CELEX: 62021CJ0238
Trimitere preliminară
Mediu
Deșeuri
Directiva 2008/98/CE
Articolul 3 punctul 1
Articolul 5 alineatul (1)
Articolul 6 alineatul (1)
Materiale excavate
Noțiunile de «deșeu» și de «subprodus»
Încetarea statutului de deșeu

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2008/98/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 19 noiembrie 2008 privind deșeurile și de abrogare a anumitor directive (
JO 2008, L 312, p. 3
).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Porr Bau GmbH (denumită în continuare „Porr Bau”), pe de o parte, și Bezirkshauptmannschaft Graz‑Umgebung (autoritatea administrativă a districtului Graz‑Umgebung), pe de altă parte, în legătură cu constatarea efectuată de aceasta din urmă potrivit căreia materialele excavate deversate pe suprafețele agricole constituie deșeuri.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 75/442/CEE a Consiliului din 15 iulie 1975 privind deșeurile (
JO 1975, L 194, p. 39
), astfel cum a fost modificată prin Directiva 91/156/CEE a Consiliului din 18 martie 1991 (
JO 1991, L 78, p. 32
, denumită în continuare „Directiva 75/442”), avea drept obiectiv principal, potrivit celui de al treilea considerent al său, protecția sănătății oamenilor și a mediului împotriva efectelor nocive cauzate de colectarea, transportul, tratarea, stocarea și depozitarea deșeurilor. Directiva 75/442 a fost abrogată și înlocuită prin Directiva 2006/12/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 aprilie 2006 privind deșeurile (
JO 2006, L 114, p. 9
, Ediție specială, 15/vol. 16, p. 45), care a fost ea însăși abrogată și înlocuită de Directiva 2008/98.
Considerentele (6), (8), (11), (22) și (29) ale Directivei 2008/98 au următorul cuprins:
„(6)
Primul obiectiv al oricărei politici privind deșeurile ar trebui să fie reducerea la minimum a efectelor negative ale generării și gestionării deșeurilor asupra sănătății populației și asupra mediului. Politica privind deșeurile ar trebui, de asemenea, să urmărească reducerea consumului de resurse și să favorizeze aplicarea practică a ierarhiei deșeurilor.
[…]
(8)
[…] În plus, ar trebui încurajate valorificarea deșeurilor și utilizarea materialelor valorificate pentru a conserva resursele naturale. […]
[…]
(11)
Statutul de deșeu al solurilor necontaminate excavate și al altor materiale care apar în mod natural, care sunt utilizate în alte situri decât cele de unde au fost excavate, ar trebui să fie evaluat în concordanță cu definiția deșeurilor și cu dispozițiile privind produsele secundare sau dispozițiile privind încetarea statutului de deșeu din prezenta directivă.
[…]
(22)
[…] În vederea specificării anumitor aspecte ale definiției deșeurilor, prezenta directivă ar trebui să clarifice:
[…]
–
cazurile în care un deșeu încetează de a mai fi considerat deșeu, stabilindu‑se criteriile conform cărora se decide acest lucru astfel încât să se asigure un nivel ridicat de protecție a mediului și beneficii economice și de mediu; posibile categorii de deșeuri pentru care ar trebui să se elaboreze specificații și criterii care să determine momentul din care acestea încetează să mai fie considerate ca atare, sunt, printre altele, deșeurile provenind din activități de construcție și demolări […] Operațiunea de valorificare prin care se realizează încetarea statutului de deșeu poate consta pur și simplu în verificarea deșeului pentru a stabili dacă acesta îndeplinește criteriile de încetare a statutului de deșeu.
[…]
(29)
Statele membre ar trebui să sprijine utilizarea materialelor reciclate, cum ar fi hârtia recuperată, în conformitate cu ierarhia deșeurilor și în vederea realizării unei societăți a reciclării și nu ar trebui să sprijine depozitarea materialelor reciclate în depozite de deșeuri sau incinerarea acestora, atunci când acest lucru este posibil.”
Capitolul I din această directivă, intitulat „Obiectul, domeniul de aplicare și definiții”, cuprinde articolele 1-7 din aceasta.
Articolul 1 din directiva menționată are următorul cuprins:
„Prezenta directivă stabilește măsuri în vederea protecției mediului și a sănătății populației prin prevenirea sau reducerea efectelor adverse generate de generarea și gestionarea deșeurilor și prin reducerea efectelor generale ale folosirii resurselor și creșterea eficienței folosirii acestora.”
Articolul 3 din aceeași directivă, intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
1.
