormid nende kahju hüvitamise hagide kohta, mille võivad esitada tühistatud finantsinstrumentide endised omanikud.
Selle lünga kõrvaldamiseks võttis Državni zbor Republike Slovenije (Sloveenia Vabariigi parlament) vastu seaduse panga kõlblike kohustuste endiste omanike kohtuliku ja kohtuvälise kaitse korra kohta (zakon o postopku sodnega in izvensodnega varstva nekdanjih imetnikov kvalificiranih obveznosti bank, edaspidi „ZPSVIKOB“), milles on sätestatud eeskirjad Sloveenia keskpanga poolt tühistatud finantsinstrumentide endistele omanikele tõhusa kohtuliku kaitse tagamiseks.
Sloveenia keskpank esitas taotluse kontrollida ZPSVIKOB mitme sätte ja pangandusseaduse (zakon o bančništvu) ühe sätte põhiseadusele vastavust, väites eelkõige, et nendes sätetes kehtestatud eeskirjad, mis puudutavad tema vastutust ja tema valduses oleva teabega tutvumist, on liidu õigusega vastuolus.
Sellega seoses täpsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus, et ZPSVIKOB kohaselt võib Sloveenia keskpanga vastutus teatavate finantsinstrumentide tühistamisega põhjustatud kahju eest tekkida kahe eraldiseisva ja alternatiivse süsteemi raames.
Esiteks võib see vastutus tekkida põhimõtteliselt siis, kui tõendatakse, et finantsinstrumendi tühistamine ei olnud vajalik meede, et vältida asjaomase panga pankrotti ja tagada finantssüsteemi stabiilsus, või kui on rikutud põhimõtet, et ühtegi võlausaldajat ei või panna ebasoodsamasse olukorda kui see, milles ta oleks pankroti korral. Ent niisugune vastutus saab tekkida vaid siis, kui Sloveenia keskpank ei tõenda, et ta ise või isikud, keda ta on volitanud enda nimel tegutsema, on tegutsenud nõutava hoolsusega, võttes arvesse asjaolu, et selline tühistamine toimub kriisiolukorra erilistel asjaoludel, mis nõuab keeruliste probleemide kiiret hindamist.
Teiseks võivad füüsilised isikud, kes on tühistatud finantsinstrumendi endised omanikud ja kelle aastatulu on teatud künnisest väiksem, saada Sloveenia keskpangalt hüvitist summas kuni 80% selle finantsinstrumendi ostmisel makstud hinnast, kuid mitte üle 20000 euro.
Ühtlasi rõhutas eelotsusetaotluse esitanud kohus, et selleks, et tagada ZPSVIKOBga kehtestatud vastutuse süsteemide kohaldamisest tulenevate kulude katmine, näeb see seadus ette, et alates 1. jaanuarist 2019 Sloveenia keskpanga saadud kasum tuleb kanda nende kulude katmiseks ette nähtud erireservidesse. Kui need erireservid osutuvad selleks ebapiisavaks, peab Sloveenia keskpank kasutama kuni 50% oma üldisest reservist, ning kui nende kulude katmiseks ei piisa ka viimati nimetatud reservist, peab ta laenama vajaliku summa Sloveenia ametiasutustelt.
Neid asjaolusid arvestades on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkinud küsimus, kas need vastutuse süsteemid on kooskõlas ELTL artikliga 123 ning EKPSi ja EKP protokolli artikliga 21, kuna Sloveenia keskpanga poolt Sloveenia ametiasutuste asemel võetud vastutust võib käsitada kui ühte viisi neid asutusi rahastada, ning samuti küsimus, kas need vastutuse süsteemid on kooskõlas keskpankade sõltumatuse põhimõttega, mis tuleneb ELTL artiklist 130 ning EKPSi ja EKP protokolli artiklist 7.
Lisaks märkis kõnealune kohus, et ZPSVIKOB näeb ette eeskirjad, mis käsitlevad finantsinstrumentide tühistamise otsustamisel kasutatud teatavate konfidentsiaalsete dokumentide
ipso iure
avalikustamist kõigile potentsiaalsetele hagejatele ja nende esindajatele ning selliste dokumentide väiksemas ulatuses avaldamist. Samas nentis ta, et tal on kahtlusi, kas need eeskirjad on kooskõlas direktiivide 2006/48 ja 2013/36 sätetega, mis puudutavad teatava teabe konfidentsiaalsust.
Neil asjaoludel otsustas Ustavno sodišče (konstitutsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas ELTL artiklit 123 ning [EKPSi ja EKP] protokolli artiklit 21 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus Euroopa Keskpankade Süsteemi [(EKPS)] liikmeks oleva riigi keskpanga kohustus hüvitada oma vahenditest kahju tühistatud finantsinstrumentide endistele omanikele, kui keskpank on otsustanud need tühistada, teostades talle seadusega antud pädevust võtta avalikust huvist lähtudes vastu erakorralisi meetmeid, et ennetada ohtu finantssüsteemi stabiilsusele, juhul kui edasiste kohtumenetluste raames selgub, et [nende] finantsinstrumentide tühistamisel ei järgitud põhimõtet, mille kohaselt ühtki finantsinstrumentide omanikku ei tohi erakorralise meetme tõttu asetada ebasoodsamasse olukorda kui see, milles ta oleks olnud siis, kui meedet ei oleks võetud, ning kas sellises olukorras vastutab riigi keskpank [esiteks] kahju eest, mida oli võimalik ette näha asjaolude põhjal, mis olid olemas keskpanga otsuse tegemise ajal ja millest viimane teadis või oleks pidanud teadlik olema, ja [teiseks] kahju eest, mis tekkis nende isikute käitumise tõttu, kes rakendasid keskpanga selliseid pädevusi viimase korraldusel, ent kes, arvestades asjaolusid, millest nad vastavalt neile antud volitustele olid teadlikud või pidid teadlikud olema, ei tegutsenud nõutava hoolsusega?
2.
Kas ELTL artiklit 123 ning [EKPSi ja EKP] protokolli artiklit 21 tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega on vastuolus, kui [EKPSi] liikmeks olev riigi keskpank maksab osadele tühistatud finantsinstrumentide endistele omanikele oma vahenditest (vastavalt finantsseisundi kriteeriumile) rahalist erihüvitist, kuna nende [finants]instrumentide tühistamise otsustas see pank, teostades talle seadusega antud pädevust võtta avalikust huvist lähtudes vastu erakorralisi meetmeid, et ennetada ohtu finantssüsteemi stabiilsusele, ja kui hüvitise õiguse saamiseks piisab sellest, et finantsinstrument tühistati, ilma et seda mõjutaks küsimus, kas rikuti põhimõtet, mille kohaselt ühtki finantsinstrumendi omanikku ei tohi asetada ebasoodsamasse olukorda kui see, milles ta oleks olnud siis, kui erakorralist meedet ei oleks võetud?
3.
Kas ELTL artiklit 130 ja [EKPSi ja EKP] protokolli artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus, kui riigi keskpangale pannakse kohustus hüvitada tema seadusjärgse pädevuse teostamise tagajärjel tekkinud kahju summas, mis võib kahjustada kõnealuse panga võimet täita tõhusalt oma ülesandeid? Kas selles osas on järelduse tegemisel, et riigi keskpanga finantssõltumatuse põhimõtet on rikutud, olulised seadusest tulenevad tingimused, millega kõnealune vastutus on ette nähtud?
4.
Kas direktiivi [2013/36] artikleid 53–62 või direktiivi [2006/48] artikleid 44–52, mis kaitsevad pankade usaldatavusnõuete täitmise järelevalve ajal saadud või tekkinud konfidentsiaalse teabe konfidentsiaalsust, tuleb tõlgendada nii, et need kaks direktiivi kaitsevad ka sellise teabe konfidentsiaalsust, mis saadi või tekkis ajal, mil pankade päästmiseks rakendati meetmeid, mis võeti finantssüsteemi stabiilsuse tagamiseks olukorras, kus ohtu pankade maksevõimele ja likviidsusele ei saanud kõrvaldada usaldatavusnormide täitmise järelevalve tavapäraste meetmetega ning kus neid meetmeid peeti siiski saneerimismeetmeteks direktiivi [2001/24] tähenduses?