«deșeuri» înseamnă orice substanță sau obiect pe care deținătorul le aruncă sau are intenția sau obligația să le arunce;
[…]
15.
«valorificare» înseamnă orice operațiune care are drept rezultat principal faptul că deșeurile servesc unui scop util prin înlocuirea altor materiale care ar fi fost utilizate într‑un anumit scop sau faptul că deșeurile sunt pregătite pentru a putea servi scopului respectiv, în întreprinderi sau în economie în general. Anexa II stabilește o listă a operațiunilor de valorificare, listă care nu este exhaustivă;
16.
«pregătirea pentru reutilizare» înseamnă operațiunile de verificare, curățare sau valorificare prin reparare, prin care produsele sau componentele produselor care au devenit deșeuri sunt pregătite pentru a fi reutilizate fără nicio altă operațiune de pretratare;
[…]
19.
«eliminare» înseamnă orice operațiune care nu este o operațiune de valorificare, chiar și în cazul în care una dintre consecințele secundare ale acesteia ar fi recuperarea de substanțe sau de energie. Anexa I stabilește o listă a operațiunilor de eliminare, listă care nu este exhaustivă;
[…]”
Articolul 4 din Directiva 2008/98, intitulat „Ierarhia deșeurilor”, are următorul cuprins:
„(1)   Ierarhia deșeurilor, astfel cum este prezentată mai jos, se aplică în calitate de ordine a priorităților în cadrul legislației și al politicii în materie de prevenire a generării și de gestionare a deșeurilor:
(a)
prevenirea;
(b)
pregătirea pentru reutilizare;
(c)
reciclarea;
(d)
alte operațiuni de valorificare, de exemplu valorificarea energetică; și
(e)
eliminarea.
(2)   În aplicarea ierarhiei deșeurilor menționate la alineatul (1), statele membre adoptă măsuri pentru a încuraja opțiunile care produc cel mai bun rezultat global în privința mediului […].
[…]”
Articolul 5 din această directivă, intitulat „Subproduse”, prevede la alineatul (1):
„Pentru ca o substanță sau un obiect, care rezultă în urma unui proces de producție al cărui obiectiv principal nu este producerea acestuia, să nu fie considerat(ă) deșeu în sensul articolului 3 punctul 1, dar să fie considerat(ă) subprodus trebuie îndeplinite următoarele condiții:
(a)
utilizarea ulterioară a substanței sau a obiectului este sigură;
(b)
substanța sau obiectul pot fi utilizate direct, fără a fi supuse unei alte prelucrări suplimentare decât cea prevăzută de practica industrială obișnuită;
(c)
substanța sau obiectul este produs ca parte integrantă a unui proces de producție și
(d)
utilizarea ulterioară este legală, și anume substanța sau obiectul îndeplinește toate cerințele relevante privind produsul, protecția mediului și protecția sănătății pentru utilizarea specifică și nu va produce efecte globale nocive asupra mediului sau a sănătății populației.”
Potrivit articolului 6 din aceeași directivă, intitulat „Încetarea statutului de deșeu”:
„(1)   Anumite categorii de deșeuri încetează să mai fie considerate deșeuri, în sensul articolului 3 punctul 1, în momentul în care au trecut printr‑o operațiune de valorificare, inclusiv reciclarea, și îndeplinesc o serie de criterii specifice care urmează să fie definite conform următoarelor condiții:
(a)
substanța sau obiectul sunt utilizate în mod curent pentru îndeplinirea unor scopuri specifice;
(b)
există o piață sau cerere pentru substanța sau obiectul în cauză;
(c)
substanța sau obiectul îndeplinește cerințele tehnice pentru îndeplinirea scopurilor specifice și respectă legislația și normele aplicabile produselor și
(d)
utilizarea substanței sau a obiectului nu va produce efecte nocive asupra mediului sau a sănătății populației.
Criteriile includ și valorile limită pentru poluanți, dacă este necesar, și iau în considerare orice eventuale efecte negative asupra mediului ale substanței sau produsului în cauză.
[…]
(4)   În cazul în care nu există criterii stabilite la nivel comunitar în conformitate cu procedura prevăzută la alineatele (1) și (2), statele membre pot decide de la caz la caz dacă un anumit deșeu a încetat să fie considerat ca atare, luând în considerare jurisprudența aplicabilă. […]”
Articolul 11 din aceeași directivă, intitulat „Reutilizarea și reciclarea”, prevede la alineatul (2):
„Pentru respectarea obiectivelor prezentei directive și pentru a evolua în direcția unei societăți europene a reciclării cu un înalt nivel de eficiență a folosirii resurselor, statele membre adoptă măsurile necesare destinate realizării următoarelor obiective:
[…]
(b)
până în 2020, pregătirea pentru reutilizarea, reciclarea și alte operațiuni de valorificare materială, inclusiv operațiuni de umplere care utilizează deșeuri pentru a înlocui alte materiale, a deșeurilor nepericuloase provenind din activități de construcție și demolări, cu excepția materialelor geologice naturale definite la categoria 17 05 04 din CED, se mărește la un nivel minim de 70 % din masă.”
Printre operațiunile de valorificare enumerate în anexa II la Directiva 2008/98 figurează în special noțiunea de „[t]ratare[a] terenurilor având drept rezultat beneficii pentru agricultură sau ecologie”.
Dreptul austriac
Articolul 2 alineatul (1) din Abfallwirtschaftsgesetz 2002 (Legea federală din 2002 privind gestionarea deșeurilor) prevede:
„În sensul prezentei legi federale, prin deșeu se înțelege orice bun mobil:
1.
pe care deținătorul l‑a eliminat ori are intenția să îl elimine sau
2.
a cărui colectare, depozitare, transport și tratare ca deșeu este necesară pentru prevenirea daunelor aduse intereselor publice [articolul 1 alineatul (3)].”
Potrivit articolului 5 alineatul (1) din această lege:
„Cu excepția dispozițiilor contrare dintr‑un regulament menționat la alineatul (2) sau dintr‑un regulament menționat la articolul 6 alineatul (2) din Directiva 2008/98/CE privind deșeurile, substanțele existente sunt considerate a fi deșeuri până când ele însele sau substanțe care sunt obținute direct din acestea sunt utilizate ca înlocuitori ai materiilor prime sau ai produselor obținute din materii prime primare. În cazul pregătirii pentru reutilizare în sensul articolului 2 alineatul (5) punctul 6, încetarea statutului de deșeu intervine la sfârșitul acestei operațiuni de valorificare.”
Situația de fapt din litigiul principal și întrebările preliminare
Mai mulți agricultori s‑au adresat Porr Bau pentru a obține de la aceasta materiale excavate în vederea adaptării solurilor sau a ameliorării suprafețelor agricole de producție. La acel moment, nu era cert că întreprinderea respectivă va fi în măsură să le satisfacă cererea. Ulterior, această cerere a determinat Porr Bau să selecteze un proiect de construcție adecvat și să extragă de acolo materialele respective. Această societate a furnizat astfel materialele solicitate, și anume materiale excavate necontaminate din clasa de calitate A1, care este, în temeiul dreptului austriac, clasa de calitate cea mai înaltă pentru excavațiile de sol. În conformitate cu acest drept, utilizarea unor asemenea materiale este adecvată pentru astfel de amenajări funciare și licită.
La 4 mai 2018, Porr Bau a solicitat autorității administrative a districtului Graz‑Umgebung să constate că materialele excavate pe care le‑a furnizat nu constituiau deșeuri și, cu titlu subsidiar, că lucrările planificate nu constituiau o activitate supusă unei obligații de plată a contribuției pentru situl contaminat.
Printr‑o decizie din 14 septembrie 2020, această autoritate a constatat că materialele respective constituiau deșeuri, în sensul articolului 2 alineatul (1) din Legea federală din 2002 privind gestionarea deșeurilor, și că statutul lor de deșeu nu a încetat, în principal din cauza nerespectării cerințelor de formă prevăzute de planul federal de gestionare a deșeurilor.
Sesizat de Porr Bau cu o acțiune împotriva acestei decizii, Landesverwaltungsgericht Steiermark (Tribunalul Administrativ Regional din Styria, Austria) ridică problema dacă materialele excavate în cauză trebuie să fie calificate drept „deșeuri” în sensul Directivei 2008/98. În plus, instanța menționată arată că, în această ipoteză, va trebui să examineze dacă acest statut a încetat.
Instanța respectivă subliniază că materialele menționate au trecut printr‑o operațiune de verificare, așa încât pot fi utilizate direct. Aceasta arată că, în speță, materialele au fost utilizate în scopul ameliorării structurii agricole, că exista o nevoie de materiale, că cerințele tehnice au fost respectate și că, de asemenea, nu au existat efecte nocive asupra mediului sau a sănătății. În plus, o asemenea abordare ar avea drept scop prevenirea deșeurilor și înlocuirea unor astfel de materiale cu materii prime.