5.
Kui [neljandale] küsimusele vastatakse jaatavalt, siis kas direktiivi [2013/36] artikleid 53–62 või direktiivi [2006/48] artikleid 44–52 pankade usaldatavusnõuete täitmise järelevalve ajal saadud või tekkinud konfidentsiaalse teabe kaitse kohta tuleb tõlgendada nii, et selle kaitse eesmärgil kohaldatakse ajaliselt hilisemat direktiivi [2013/36] ka siis, kui tegemist on direktiivi [2006/48] kohaldamise ajavahemikul saadud või tekkinud konfidentsiaalse teabega, juhul kui see teave avalikustati direktiivi [2013/36] kehtivusajal?
6.
Kui [neljandale] küsimusele vastatakse jaatavalt, siis kas direktiivi [2013/36] artikli 53 lõike 1 esimest lõiku (ja direktiivi [2006/48] artikli 44 lõike 1 esimest lõiku olenevalt vastusest eelmisele küsimusele) tuleb tõlgendada nii, et ametialase saladuse hoidmise kohustusega hõlmatud konfidentsiaalne teave ei ole enam teave, mida riigi keskpank järelevalveasutusena omab ja mis on teataval ajal pärast selle teabe tekkimist muutunud avalikuks, või on tegemist teabega, mis võib olla ametisaladus, kuid mis on vanem kui viis või rohkem aastat ning mida peetakse aja möödumise tõttu üldjuhul ajalooliseks teabeks ja mis on seetõttu kaotanud oma konfidentsiaalse laadi? Kas viie aasta vanuse või vanema ajaloolise teabe puhul sõltub selle konfidentsiaalse staatuse säilitamine küsimusest, kas konfidentsiaalsus võiks olla põhjendatud muudel alustel kui järelevalve alla kuuluvate pankade või teiste ettevõtjate majanduslik olukord?
7.
Kui [neljandale] küsimusele vastatakse jaatavalt, siis kas direktiivi [2013/36] artikli 53 lõike 1 kolmandat lõiku (ja direktiivi [2006/48] artikli 44 lõike 1 kolmandat lõiku olenevalt vastusest viiendale küsimusele) tuleb tõlgendada nii, et see lubab, et konfidentsiaalsed dokumendid – mis ei puuduta kolmandaid isikuid, kes osalesid krediidiasutuse päästmise katsetes, kuid mis on õiguslikult asjasse puutuvad kohtuotsuse jaoks tsiviilkohtuasjas, mille esemeks on kahju hüvitamise nõue, mis esitati usaldatavusnormide täitmise järelevalvet läbiviiva pädeva asutuse vastu – avalikustatakse juba enne kohtumenetluse algust automaatselt kõigile potentsiaalsetele hagejatele ja nende esindajatele, ilma et toimuks konkreetset menetlust, milles otsustataks iga eraldi dokumendi igale õigustatud isikule avalikustamise õiguspärasuse üle, ja ilma et iga üksikjuhtumi puhul kaalutaks vastanduvaid huvisid, ning seda isegi juhul, kui tegemist on teabega, mis puudutab krediidiasutusi, mille suhtes ei ole välja kuulutatud pankrotti või mida ei ole sundlõpetatud, vaid mis said hoopis riigiabi menetluses, mille raames tühistati krediidiasutuste aktsionäride ja allutatud nõuetega võlausaldajate finantsinstrumendid?
8.
Kui [neljandale] küsimusele vastatakse jaatavalt, siis kas direktiivi [2013/36] artikli 53 lõike 1 teist lõiku (ja direktiivi [2006/48] artikli 44 lõike 1 teist lõiku olenevalt vastusest viiendale küsimusele) tuleb tõlgendada nii, et see lubab avaldada veebisaidil kõikidele kättesaadaval viisil selliseid konfidentsiaalseid dokumente või nende dokumentide kokkuvõtteid, mis ei puuduta kolmandaid isikuid, kes osalesid krediidiasutuse päästmise katsetes, kuid mis on õiguslikult asjasse puutuvad kohtuotsuse jaoks tsiviilkohtuasjas, mille esemeks on kahju hüvitamise nõue, mis esitati usaldatavusnormide täitmise järelevalvet läbiviiva pädeva asutuse vastu, juhul kui tegemist on teabega, mis puudutab krediidiasutusi, mille suhtes ei ole välja kuulutatud pankrotti või mida ei ole sundlõpetatud, vaid mis said hoopis riigiabi menetluses, mille raames tühistati krediidiasutuste aktsionäride ja allutatud nõuetega võlausaldajate finantsinstrumendid, kuid samas on ette nähtud, et kõnealuse veebisaidil avaldamise käigus tuleb kustutada kogu konfidentsiaalne teave?“
Menetlus Euroopa Kohtus
Kiirendatud menetluse kohaldamise taotlus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palus, et käesolev eelotsusetaotlus lahendataks kiirendatud menetluses vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklile 105.
Kõnealune kohus märkis oma taotluse põhjenduseks, et Sloveenia õiguskorra praeguses seisus on tühistatud finantsinstrumentide endistel omanikel võimalik saada hüvitist ainult ZPSVIKOB kohaldamise korral ning et nende poolt esitatud kahju hüvitamise hagide menetlemine on peatatud kuni ajani, mil Euroopa Kohus annab vastuse käesolevale eelotsusetaotlusele. Seetõttu on ohustatud väärtpaberituru usaldusväärsus ja suurel hulgal inimestel ei ole juba rohkem kui kuus aastat oma omandiõiguse kaitsmiseks tõhusat õiguskaitsevahendit. Kuna esitatud küsimused puudutavad muu hulgas ka rahastamise keeldu ja riikide keskpankade sõltumatuse põhimõtet, võimaldaks Euroopa Kohtu vastus kõrvaldada ebakindluse seoses liidu õiguse ja Sloveenia konstitutsiooniõiguse aluspõhimõtete tõlgendamisega.
Kodukorra artikli 105 lõikes 1 on ette nähtud, et kui kohtuasja laad nõuab asja lahendamist lühikese aja jooksul, võib Euroopa Kohtu president eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotlusel või erandkorras omal algatusel otsustada, olles ettekandja-kohtuniku ja kohtujuristi ära kuulanud, lahendada eelotsusetaotluse kiirendatud menetluses, kaldudes kõrvale selle kodukorra sätetest.
Käesoleval juhul otsustas Euroopa Kohtu president 9. veebruaril 2021, olles ettekandja-kohtuniku ja kohtujuristi ära kuulanud, et käesoleva kohtuotsuse punktis 29 nimetatud taotlust ei ole vaja rahuldada.