Instanța de trimitere arată că, potrivit dreptului austriac, numai două activități pun capăt statutului de deșeu, și anume, pe de o parte, pregătirea în vederea reutilizării prin verificare, curățare sau reparare și, pe de altă parte, utilizarea efectivă a materialelor în cauză pentru a înlocui materiile prime. În ceea ce privește materialele excavate, criteriile aplicabile ar fi mai restrictive, întrucât pregătirea în vederea reutilizării nu pune capăt statutului lor de deșeu. Astfel, această instanță consideră că, potrivit situației dreptului în vigoare în prezent în Austria și potrivit interpretării reținute în mod obișnuit, încetarea statutului de deșeu este restrânsă în mod contrar dreptului Uniunii.
Așadar, deși materialele excavate în cauză fac parte din clasa de calitate cea mai înaltă și sunt adecvate, la nivel tehnic și juridic, pentru ameliorarea suprafețelor agricole în cauză, cerințele de formă prevăzute de planul federal de gestionare a deșeurilor, interpretate în mod strict, ar putea împiedica încetarea statutului de deșeu al acestor materiale.
Prin aceasta, potrivit instanței de trimitere, o activitate precum ameliorarea suprafețelor agricole cu ajutorul unor materiale excavate, care servește la înlocuirea materiilor prime și se impune în temeiul ierarhiei deșeurilor prevăzute de Directiva 2008/98, este împiedicată. Acest lucru ar crea un stimulent, contrar obiectivelor urmărite de directiva menționată, pentru utilizarea materiilor prime primare și pentru depozitarea materiilor prime secundare, precum materialele excavate, perfect adecvate valorificării.
În aceste condiții, Landesverwaltungsgericht Steiermark (Tribunalul Administrativ Regional din Styria) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 6 alineatul (1) din [D]irectiv[a] [2008/98] se opune unei reglementări naționale potrivit căreia statutul de deșeu încetează numai atunci când deșeurile sau substanțele existente ori substanțele obținute din acestea sunt utilizate în mod direct ca înlocuitor pentru materiile prime sau pentru produsele obținute din materii prime principale ori atunci când ele au fost pregătite în vederea reutilizării?
În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare:
2)
Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2008/98 se opune unei reglementări naționale potrivit căreia statutul de deșeu poate înceta în cazul materialului excavat cel mai devreme odată cu înlocuirea materiilor prime sau a produselor obținute din materii prime principale?
În cazul unui răspuns negativ la prima și/sau la a doua întrebare:
3)
Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2008/98 se opune unei reglementări naționale care prevede că statutul de deșeu nu poate înceta pentru materialul excavat atunci când nu sunt respectate sau nu sunt respectate integral criteriile de formă (în special obligațiile de inventariere și documentare), care nu au nicio influență relevantă din punctul de vedere al mediului asupra măsurii puse în aplicare, deși se dovedește că materialul excavat se situează sub limita obligatorie (clasa de calitate) a scopului de utilizare concret prevăzut?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite la articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebarea care îi este adresată. În plus, Curtea poate fi pusă în situația de a lua în considerare norme ale dreptului Uniunii la care instanța națională nu a făcut referire în enunțul întrebării sale (Hotărârea din 1 august 2022, Uniqa Asigurări,
C‑267/21
,
EU:C:2022:614
, punctul
și jurisprudența citată).
Revine de asemenea Curții obligația de a răspunde la întrebările adresate întemeindu‑se pe reglementarea națională și pe cadrul factual definite de instanța de trimitere, care este singura competentă în această privință, și să îi furnizeze acesteia din urmă toate elementele de interpretare proprii dreptului Uniunii care pot să îi permită să aprecieze conformitatea reglementării menționate cu dispozițiile directivei în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 februarie 2022, Philips Orăștie,
C‑487/20
,
EU:C:2022:92
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, instanța de trimitere exprimă îndoieli cu privire la aspectul dacă materialele excavate în discuție în litigiul principal constituie „deșeuri” în sensul articolului 3 punctul 1 din Directiva 2008/98. Astfel, această instanță arată că unul dintre obiectele litigiului cu care este sesizată este de a ști dacă materialele excavate necontaminate, care aparțin, în temeiul reglementării naționale, clasei de calitate celei mai înalte, trebuie calificate drept „deșeuri”.
Guvernul austriac susține că, în temeiul dreptului austriac, în cazul în care materialele sunt excavate sau demolate în cursul unui proiect de construcție, scopul principal al constructorului este, de obicei, acela de a finaliza respectivul proiect fără a fi stânjenit de aceste materiale, astfel că acestea din urmă ar fi ridicate de pe situl în cauză cu scopul de a fi aruncate.
Porr Bau consideră că nu aceasta este situația în speță și arată că materialele excavate în discuție în litigiul principal ar putea îndeplini condițiile prevăzute la articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2008/98 și ar putea fi calificate astfel drept „subproduse”.
În ipoteza în care aceste materiale ar trebui totuși calificate drept „deșeuri”, instanța de trimitere arată că ar fi necesar ca acestea să fie supuse plății unei contribuții pentru situl contaminat, precum și să se examineze dacă și, eventual, în ce moment a încetat statutul de deșeu al materialelor respective.
În această privință, trebuie să se constate că, potrivit considerentului (11) al Directivei 2008/98, statutul de deșeu al solurilor necontaminate excavate și al altor materiale care apar în mod natural, care sunt utilizate în alte situri decât cele de unde au fost excavate, ar trebui să fie evaluat în concordanță cu definiția deșeurilor și cu dispozițiile privind produsele secundare sau dispozițiile privind încetarea statutului de deșeu din prezenta directivă.
Prin urmare, pentru a oferi un răspuns util instanței de trimitere, este necesar să se considere că, prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, această instanță solicită în esență să se stabilească dacă articolul 3 punctul 1, articolul 5 alineatul (1) și articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2008/98 trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia materialele excavate necontaminate, care aparțin, în temeiul dreptului național, clasei de calitate celei mai înalte, pe de o parte, trebuie calificate drept „deșeuri” chiar dacă s‑ar constata că aceste materiale corespund noțiunii de „subproduse” și, pe de altă parte, nu pierd acest statut de deșeu decât atunci când sunt utilizate direct ca înlocuitori, iar deținătorul lor îndeplinește criterii de formă lipsite de relevanță pentru protecția mediului.
Cu privire la calificarea materialelor excavate drept „deșeu” sau „subprodus”
Articolul 3 din Directiva 2008/98 definește noțiunea de „deșeu” ca fiind orice substanță sau obiect pe care deținătorul le aruncă sau are intenția sau obligația să le arunce.
În această privință, Curtea a statuat în mod repetat că calificarea drept „deșeu” rezultă cu precădere din comportamentul deținătorului și din semnificația termenului „a arunca” (Hotărârea din 14 octombrie 2020, Sappi Austria Produktion și Wasserverband „Region Gratkorn‑Gratwein”,
C‑629/19
,
EU:C:2020:824
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În ceea ce privește expresia „a arunca”, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că expresia menționată trebuie să fie interpretată ținând seama de obiectivul Directivei 2008/98, care constă, potrivit considerentului (6) al acesteia, în reducerea la minimum a efectelor negative ale generării și gestionării deșeurilor asupra sănătății populației și asupra mediului, precum și în lumina articolului 191 alineatul (2) TFUE, care prevede că politica Uniunii în domeniul mediului urmărește un nivel ridicat de protecție și se bazează printre altele pe principiile precauției și acțiunii preventive. Rezultă că termenul „a arunca” și, prin urmare, noțiunea de „deșeu”, în sensul articolului 3 punctul 1 din Directiva 2008/98, nu pot fi interpretate în mod restrictiv (Hotărârea din 4 iulie 2019, Tronex,
C‑624/17
,
EU:C:2019:564
, punctul
și jurisprudența citată).
Mai precis, existența unui „deșeu”, în sensul Directivei 2008/98, trebuie verificată cu luarea în considerare a tuturor împrejurărilor, dintre care unele pot reprezenta indicii ale existenței unei acțiuni, a unei intenții sau a unei obligații de a arunca o substanță sau un obiect în sensul articolului 3 punctul 1 din Directiva 2008/98 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 octombrie 2020, Sappi Austria Produktion și Wasserverband Region Gratkorn‑Gratwein,
C‑629/19
,
EU:C:2020:824
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Printre împrejurările care pot constitui astfel de indicii figurează faptul că substanța avută în vedere este un reziduu de producție sau de consum, și anume un produs a cărui obținere nu a fost urmărită ca atare și a cărui eventuală utilizare trebuie să aibă loc în condiții speciale de precauție având în vedere caracterul periculos pentru mediu al compoziției sale (Hotărârea din 14 octombrie 2020, Sappi Austria Produktion și Wasserverband Region Gratkorn‑Gratwein,
C‑629/19
,
EU:C:2020:824
, punctele
și
, precum și jurisprudența citată).