Sellega seoses väärib meeldetuletamist, et kodukorra artiklis 105 ette nähtud kiirendatud menetlus on menetluslik vahend erakordselt kiireloomulisele olukorrale reageerimiseks (vt selle kohta 10. märtsi 2022. aasta kohtuotsus Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (üldine ravikindlustus),
C‑247/20
,
EU:C:2022:177
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Õigussubjektide õigustatud huvi, et võimalikult kiiresti määrataks kindlaks neile liidu õigusest tulenevate õiguste ulatus, ei tõenda seega erandliku asjaolu esinemist kodukorra artikli 105 lõike 1 tähenduses (vt selle kohta 28. aprilli 2022. aasta kohtuotsus Phoenix Contact,
C‑44/21
,
EU:C:2022:309
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Ka kohtuasja majanduslik tundlikkus või asjasse puutuvad majandushuvid – sõltumata nende olulisusest ja õiguspärasusest – ei õigusta iseenesest kõnealuses artiklis 105 ette nähtud kiirendatud menetluse kasutamist (vt selle kohta 28. aprilli 2022. aasta kohtuotsus Phoenix Contact,
C‑44/21
,
EU:C:2022:309
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Suur arv isikuid või õiguslikke olukordi, mida esitatud küsimused võivad potentsiaalselt puudutada, ei saa samuti iseenesest kujutada erandlikku asjaolu, mis õigustaks selle menetluse kasutamist (vt selle kohta 28. aprilli 2022. aasta kohtuotsus Caruter,
C‑642/20
,
EU:C:2022:308
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuigi on leitud, et kui kohtuasi tekitab tõsise ebakindluse seoses liikmesriigi konstitutsiooniõigust ja liidu õigust puudutavate põhjapanevate küsimustega, võib sellise kohtuasja erilisi asjaolusid arvestades olla selle menetlemine kodukorra artikli 105 lõike 1 kohaselt lühikese aja jooksul vajalik, ei ole asjaolu, et põhikohtuasi on tühistatud finantsinstrumentide endiste omanike omandiõiguse kohtuliku kaitse tagamiseks määrava tähtsusega, selle kohtuasja väga erilisi asjaolusid arvestades sellist laadi, mis õigustaks niisugust kohtlemist (vt analoogia alusel 3. märtsi 2022. aasta kohtuotsus Presidenza del Consiglio dei Ministri jt (koolitusel olevad eriarstid),
C‑590/20
,
EU:C:2022:150
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Samuti, kuigi kiirendatud menetluse kohaldamine võib olla vajalik, et kõrvaldada ebakindlus, mis võib takistada EKPSi toimimist (vt selle kohta Euroopa Kohtu presidendi 12. juuni 2018. aasta kohtumäärus EKP vs. Läti,
C‑238/18
, ei avaldata,
EU:C:2018:488
, punkt
), ei ole käesoleval juhul sellise ebakindluse olemasolu tuvastatav, kuna esitatud küsimuste eesmärk on üksnes kindlaks teha, millised on Sloveenia keskpanga poolt konkreetse riigisisese poliitika raames vastu võetud aktide tagajärjed, ning EKPSi toimimine ei ole seega kuni põhikohtuasja lahendamiseni takistatud.
Menetluse suulise osa uuendamise taotlus
Euroopa Kohtu kantseleisse 10. mail 2022 saabunud dokumendiga palus Euroopa Keskpank (EKP) uuendada menetluse suulise osa.
Seda taotlust põhjendab EKP sellega, et ta ei nõustu kohtujuristi ettepanekuga. Ta väidab eelkõige, et need järeldused põhinevad määruse nr 3603/93 artikli 1 lõike 1 punkti b alapunktis ii sätestatud mõiste „avaliku sektori kohustused“ laial tõlgendusel, millel on olulised tagajärjed majandus- ja rahapoliitika üldisele korraldusele, ning et pooltel ei olnud võimalust selle kohta kohtuistungil oma seisukohta esitada.
Sellega seoses väärib ühelt poolt meeldetuletamist, et Euroopa Liidu Kohtu põhikirjas ega Euroopa Kohtu kodukorras ei ole ette nähtud võimalust, et pooled võiksid esitada seisukohti vastuseks kohtujuristi ettepanekule (15. juuli 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (kohtunike distsiplinaarkord),
C‑791/19
,
EU:C:2021:596
, punkt
).
Teiselt poolt on ELTL artikli 252 teise lõigu kohaselt kohtujuristi ülesanne avalikul kohtuistungil täiesti erapooletult ja sõltumatult teha põhjendatud ettepanekuid kohtuasjades, mis Euroopa Liidu Kohtu põhikirja kohaselt nõuavad tema osalust. Kohtujuristi ettepanek ega selleni jõudmiseks läbitud põhjenduskäik ei ole Euroopa Kohtule siduvad. Seetõttu ei saa asjaolu, et pool ei nõustu kohtujuristi ettepanekuga, olenemata sellest, milliseid küsimusi selles analüüsiti, iseenesest olla põhjus, mis annaks alust suulise menetluse uuendamiseks (15. juuli 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (kohtunike distsiplinaarkord),
C‑791/19
,
EU:C:2021:596
, punkt
).
Pealegi võib Euroopa Kohus igal ajal pärast kohtujuristi ärakuulamist teha kodukorra artikli 83 alusel määruse menetluse suulise osa uuendamiseks, eelkõige kui ta leiab, et tal ei ole piisavalt teavet.
Käesoleval juhul leiab Euroopa Kohus siiski, olles kohtujuristi ära kuulanud, et vastupidi EKP väidetele on tal pärast menetluse kirjalikku osa ja Euroopa Kohtus toimunud kohtuistungit kogu vajalik teave otsuse tegemiseks, kuna määruse nr 3603/93 artikli 1 lõike 1 punkti b alapunktis ii sätestatud mõiste „avaliku sektori kohustused“ tõlgendamise üle toimus poolte vahel muu hulgas põhjalik arutelu. Neil asjaoludel ei ole alust menetluse suulist osa uuendada.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Võttes arvesse eelotsusetaotluse esitanud kohtu täpsustusi põhikohtuasjas kõne all olevate riigisiseste õigusnormide kohta, tuleb asuda seisukohale, et oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ELTL artikli 123 lõiget 1 ning EKPSi ja EKP protokolli artiklit 21.1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et EKPSi kuuluv riigi keskpank vastutab oma vahenditega kahju eest, mis on tekkinud selliste finantsinstrumentide endistele omanikele, mille see keskpank tühistas, kui ta otsustas rakendada direktiivi 2001/24 tähenduses saneerimismeetmeid, kui hilisemas kohtumenetluses ilmneb, et:
–
esiteks ei olnud selline tühistamine finantssüsteemi stabiilsuse tagamiseks vajalik, või et need endised finantsinstrumentide omanikud kandsid selle tühistamise tõttu suuremat kahju kui see, mida nad oleksid kandnud asjaomase finantsasutuse pankroti korral, ja
–
teiseks ei tõenda see keskpank, et tema ise või isikud, keda ta on volitanud enda nimel tegutsema, on tegutsenud keeruliste probleemide kiiret hindamist vajava kriisiolukorra erilistel asjaoludel nõutava hoolsusega.
Kõigepealt tuleb märkida, et ELTL artikli 282 lõikest 1 ning EKPSi ja EKP protokolli artiklitest 1 ja 14.3 tuleneb, et EKPSi kuuluvad EKP ja liikmesriikide keskpangad, kusjuures riikide keskpangad on selle süsteemi lahutamatu osa. Neist sätetest ilmneb samuti, et EKP ja nende liikmesriikide keskpangad, mille rahaühik on euro ja mis moodustavad eurosüsteemi, teostavad Euroopa Liidu rahapoliitikat (vt selle kohta 17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Sloveenia (EKP arhiiv),
C‑316/19
,
EU:C:2020:1030
, punkt
).
Lisaks ilmneb EKPSi ja EKP protokolli artiklist 9.2, et EKPSile pandud ülesandeid täidab kas EKP või täidavad neid riikide keskpangad.
Oluline on siiski märkida, et selliste direktiivi 2001/24 tähenduses krediidiasutuste saneerimismeetmete rakendamine nagu need, mida puudutab esimeses küsimuses viidatud vastutuse süsteem, ei kujuta endast ülesannet, mis on liidu õiguse kohaselt üldiselt EKPSil või konkreetselt riikide keskpankadel.
Nimelt ei kuulu see ülesanne ELTL artikli 127 lõikes 2 ning EKPSi ja EKP protokolli artiklis 3.1 loetletud EKPSi põhiülesannete hulka, milleks on määratleda liidu rahapoliitika ja rakendada seda, sooritada välisvaluutatehinguid vastavalt ELTL artikli 219 sätetele, hoida ja hallata liikmesriikide ametlikke välisvaluutareserve ning aidata kaasa maksesüsteemide tõrgeteta toimimisele.
Lisaks tuleb märkida, et direktiiv 2001/24 võeti vastu liidu pädevuse raames, mis tal on siseturu valdkonnas nimelt selleks, et kõrvaldada liidus takistused asutamisvabadusele ja teenuste osutamise vabadusele, ning mitte liidul majandus- ja rahapoliitika valdkonnas oleva pädevuse alusel.