De asemenea, reiese din jurisprudența Curții că metoda de prelucrare sau modul de utilizare ale unei substanțe nu sunt determinante pentru calificarea sau nu drept „deșeu” a acestei substanțe și că noțiunea de „deșeu” nu exclude substanțele și nici obiectele care pot fi reutilizate din punct de vedere economic. Sistemul de supraveghere și de gestiune stabilit de Directiva 2008/98 urmărește să acopere toate substanțele și toate obiectele pe care proprietarul le aruncă, chiar dacă au o valoare comercială și sunt colectate în scop comercial pentru a fi reciclate, recuperate sau reutilizate (Hotărârea din 14 octombrie 2020, Sappi Austria Produktion și Wasserverband Region Gratkorn‑Gratwein,
C‑629/19
,
EU:C:2020:824
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În plus, se impune să se acorde o atenție deosebită împrejurării dacă substanța sau obiectul în cauză nu are sau nu mai are utilitate pentru deținătorul său, astfel încât această substanță sau acest obiect constituie o sarcină de care deținătorul său ar încerca să se debaraseze. Dacă situația este într‑adevăr aceasta, există un risc ca deținătorul respectiv să arunce substanța sau obiectul aflat în posesia sa într‑un mod care poate fi dăunător pentru mediu, în special prin abandonarea, prin evacuarea sau prin eliminarea sa necontrolată. Întrucât intră în sfera de aplicare a noțiunii de „deșeu”, în sensul Directivei 2008/98, această substanță sau acest obiect este supus dispozițiilor acestei directive, ceea ce implică faptul că valorificarea sau eliminarea respectivei substanțe sau a respectivului obiect va trebui să fie efectuată în așa fel încât sănătatea populației să nu fie pusă în pericol și fără a utiliza procedee sau metode care ar putea fi dăunătoare pentru mediu (Hotărârea din 14 octombrie 2020, Sappi Austria Produktion și Wasserverband Region Gratkorn‑Gratwein,
C‑629/19
,
EU:C:2020:824
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În această privință, gradul de probabilitate a reutilizării unei substanțe sau a unui obiect fără operațiune de transformare prealabilă constituie un criteriu pertinent în vederea aprecierii dacă acestea constituie sau nu un deșeu în sensul Directivei 2008/98. Dacă, dincolo de simpla posibilitate de a reutiliza substanța sau obiectul respectiv, există un avantaj economic pentru deținător să facă acest lucru, probabilitatea unei asemenea reutilizări este mare. Într‑un asemenea caz, substanța sau obiectul în cauză nu mai pot fi considerate ca fiind o povară pe care deținătorul va încerca să le „arunce”, ci ca reprezentând un veritabil produs (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 octombrie 2020, Sappi Austria Produktion și Wasserverband Region Gratkorn‑Gratwein,
C‑629/19
,
EU:C:2020:824
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Așadar, în anumite situații, o substanță sau un obiect rezultat dintr‑un proces de extracție sau de fabricație al cărui scop principal nu este producerea acesteia nu poate constitui un reziduu, ci un subprodus pe care deținătorul nu încearcă „să [îl] arunce”, în sensul articolului 3 punctul 1 din Directiva 2008/98, ci pe care intenționează să îl exploateze sau să îl comercializeze – inclusiv, dacă este cazul, pentru a satisface nevoile altor operatori economici decât cel care l‑a produs – în condiții avantajoase pentru acesta, în cadrul unui proces ulterior, cu condiția ca această reutilizare să nu fie doar eventuală, ci certă, fără transformare prealabilă și să aibă loc în continuarea procesului de producție (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 octombrie 2020, Sappi Austria Produktion și Wasserverband Region Gratkorn‑Gratwein,
C‑629/19
,
EU:C:2020:824
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Astfel cum a statuat Curtea, nu ar fi nicidecum justificat ca cerințele Directivei 2008/98, care urmăresc să asigure că operațiunile de valorificare și de eliminare a deșeurilor sunt puse în aplicare fără a periclita sănătatea populației și fără a fi utilizate procedee sau metode care ar putea fi dăunătoare pentru mediu, să fie aplicate unor substanțe sau unor obiecte pe care deținătorul intenționează să le exploateze sau să le comercializeze în condiții avantajoase, independent de orice operațiune de valorificare. Cu toate acestea, având în vedere obligația de a recurge la o interpretare largă a noțiunii de „deșeu”, se impune ca această argumentație să fie circumscrisă la situațiile în care reutilizarea substanței sau a obiectului în cauză nu este numai eventuală, ci certă, fără să fie necesar să se recurgă în prealabil la unul dintre procedeele de valorificare a deșeurilor prevăzute în anexa II la Directiva 2008/98, verificare ce revine instanței de trimitere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 octombrie 2020, Sappi Austria Produktion și Wasserverband Region Gratkorn‑Gratwein,
C‑629/19
,
EU:C:2020:824
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Reiese astfel din articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2008/98, pe de o parte, că un „subprodus” este o substanță sau un obiect care rezultă în urma unui proces de producție al cărui obiectiv principal nu este producerea acestei substanțe sau a acestui obiect și care îndeplinește un anumit număr de condiții enumerate la articolul 5 alineatul (1) literele (a)-(d).