Peale selle, kuigi ELTL artikli 127 lõikes 5 ning EKPSi ja EKP protokolli artiklis 3.3 on ette nähtud, et EKPS aitab kaasa krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalve ning rahandussüsteemi stabiilsusega seotud poliitika tõrgeteta teostamisele, on neis õigusnormides selgelt sätestatud, et seda poliitikat ei teosta mitte EKPS ise, vaid „pädevad asutused“.
Sellega seoses tuleneb direktiivi 2001/24 artiklist 2 ja artikli 3 lõikest 1 koostoimes direktiivi 2000/12 artikli 1 punktiga 4, mis olid kohaldatavad põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal, et liikmesriikidel oli võimalik valida asutus, kes on pädev otsustama esimesena nimetatud direktiivi tähenduses saneerimismeetmete rakendamise üle. Järelikult ei olnud see asutus sel kuupäeval tingimata asjaomase liikmesriigi keskpank.
Ent nagu Euroopa Kohus on leidnud, on EKPS liidu õiguses ainulaadne õiguslik konstruktsioon, mis ühendab riigisiseseid institutsioone, nimelt riikide keskpanku, ja üht liidu institutsiooni, milleks on EKP, ja paneb nad omavahel tihedat koostööd tegema, ning mille raames on liidu õiguskord ja riigisisesed õiguskorrad teisiti suhestatud ja vähem eristatud. Selles väga integreeritud süsteemis, mille aluslepingute vastuvõtjad on soovinud EKPSi jaoks luua, on riikide keskpankadel ja nende juhatajatel hübriidseisund, kuivõrd nad on samal ajal nii riigisisesed kui ka EKPSi raames tegutsevad asutused (vt selle kohta 17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Sloveenia (EKP arhiiv),
C‑316/19
,
EU:C:2020:1030
, punkt
).
Selles kontekstis võivad riikide keskpangad EKPSi ja EKP protokolli artikli 14.4 kohaselt täita muid funktsioone kui need, mis on loetletud selles protokollis, välja arvatud juhul, kui EKP nõukogu leiab, et see segab EKPSi eesmärkide ja ülesannete täitmist.
Kui liikmesriigi seadusandja annab sellise funktsiooni selle liikmesriigi keskpangale, tuleb seda funktsiooni selle sätte kohaselt täita kõnealuse keskpanga vastutusel ja kulul.
Mis puudutab täpsemalt riigi keskpanga vastutuse tekkimise konkreetseid tingimusi, sealhulgas siis, kui ta täidab talle riigisisese õigusega pandud funktsiooni, siis on EKPSi ja EKP protokolli artiklis 35.3 üksnes sätestatud, et selle vastutuse määravad kindlaks selle riigi seadused.
Eeltoodust tuleneb, et asjasse puutuv liikmesriik peab kindlaks määrama tingimused, mille esinemisel võib tema keskpanga vastutus tekkida seetõttu, et ta rakendas direktiivi 2001/24 tähenduses saneerimismeedet, juhul kui see liikmesriik on nagu Sloveenia Vabariik otsustanud määrata selle keskpanga niisuguse meetme rakendamiseks pädevaks asutuseks.
Liikmesriigid on selle pädevuse teostamisel siiski kohustatud järgima kohustusi, mis tulenevad neile liidu õigusest ja täpsemalt EL toimimise lepingu kolmanda osa VIII jaotisest, milles asub selle lepingu artikkel 123, ning samuti EKPSi ja EKP protokollist (vt analoogia alusel 15. juuli 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (kohtunike distsiplinaarkord),
C‑791/19
,
EU:C:2021:596
, punkt
).
ELTL artikkel 131 ja selle protokolli artikkel 14.1 nõuavad pealegi sõnaselgelt, et iga liikmesriik tagab, et tema riigisisesed õigusaktid, kaasa arvatud tema keskpanga põhikiri, on vastavuses aluslepingute ja kõnealuse protokolliga.
Liikmesriikidele selles osas siduvate normide seas on muu hulgas ELTL artikli 123 lõige 1 ning EKPSi ja EKP protokolli artikkel 21.1, mida puudutab esimene küsimus.
ELTL artikli 123 lõike 1 sõnastusest nähtub, et selle sätte kohaselt on keelatud EKP ja riikide keskpankade arvelduslaenud või mingit muud tüüpi laenuvõimalused liidu ja liikmesriikide avaliku võimu organitele ning avalik-õiguslikele isikutele, samuti on keelatud osta neilt otse võlakohustusi (vt selle kohta 11. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Weiss jt,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, punkt
). Seda keeldu kinnitab EKPSi ja EKP protokolli artikkel 21.1.
Sellega seoses tuleb tõdeda, et riigi keskpangal riigisisese õigusega talle pandud ülesande täitmisest tekkivat vastutust, mida tal tuleb katta oma vahenditest, ei saa ilmselgelt kvalifitseerida avalik-õigusliku isiku võlakohustuste otse ostmiseks.
ELTL artiklis 123 kasutatud termineid „arvelduslaen“ ja „muud tüüpi laenuvõimalused“ on omakorda täpsustatud määruses nr 3603/93, nagu on märgitud selle määruse teises põhjenduses.
Nimetatud määruse artikli 1 lõike 1 punkt a näeb ette, et termin „arvelduslaen“ hõlmab ELTL artikli 123 tähenduses kõiki avalikule sektorile eraldatavaid vahendeid, mille tulemuseks on või mille tulemuseks võib olla konto deebetjääk.
Kuna sellised õigusnormid, nagu on käsitletud esimeses küsimuses, ei eelda, et riigi keskpanga arvel tekib avaliku sektori kasuks mõnel kontol deebetjääk, siis ei saa neid õigusnorme mõista nii, justkui antaks avaliku võimu organitele või avalik-õiguslikele isikutele arvelduslaen ELTL artikli 123 lõike 1 tähenduses.
Määruse nr 3603/93 artikli 1 lõike 1 punktis b on mõiste „muud tüüpi laenuvõimalused“ ELTL artikli 123 tähenduses määratletud nii, et sellega peetakse silmas kõiki 1. jaanuaril 1994 kehtivaid nõudeid avaliku sektori vastu, igasuguste kohustuste rahastamist, mis avalikul sektoril on kolmandate isikute ees, või kõiki tehinguid avaliku sektoriga, mille tulemuseks on või mille tulemuseks võivad olla nõuded kõnealuse sektori vastu, ilma et see piiraks ELTL artikli 123 lõike 2 kohaldamist.
On tõsi, et selle artikli 1 lõike 1 punktis b nimetatud esimene ja kolmas kategooria ei saa hõlmata riigi keskpanga vastutuse tekkimist tema enda vahendite arvel talle riigisisese õigusega pandud ülesande täitmise eest, kuna selle vastutuse tekkimine ei eelda, et sellel keskpangal oleks 1. jaanuaril 1994 kehtiv nõue avaliku sektori vastu, ega seda, et kõnealune keskpank oleks teinud tehingu avaliku sektoriga, mille tulemuseks on või mille tulemuseks võivad olla nõuded kõnealuse sektori vastu.
Seevastu ei saa välistada, et nimetatud vastutus toob kaasa sellise kohustuse rahastamise, mis avalikul sektoril on kolmandate isikute ees nimetatud artikli 1 lõike 1 punkti b alapunkti ii tähenduses, kuna sellest vastutusest tulenevalt peab asjaomase riigi keskpank võtma kolmandate isikute ees kohustusi, mis võiksid olla avalikul sektoril.
Sellega seoses tuleb esimesena kohe välistada see, et sellist vastutust tuleb igal juhul pidada niisuguse kohustuse rahastamiseks, mis avalikul sektoril on isikute ees, kelle suhtes see vastutus on tekkinud.
Nimelt kui aluslepingute vastuvõtjad oleksid leidnud, et riigi keskpanga vastutuse tekkimine talle riigisisese õigusega pandud funktsiooni täitmise eest on igal juhul vastuolus ELTL artikli 123 lõikega 1, ei oleks nad EKPSi ja EKP protokolli artiklis 14.4 ja artiklis 35.3 sõnaselgelt ette näinud, et niisuguseid funktsioone täidavad riikide keskpangad riigisiseses õiguses sätestatud tingimustel enda vastutusel ja kulul.
ELTL artikli 123 lõike 1 selline tõlgendus läheks vastuollu selles valdkonnas esineva riikide tavade mitmekesisusega, mida aluslepingute vastuvõtjad soovisid EKPSi ja EKP protokolli neid sätteid vastu võttes säilitada.
Teisena tuleb rõhutada, et kui riigi keskpanga vastutus ei teki ainuüksi asjaolust, et keskpank täitis riigisisese õigusega talle pandud ülesannet, mis ei kuulu EKPSi pädevusse, vaid asjaolust, et see keskpank rikkus sellega seoses kehtivaid õigusnorme, siis on kahju kannatanud kolmandatele isikutele hüvitise maksmine selle keskpanga tegevuse tagajärg, mitte sellise juba olemasoleva kohustuse ülevõtmine, mis avaliku võimu asutustel oli kolmandate isikute ees.
Kolmandana tuleb tõlgendada määruse nr 3603/93 artikli 1 lõike 1 punkti b alapunkti ii, mille eesmärk on täpsustada ELTL artikli 123 lõike 1 ulatust, võttes arvesse teisena nimetatud sätte eesmärki, milleks on innustada liikmesriike järgima usaldusväärset eelarvepoliitikat, vältides seejuures olukorda, et eelarvepuudujäägi rahastamine või avalik-õiguslike isikute eelisjuurdepääs rahaturgudele ei too kaasa liikmesriikide ülemäärast võlakoormust või eelarvepuudujääki (vt selle kohta 16. juuni 2015. aasta kohtuotsus Gauweiler jt,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punkt
, ning 11. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Weiss jt,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, punkt
).
Sellise süsteemi kohaldamisel, kus riigi keskpanga vastutus tekib sellest, et ta rikub talle riigisisese õigusega pandud ülesande täitmisega seotud eeskirju, ei saa aga kõnealuse riigi keskpanga poolt kolmandate isikute ees olevate kohustuste tegelikku rahastamist üldjuhul käsitada nii, et see tuleneb vahetult meetmetest, mille on võtnud asjaomase liikmesriigi teised avaliku võimu asutused. Sellist rahastamist ei saa seega põhimõtteliselt mõista nii, et see võimaldab neil avaliku võimu asutustel teha kulutusi ja jätta seejuures tähelepanuta ELTL artikli 123 lõikest 1 tulenev üleskutse järgida usaldusväärset eelarvepoliitikat.
Eeltoodut arvestades ei saa süsteemi puhul, milles riigi keskpanga vastutus tekib siis, kui see pank või isikud, keda ta on volitanud enda nimel tegutsema, ei ole täitnud neile riigisisesest õigusest tulenevat hoolsuskohustust keskpangale selle õigusega pandud ülesande täitmisel, põhimõtteliselt lähtuda sellest, et see hõlmab niisuguste kohustuste rahastamist, mis avalikul sektoril on kolmandate isikute ees.
Võttes siiski arvesse suurt keerukuse astet ja kiireloomulisust, mis iseloomustab direktiivi 2001/24 tähenduses saneerimismeetmete rakendamist, ei saa seda vastutuse süsteemi kohaldada sellise kahju suhtes, mis tekkis nende meetmete rakendamise tõttu riigi keskpanga poolt, ilma et nõutaks, et talle ette heidetav hoolsuskohustuse rikkumine oleks raske. Vastupidisel juhul viiks see tegelikkuses selleni, et kõnealusel keskpangal tuleks kanda peamist osa selle rakendamisega seotud finantsriskidest, ja seega paneks see keskpangale rahastamise keeldu rikkudes kohustuse võtta teiste asjaomase liikmesriigi ametiasutuste asemel kohustus rahastada tegelikult kolmandate isikute ees olevaid kohustusi, mis võivad tuleneda nende ametiasutuste tehtud majanduspoliitilistest valikutest.
Asjaolu, et sellises vastutuse süsteemis, nagu on käsitletud esimeses küsimuses, on hoolsuskohustuse järgimisega seotud tõendamiskoormus pigem asjaomasel riigi keskpangal kui hagejatel, ei ole ELTL artikli 123 lõike 1 ning EKPSi ja EKP protokolli artikli 21.1 seisukohast määrav, kui see tõendamiskoormuse jaotus tagab igal juhul riigi keskpanga võimaluse oma vastutusest vabaneda, kui ta tõendab, et ta ei ole seda kohustust raskelt rikkunud.
Täiendavalt tuleb veel märkida, et nõustuda ei saa EKP argumendiga, mille kohaselt paneb Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 17 lõige 1 liikmesriikidele kohustuse maksta finantsinstrumentide endistele omanikele hüvitist juhul, kui neile tekkinud kahju on suurem kui see, mis neile oleks tekkinud asjaomase finantsasutuse pankroti korral, mistõttu riigisisene süsteem, mille kohaselt võib keskpanga vastutus osaliselt tuleneda sellisest kahjust, hõlmaks paratamatult selle keskpanga poolt nende kohustuste rahastamist, mis avalikul sektoril on kolmandate isikute ees.
Nimelt tuleb meenutada, et artikli 17 lõige 1 ei kohusta kehtestama vastutuse süsteeme, mis tagaks sellist kahju kandnud endistele finantsinstrumentide omanikele automaatselt hüvitise maksmise (vt selle kohta 5. mai 2022. aasta kohtuotsus BPC Lux 2 jt,
C‑83/20
,
EU:C:2022:346
, punktid
ja
).
Eeltoodut arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et ELTL artikli 123 lõiget 1 ning EKPSi ja EKP protokolli artiklit 21.1 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et EKPSi kuuluv riigi keskpank vastutab oma vahenditega kahju eest, mis on tekkinud selliste finantsinstrumentide endistele omanikele, mille see keskpank tühistas, kui ta otsustas rakendada direktiivi 2001/24 tähenduses saneerimismeetmeid, kui hilisemas kohtumenetluses ilmneb, et selline tühistamine ei olnud finantssüsteemi stabiilsuse tagamiseks vajalik või et need endised finantsinstrumentide omanikud kandsid selle tühistamise tõttu suuremat kahju kui see, mida nad oleksid kandnud asjaomase finantsasutuse pankroti korral, tingimusel et kõnealune keskpank vastutab ainult siis, kui ta ise või isikud, keda ta on volitanud enda nimel tegutsema, on rikkunud raskelt oma hoolsuskohustust.
Teine küsimus
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ELTL artikli 123 lõiget 1 ning EKPSi ja EKP protokolli artiklit 21.1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et EKPSi kuuluv riigi keskpank vastutab varem kindlaks määratud piirides oma vahenditega kahju eest, mis on tekkinud selliste finantsinstrumentide endistele omanikele, mille see keskpank tühistas, kui ta otsustas rakendada direktiivi 2001/24 tähenduses saneerimismeetmeid, kusjuures vastutus tekib üksnes siis, kui:
–
esiteks on need endised omanikud füüsilised isikud, kelle aastasissetulek jääb alla nendes õigusnormides kehtestatud künnise, ja
–
teiseks loobuvad need endised omanikud selle kahju eest hüvitise saamisest muu õiguskaitsevahendi abil.
Kõigepealt tuleb märkida, et käesoleva kohtuotsuse punktides 47–53 esitatud kaalutlustest tuleneb, et selline vastutuse süsteem, nagu on viidatud esimeses ja teises küsimuses, aitab määrata kindlaks riigi keskpangale riigisisese õigusega EKPSi ja EKP protokolli artikli 14.4 alusel pandud funktsiooni – mis ei kuulu EKPSi funktsioonide hulka – täitmise tingimusi.
Samas erineb esimeses küsimuses viidatud vastutuse süsteem teises küsimuses viidatud vastutuse süsteemist eelkõige selle poolest, et viimati nimetatud süsteemiga kaasneb asjaomasele riigi keskpangale kohustus maksta tema tühistatud finantsinstrumentide teatavatele endistele omanikele hüvitist pelgalt selle tühistamise tõttu, isegi kui on tõendatud, et see keskpank täitis täielikult asjakohaseid talle kohaldatavaid reegleid, eelkõige nõutava hoolsusega tegutsedes.