Așa cum rezultă din această dispoziție, o substanță sau un obiect care rezultă în urma unui proces de producție al cărui obiectiv principal nu este producerea acestei substanțe sau a acestui produs poate fi considerat ca fiind nu un „deșeu” în sensul articolului 3 punctul 1 din această directivă, ci un „subprodus”, doar dacă sunt îndeplinite următoarele condiții cumulative. În primul rând, utilizarea ulterioară a substanței sau a obiectului trebuie să fie sigură. În al doilea rând, substanța sau obiectul trebuie să poată fi utilizat direct, fără a fi supus unei alte prelucrări suplimentare decât cea prevăzută de practica industrială obișnuită. În al treilea rând, substanța sau obiectul trebuie să fie produs ca parte integrantă a unui proces de producție. În al patrulea rând, utilizarea ulterioară trebuie să fie legală, și anume substanța sau obiectul trebuie să îndeplinească cerințele relevante privind produsul, protecția mediului și protecția sănătății prevăzute pentru utilizarea specifică și nu va produce efecte globale nocive asupra mediului sau a sănătății populației.
O substanță sau un obiect care constituie un „subprodus”, în sensul articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2008/98, nu sunt considerate un deșeu care intră în domeniul de aplicare al acestei directive. Astfel, potrivit dispoziției menționate, calitatea de „subprodus” și statutul de „deșeu” se exclud reciproc (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 octombrie 2020, Sappi Austria Produktion și Wasserverband Region Gratkorn‑Gratwein,
C‑629/19
,
EU:C:2020:824
, punctul
).
În această privință, Curtea a considerat că nu constituie un deșeu, în sensul acestei directive, cocsul de petrol produs în mod intenționat sau care rezulta în cursul procesului de producție a altor substanțe combustibile pe bază de țiței, într‑o rafinărie de petrol, și utilizat cu certitudine drept combustibil pentru nevoile energetice ale rafinăriei și pentru cele ale altor sectoare. Efluenții de la complexe zootehnice pot fi, în aceleași condiții, excluși de la calificarea drept „deșeuri” dacă sunt utilizați ca fertilizanți ai solurilor în cadrul unei practici legale de împrăștiere a fertilizanților pe terenuri bine identificate și dacă stocarea lor se limitează la necesitățile acestor operațiuni de împrăștiere a fertilizanților (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 septembrie 2005, Comisia/Spania,
C‑121/03
,
EU:C:2005:512
, punctele
și
, precum și jurisprudența citată).
Revine instanței de trimitere, singura competentă să aprecieze situația de fapt din cauza cu care este sesizată, sarcina de a verifica dacă, având în vedere considerațiile amintite la punctele 32-39 din prezenta hotărâre, Porr Bau avea efectiv intenția de a „arunca” materialele excavate în discuție în litigiul principal, astfel încât acestea să constituie deșeuri, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2008/98.
Revine în special acestei instanțe sarcina de a verifica dacă respectivele materiale excavate constituiau o sarcină de care această întreprindere de construcții încerca să se debaraseze, așa încât să existe un risc ca aceasta din urmă să se debaraseze de materialele menționate într‑un mod care poate fi dăunător pentru mediu, în special prin abandonarea, prin descărcarea sau prin eliminarea lor necontrolată.
Cu toate acestea, Curtea poate furniza respectivei instanțe orice indicație utilă în vederea soluționării litigiului cu care este sesizată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 octombrie 2020, Sappi Austria Produktion și Wasserverband Region Gratkorn‑Gratwein,
C‑629/19
,
EU:C:2020:824
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În speță, din elementele aduse la cunoștința Curții reiese că, înainte chiar de excavarea materialelor în discuție în litigiul principal, exista o cerere expresă, formulată de producătorii agricoli locali, de furnizare a unor asemenea materiale. După prezentarea unor proiecte de construcție adecvate, care au făcut ca materialele excavate solicitate să fie disponibile, această cerere ar fi condus la un angajament din partea Porr Bau de a pune la dispoziție aceste materiale excavate, însoțit de o convenție în temeiul căreia această întreprindere urma să execute, prin intermediul acestora, lucrări de adaptare și de ameliorare a terenurilor și a suprafețelor agricole identificate în mod corespunzător. Asemenea elemente, dacă se adeveresc, aspect a cărui stabilire revine instanței de trimitere, nu par a fi de natură să dovedească intenția întreprinderii de construcții vizate de a arunca materialele menționate.