Selline vastutuse süsteem, nagu on viidatud teises küsimuses, tagab seega sotsiaalpoliitilisel eesmärgil hüvitise maksmise riigi keskpanga otsuste – mille ta tegi kooskõlas riigi seadusandja valikutega keskpanga funktsioonide kindlaksmääramisel – vältimatute tagajärgede eest.
Kuigi riigi seadusandjal on lubatud tagada liidu õigust järgides selline hüvitamine, vältimaks seda, et finantssüsteemi stabiilsuse tagamise eesmärgil rakendatava poliitika tagajärjel tekib madala sissetulekuga füüsilistele isikutele ülemäärane koormus, tuleb tõdeda, et sellega kehtestatakse maksekohustus, mis tuleneb otseselt selle seadusandja poliitilistest valikutest, mitte viisist, kuidas asjaomase liikmesriigi keskpank täidab oma ülesandeid, või valikutest, mida see keskpank nende ülesannete täitmisel teeb.
Riigi keskpanga oma vahenditest sellise hüvitise maksmist tuleb seega käsitada nii, et sellega võtab keskpank teiste asjaomase liikmesriigi ametiasutuste asemel üle selliste kohustuste rahastamise, mis avalikul sektoril on tulenevalt selle liikmesriigi riigisisestest õigusaktidest.
Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 53–68, on ELTL artikli 123 lõikega 1 ning EKPSi ja EKP protokolli artikliga 21.1 vastuolus see, kui kehtestatakse süsteem, mille kohaselt vastutab riigi keskpank oma vahenditega talle riigisisese õigusega pandud funktsiooni täitmise eest, kui selle süsteemi kohaldamine hõlmab avaliku sektori sellise kohustuse rahastamist, mis viimasel on nende isikute ees, kelle suhtes see vastutus on tekkinud.
Asjaolu, et selline vastutuse süsteem on kohaldatav vaid kuni teatud ülemmääradeni, ei oma selles osas tähtsust, kuna nendest sätetest ei nähtu, et neist tulenev rahastamise keeld sõltuks selle rahastamise ulatusest.
Lisaks ei saa nõustuda Sloveenia valitsuse argumendiga, mille kohaselt tuleb käesoleva kohtuotsuse punktis 86 viidatud sätete kohaldamine välistada sel põhjusel, et põhikohtuasjas käsitletavaid vastutuse süsteeme rahastatakse lihtsalt sellega, et muudetakse Sloveenia keskpanga aasta kasumi jaotust, mille tulemusel vähendatakse Sloveenia Vabariigile makstavat kasumi osa, või ei maksta seda üldse, kuivõrd kasumi jaotamise üle otsustamine on riigi seadusandja pädevuses.
Nimelt nähtub eelotsusetaotlusest selgelt, et see puudutab vastutuse süsteeme, milles rahastamine ei ole tagatud mitte ainult sellise kasumi jaotamisega, vaid vajaduse korral ka Sloveenia keskpanga üldiste reservidega või isegi Sloveenia Vabariigi poolt keskpangale antava laenuga, ja seega selle keskpanga oma vahenditega.
Seega tuleb teisele küsimusele vastata, et ELTL artikli 123 lõiget 1 ning EKPSi ja EKP protokolli artiklit 21.1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et EKPSi kuuluv riigi keskpank vastutab varem kindlaks määratud piirides oma vahenditega kahju eest, mis on tekkinud selliste finantsinstrumentide endistele omanikele, mille see keskpank tühistas, kui ta otsustas rakendada direktiivi 2001/24 tähenduses saneerimismeetmeid, kusjuures vastutus tekib üksnes siis, kui:
–
esiteks on need endised omanikud füüsilised isikud, kelle aastasissetulek jääb alla nendes õigusnormides kehtestatud künnise, ja
–
teiseks loobuvad need endised omanikud selle kahju eest hüvitise saamisest muu õiguskaitsevahendi abil.
Kolmas küsimus
Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ELTL artiklit 130 ning EKPSi ja EKP protokolli artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et EKPSi kuuluv riigi keskpank vastutab kahju eest – mis on tekkinud finantsinstrumentide tühistamisega, kui ta otsustas rakendada direktiivi 2001/24 tähenduses saneerimismeetmeid – sellise summa ulatuses, mis võib kahjustada tema võimet täita tõhusalt oma ülesandeid ja mida rahastatakse tähtsuse järjekorras järgmiselt:
–
alates kindlaksmääratud kuupäevast kogu kõnealuse keskpanga saadud kasumi kandmine erireservidesse;
–
väljamakse selle keskpanga üldistest reservidest, kusjuures väljamakse ei või olla suurem kui 50% nende reservide suurusest;
–
asjasse puutuvalt liikmesriigilt intressiga laenu võtmine.
Kõigepealt tuleneb kahele esimesele küsimusele antud vastusest, et ELTL artikli 130 ning EKPSi ja EKP protokolli artikli 7 tõlgendamine, mis on kolmanda eelotsuse küsimuse ese, on põhikohtuasja lahendamiseks tarvilik üksnes esimeses küsimuses viidatud vastutuse süsteemi seisukohast, kui see süsteem võimaldab Sloveenia keskpangal vabaneda oma vastutusest juhul, kui ta tõendab, et ta ei ole raskelt rikkunud hoolsuskohustust, mis tal on direktiivi 2001/24 tähenduses saneerimismeetmete võtmise raames.
Pärast seda täpsustust tuleb meenutada, et EÜ asutamislepingu ja hiljem EL toimimise lepingu vastuvõtjad soovisid tagada, et EKP ja EKPS saaksid neile antud ülesandeid täita sõltumatult (vt selle kohta 26. veebruari 2019. aasta kohtuotsus Rimšēvičs ja EKP vs. Läti,
C‑202/18 ja C‑238/18
,
EU:C:2019:139
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
See tahe väljendub peamiselt ELTL artiklis 130, mida sisuliselt korratakse EKPSi ja EKP protokolli artiklis 7 ning mis keelab sõnaselgelt esiteks EKP-l, riikide keskpankadel ja nende otsuseid tegevate organite liikmetel taotleda või saada juhiseid liidu institutsioonidelt, organitelt või asutustelt, liikmesriigi valitsuselt või muudelt organitelt ja teiseks keelab neil liidu institutsioonidel, organitel või asutustel ning liikmesriikide valitsustel püüda mõjutada EKP või riikide keskpankade otsuseid tegevate organite liikmeid nende ülesannete täitmisel (vt selle kohta 26. veebruari 2019. aasta kohtuotsus Rimšēvičs ja EKP vs. Läti,
C‑202/18 ja C‑238/18
,
EU:C:2019:139
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Arvestades riikide keskpankade hübriidseisundit, mida on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 52, ei ole nende keskpankade sõltumatuse põhimõte tõepoolest tingimata kohaldatav samamoodi siis, kui nad täidavad EKPSile antud ülesannet, ning siis, kui nad täidavad funktsiooni, mis ei kuulu EKPSi funktsioonide hulka ja on neile pandud EKPSi ja EKP protokolli artikli 14.4 alusel riigisisese õigusega, nagu see funktsioon, mida käsitleb kolmas küsimus.
Kuna see artikkel 14.4 – nagu on rõhutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 69 – näeb ette, et riikide keskpangad täidavad seda funktsiooni omal vastutusel ja kulul, ei saa sellise süsteemi kehtestamist, mis võimaldab panna neile vastutuse selle funktsiooni täitmisel tekitatud kahju eest, iseenesest pidada nende keskpankade sõltumatusega vastuolus olevaks.
Selleks kehtestatud riigisisesed õigusnormid ei saa siiski ELTL artiklit 130 ning EKPSi ja EKP protokolli artiklit 7 rikkumata panna asjasse puutuvat riigi keskpanka olukorda, mis kahjustaks mis tahes moel tema võimet täita sõltumatult EKPSiga seotud ülesannet.
Sellega seoses tuleb meenutada, et aluslepingute vastuvõtjad nägid EKP sõltumatuse tagamiseks muu hulgas ELTL artikli 282 lõike 3 kolmandas lauses ette, et EKP on oma rahandusasjade haldamisel sõltumatu (vt selle kohta 10. juuli 2003. aasta kohtuotsus komisjon vs. EKP,
C‑11/00
,
EU:C:2003:395
, punktid
ja
).
Kuigi on tõsi, et ei EL toimimise lepingus ega EKPSi ja EKP protokollis ei ole riikide keskpankade suhtes samaväärset reeglit ette nähtud, on EKPSi põhiülesanded, mille hulka kuuluvad ELTL artikli 127 lõike 2 ja kõnealuse protokolli artikli 3.1 kohaselt liidu rahapoliitika määratlemine ja rakendamine, EKPSi vahendusel siiski mitte ainult EKP‑l, vaid ka riikide keskpankadel (vt selle kohta 17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Sloveenia (EKP arhiiv),
C‑316/19
,
EU:C:2020:1030
, punkt
).
Liidu rahapoliitika elluviimises osalemiseks näib aga tingimata vajalik, et riikide keskpangad moodustaksid reserve eelkõige selleks, et nad suudaksid kompenseerida rahapoliitilistest operatsioonidest tuleneda võivat kahju ning rahastada EKPSi ja EKP protokolli artiklis 18 ette nähtud vabaturutehinguid.
Selles kontekstis võib riigi keskpanga üldistest reservidest sellise summa väljavõtmine – mis võib mõjutada tema võimet täita tõhusalt EKPSi raames oma ülesandeid, koosmõjus asjaoluga, et kuna kogu selle keskpanga kasum kasutatakse automaatselt tema tekitatud kahju hüvitamiseks, siis ei ole ta võimeline neid reserve iseseisvalt taastama – teha selle keskpanga sõltuvaks tema asukohaliikmesriigi poliitilistest organitest.
Sellisel juhul peaks keskpank nimelt selleks, et saada EKPSiga seotud ülesannete täitmiseks vajalikke rahalisi vahendeid, taotlema rahastamiseks või rekapitaliseerimiseks nende poliitiliste organite nõusolekut.
Kui niisugustel asjaoludel pannakse riigi keskpangale õiguslik kohustus võtta tema asukohaliikmesriigi teistelt ametiasutustelt laenu juhul, kui reservidega seotud rahastamisallikad on ammendatud, siis pannakse keskpank ka olukorda, kus ta peab EKPSi raames oma ülesannete täitmiseks pidama nende ametiasutustega läbirääkimisi sellise laenu suuruse ja selle suhtes kehtivate tingimuste üle.
Niisugused õigusnormid, nagu on kõne all kolmandas küsimuses, panevad asjaomase riigi keskpanga seega olukorda, kus talle võidakse potentsiaalselt avaldada poliitilist survet, samas kui ELTL artikli 130 ning EKPSi ja EKP protokolli artikli 7 eesmärk on vastupidi kaitsta EKPSi igasuguse poliitilise surve eest, et ta saaks tulemuslikult taotleda oma ülesannetega seotud eesmärkide saavutamist tänu sellele, et ta teostab sõltumatult talle sel otstarbel esmase õigusega antud eripädevust (vt selle kohta 26. veebruari 2019. aasta kohtuotsus Rimšēvičs ja EKP vs. Läti,
C‑202/18 ja C‑238/18
,
EU:C:2019:139
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Olukord oleks siiski teistsugune, kui liikmesriik, kes on kehtestanud riigi keskpanga vastutuse süsteemi, nagu on kõne all esimeses küsimuses, oleks enne taganud, et keskpangal on vajalikud rahalised vahendid sellest süsteemist tulenevate hüvitiste maksmiseks, säilitades seejuures oma võime täita tal EKPSi raames olevaid ülesandeid tõhusalt ja täiesti sõltumatult. Käesoleval juhul ei nähtu aga Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust, et see nii oleks.
Eeltoodu põhjal tuleb kolmandale küsimusele vastata, et ELTL artiklit 130 ning EKPSi ja EKP protokolli artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et EKPSi kuuluv riigi keskpank vastutab kahju eest – mis on tekkinud finantsinstrumentide tühistamisega, kui ta otsustas rakendada direktiivi 2001/24 tähenduses saneerimismeetmeid – sellise summa ulatuses, mis võib kahjustada tema võimet täita tõhusalt oma ülesandeid ja mida rahastatakse tähtsuse järjekorras järgmiselt:
–
alates kindlaksmääratud kuupäevast kogu kõnealuse keskpanga saadud kasumi kandmine erireservidesse;
–
väljamakse selle keskpanga üldistest reservidest, kusjuures väljamakse ei või olla suurem kui 50% nende reservide suurusest;
–
asjasse puutuvalt liikmesriigilt intressiga laenu võtmine.
Neljas küsimus
Neljanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2006/48 artikleid 44–52 või direktiivi 2013/36 artikleid 53–62 tuleb tõlgendada nii, et nendes sätestatud eeskirjad on kohaldatavad teabele, mis on saadud või tekkinud direktiivi 2001/24 tähenduses saneerimismeetmete rakendamisel.
Direktiivi 2006/48 artiklis 44 olid sätestatud ametisaladuse hoidmise ja konfidentsiaalsuse kohustused, mis kehtisid kõigi nende isikute suhtes, kes töötavad või on töötanud selle direktiivi tähenduses pädevate ametiasutuste heaks, ning samuti nende ametiasutuste huvides tegutsevate audiitorite ja ekspertide suhtes.
Sama direktiivi artiklites 45–52 oli kindlaks määratud rida eeskirju, mis reguleerisid nende pädevate ametiasutuste poolt teabe kasutamist, vahetamist, edastamist ja avalikustamist.
Kõnealuse direktiivi artikli 4 punktis 4 oli täpsustatud, et selle direktiivi tähenduses on „pädevad ametiasutused“ riikide ametiasutused, kellele on õigusaktiga tehtud ülesandeks järelevalve krediidiasutuste üle.
Direktiivi 2006/48 artiklis 44 sätestatud kohustused võeti põhiosas üle direktiivi 2013/36 artiklisse 53; viimati nimetatud direktiivi artikli 163 kohaselt tunnistati selle direktiiviga direktiiv 2006/48 alates 1. jaanuarist 2014 kehtetuks.
Direktiivi 2013/36 artiklites 54–62 on kindlaks määratud eeskirjad, mis reguleerivad selle direktiivi tähenduses pädevate asutuste poolt teabe kasutamist, vahetamist, edastamist ja avalikustamist.
Nimetatud direktiivi artikli 3 lõike 1 punktis 36 on mõiste „pädev asutus“ määratletud viitega selle mõiste tähendusele määruse nr 575/2013 artikli 4 lõike 1 punktis 40, mille kohaselt on tegemist ametiasutusega, kellele on riigisisese õigusega antud volitused teostada kõnealuses liikmesriigis toimiva järelevalvesüsteemi osana järelevalvet krediidiasutuste üle.
Kõigist neist sätetest tuleneb, et direktiivi 2006/48 artiklites 44–52 ja direktiivi 2013/36 artiklites 53–62 ette nähtud kohustused kehtivad nende asutuste suhtes, kellele riigisisese õigusega on antud krediidiasutuste üle järelevalve tegemise ülesanne.
Juhul kui riigi ametiasutusele on liikmesriigi õigusaktidega antud mitte ainult see ülesanne, vaid ka muud ülesanded, mis ei kuulu direktiivide 2006/48 või 2013/36 kohaldamisalasse, siis ei saa nendes direktiivides ette nähtud ametisaladuse hoidmise ja konfidentsiaalsuse kohustusi näha ette teabe suhtes, mis on saadud või tekkinud nende muude ülesannete täitmisel, sest vastasel juhul väljutaks nende direktiividega läbi viidud ühtlustamise kohaldamisalast.
Sellest järeldub esiteks, et direktiivi 2006/48 artiklites 44–52 ja direktiivi 2013/36 artiklites 53–62 sätestatud eeskirjad on liidu õiguse kohaselt kohaldatavad ainult teabe suhtes, mis on saadud või tekkinud krediidiasutuste üle järelevalvefunktsiooni täitmisel.
Neljas küsimus ei puuduta aga sellist teavet, vaid ainult teavet, mis on saadud või tekkinud direktiivi 2001/24 tähenduses saneerimismeetmete rakendamisel, mis ei kuulu direktiividega 2006/48 ja 2013/36 reguleeritud usaldatavusnõuete täitmise järelevalve alla.
Samas, teiseks näeb direktiivi 2001/24 artikkel 33 ette ka ametisaladuse hoidmise kohustuse, viidates seejuures direktiivi 2000/12 artiklis 30 sätestatud eeskirjadele ja tingimustele.
Seda viidet tuleb vastavalt direktiivi 2006/48 artikli 158 lõikele 2 koostoimes selle direktiivi XIV lisas oleva vastavustabeliga ja direktiivi 2013/36 artiklile 163 koostoimes selle direktiivi II lisas oleva vastavustabeliga mõista nii, et see viitab olenevalt asjasse puutuvast kuupäevast direktiivi 2006/48 artiklitele 44–52 ja seejärel direktiivi 2013/36 artiklitele 53–61.
Direktiivi 2001/24 artikli 33 sõnastusest ilmneb siiski, et see näeb ametisaladuse hoidmise ja konfidentsiaalsuse kohustuse ette üksnes neile isikutele, kes peavad seoses selle direktiivi artiklites 4, 5, 8, 9, 11 ja 19 sätestatud teabe edastamise või konsulteerimise menetlustega teavet vastu võtma või edastama.
Peale selle nähtub selle direktiivi põhjendusest 6, et direktiivi eesmärk on sisse seada saneerimismeetmete vastastikuse tunnustamise süsteem liikmesriikide selle valdkonna õigusnorme ühtlustamata (24. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus LBI,
C‑85/12
,
EU:C:2013:697
, punkt
, ning 19. juuli 2016. aasta kohtuotsus Kotnik jt,
C‑526/14
,
EU:C:2016:570
, punkt
).
Neil asjaoludel ei tule kõnealuse direktiivi artiklit 33 tõlgendada mitte nii, et sellega ühtlustatakse üldiselt pankade saneerimise valdkonnas kohaldatavad ametisaladuse hoidmist ja konfidentsiaalsust käsitlevad õigusnormid, allutades need pankade usaldatavusnõuete täitmise järelevalve valdkonnas kohaldatavatele normidele, vaid nii, et see näeb üksnes ette, et selliseid õigusnorme kohaldatakse pädevate asutuste vahel teabe edastamise ja konsulteerimise menetlustes, mis peavad tagama saneerimismeetmete vastastikuse tunnustamise.
Järelikult ei saa artikkel 33 kaasa tuua direktiivi 2006/48 artiklites 44–52 ja direktiivi 2013/36 artiklites 53–61 sätestatud eeskirjade kohaldamist teabele, mis on saadud või tekkinud direktiivi 2001/24 tähenduses saneerimismeetmete rakendamisel ja mis ei ole olnud selle direktiivi alusel toimunud teabe edastamise või konsulteerimise menetluse ese.
Seega tuleb neljandale küsimusele vastata, et direktiivi 2001/24 artiklit 33, direktiivi 2006/48 artikleid 44–52 ning direktiivi 2013/36 artikleid 53–62 tuleb tõlgendada nii, et nendes artiklites sätestatud eeskirjad ei ole kohaldatavad teabele, mis on saadud või tekkinud direktiivi 2001/24 tähenduses saneerimismeetmete rakendamisel ja mis ei ole olnud viimati nimetatud direktiivi artiklites 4, 5, 8, 9, 11 ja 19 ette nähtud teabe edastamise või konsulteerimise menetluse ese.
Viies kuni kaheksas küsimus
Arvestades neljandale küsimusele antud vastust, ei ole viiendale kuni kaheksandale küsimusele vaja vastata, kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas need küsimused juhuks, kui vastus neljandale küsimusele on jaatav.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

1.
ELTL artikli 123 lõiget 1 ning protokolli (nr 4) Euroopa Keskpankade Süsteemi ja Euroopa Keskpanga põhikirja kohta artiklit 21.1 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et Euroopa Keskpankade Süsteemi kuuluv riigi keskpank vastutab oma vahenditega kahju eest, mis on tekkinud selliste finantsinstrumentide endistele omanikele, mille see keskpank tühistas, kui ta otsustas rakendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. aprilli 2001. aasta direktiivi 2001/24/EÜ krediidiasutuste saneerimise ja likvideerimise kohta tähenduses saneerimismeetmeid, kui hilisemas kohtumenetluses ilmneb, et selline tühistamine ei olnud finantssüsteemi stabiilsuse tagamiseks vajalik või et need endised finantsinstrumentide omanikud kandsid selle tühistamise tõttu suuremat kahju kui see, mida nad oleksid kandnud asjaomase finantsasutuse pankroti korral, tingimusel et kõnealune keskpank vastutab ainult siis, kui ta ise või isikud, keda ta on volitanud enda nimel tegutsema, on rikkunud raskelt oma hoolsuskohustust.

2.
ELTL artikli 123 lõiget 1 ning protokolli (nr 4) Euroopa Keskpankade Süsteemi ja Euroopa Keskpanga põhikirja kohta artiklit 21.1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et Euroopa Keskpankade Süsteemi kuuluv riigi keskpank vastutab varem kindlaks määratud piirides oma vahenditega kahju eest, mis on tekkinud selliste finantsinstrumentide endistele omanikele, mille see keskpank tühistas, kui ta otsustas rakendada direktiivi 2001/24 tähenduses saneerimismeetmeid, kusjuures vastutus tekib üksnes siis, kui:
–
esiteks on need endised omanikud füüsilised isikud, kelle aastasissetulek jääb alla nendes õigusnormides kehtestatud künnise, ja
–
teiseks loobuvad need endised omanikud selle kahju eest hüvitise saamisest muu õiguskaitsevahendi abil.

3.
ELTL artiklit 130 ning protokolli (nr 4) Euroopa Keskpankade Süsteemi ja Euroopa Keskpanga põhikirja kohta artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et Euroopa Keskpankade Süsteemi kuuluv riigi keskpank vastutab kahju eest – mis on tekkinud finantsinstrumentide tühistamisega, kui ta otsustas rakendada direktiivi 2001/24 tähenduses saneerimismeetmeid – sellise summa ulatuses, mis võib kahjustada tema võimet täita tõhusalt oma ülesandeid ja mida rahastatakse tähtsuse järjekorras järgmiselt:
–
alates kindlaksmääratud kuupäevast kogu kõnealuse keskpanga saadud kasumi kandmine erireservidesse;
–
väljamakse selle keskpanga üldistest reservidest, kusjuures väljamakse ei või olla suurem kui 50% nende reservide suurusest;
–
asjasse puutuvalt liikmesriigilt intressiga laenu võtmine.

4.
Direktiivi 2001/24 artiklit 33, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2006. aasta direktiivi 2006/48/EÜ krediidiasutuste asutamise ja tegevuse kohta artikleid 44–52 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/36/EL, mis käsitleb krediidiasutuste tegevuse alustamise tingimusi ning krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet, millega muudetakse direktiivi 2002/87/EÜ ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiivid 2006/48/EÜ ja 2006/49/EÜ, artikleid 53–62
tuleb tõlgendada nii, et:
nendes artiklites sätestatud eeskirjad ei ole kohaldatavad teabele, mis on saadud või tekkinud direktiivi 2001/24 tähenduses saneerimismeetmete rakendamisel ja mis ei ole olnud viimati nimetatud direktiivi artiklites 4, 5, 8, 9, 11 ja 19 ette nähtud teabe edastamise või konsulteerimise menetluse ese.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: sloveeni.