Prin urmare, este necesar să se examineze dacă materialele excavate în discuție în litigiul principal trebuie să fie calificate drept „subproduse”, în sensul articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2008/98.
Revine instanței de trimitere sarcina de a verifica îndeplinirea tuturor condițiilor prevăzute de această dispoziție, amintite la punctul 43 din prezenta hotărâre.
În ceea ce privește, în primul rând, condiția prevăzută la articolul 5 alineatul (1) litera (a) din această directivă, potrivit căreia utilizarea ulterioară a substanței sau a obiectului este sigură, va reveni în speță acestei instanțe sarcina de a verifica dacă producătorii agricoli în cauză s‑au angajat ferm, față de Porr Bau, să ia în primire materialele excavate în discuție în litigiul principal în scopul adaptării și ameliorării terenurilor și suprafețelor agricole, dar și dacă aceste materiale, precum și cantitățile livrate au fost efectiv destinate realizării acestor lucrări și limitate strict la necesitățile acesteia.
În ipoteza în care materialele menționate nu ar fi fost furnizate imediat, este necesar să fie admisă o stocare cu o durată rezonabilă care să permită depozitarea lor temporară până la realizarea lucrărilor cărora le sunt destinate. Așa cum reiese din jurisprudența amintită la punctul 45 din prezenta hotărâre, această durată de stocare nu trebuie să depășească însă ceea ce este necesar pentru ca întreprinderea în cauză să fie în măsură să își execute obligațiile contractuale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 octombrie 2013, Brady,
C‑113/12
,
EU:C:2013:627
, punctul
și jurisprudența citată).
În ceea ce privește, în al doilea rând, condiția prevăzută la articolul 5 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2008/98, potrivit căreia substanța sau obiectul trebuie să poată fi utilizate direct fără a fi supuse unei alte prelucrări suplimentare decât cea prevăzută de practica industrială obișnuită, este necesar să se amintească că din decizia de trimitere reiese că materialele excavate în discuție în litigiul principal au făcut obiectul unui control de calitate care atestă că este vorba despre materiale necontaminate care fac parte din clasa de calitate cea mai înaltă și care sunt recunoscute ca atare de dreptul național. Revine însă instanței de trimitere sarcina de a se asigura că aceste materiale nu au necesitat nicio transformare sau prelucrare înaintea utilizării lor ulterioare.
În al treilea rând, în ceea ce privește condiția prevăzută la articolul 5 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2008/98 și aspectul dacă materialele menționate fac parte integrantă din procesul de producție a Porr Bau, trebuie să se arate, așa cum doamna avocată generală a apreciat la punctele 41 și 47 din concluzii, că solurile excavate rezultă din una dintre primele etape întreprinse în mod obișnuit într‑o operațiune de construcții ca activitate economică ce are drept consecință transformarea terenurilor.
În al patrulea rând, în ceea ce privește condiția ca utilizarea ulterioară a substanței sau a obiectului în cauză să fie legală, articolul 5 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2008/98 impune în special ca substanța sau obiectul să îndeplinească toate cerințele relevante privind produsul, protecția mediului și protecția sănătății pentru utilizarea specifică și să nu producă efecte globale nocive asupra mediului sau a sănătății populației.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit indicațiilor care figurează în decizia de trimitere, materialele excavate în discuție în litigiul principal au fost clasificate, în urma unei analize de calitate efectuate înainte de reutilizarea lor, ca făcând parte din clasa de calitate cea mai înaltă de materiale excavate necontaminate, așa cum este definită de legislația austriacă, în special în cadrul planului federal de gestionare a deșeurilor, care prevede cerințe specifice privind reducerea cantităților de deșeuri, a poluanților acestora și a efectelor nocive ale acestora asupra mediului și a sănătății populației. Acest plan ar prevedea de asemenea că utilizarea unor materiale excavate necontaminate din clasa de calitate cea mai înaltă este adecvată și autorizată în vederea adaptării și a ameliorării terenurilor.
Această utilizare este, în principiu, conformă cu obiectivele Directivei 2008/98. Astfel, este necesar să se arate că utilizarea de pământ excavat sub formă de materiale de construcții, în măsura în care acestea îndeplinesc cerințe stricte de calitate, prezintă un avantaj semnificativ pentru mediu întrucât contribuie, așa cum impune articolul 11 alineatul (2) litera (b) din această directivă, la reducerea deșeurilor, la conservarea resurselor naturale, precum și la dezvoltarea unei economii circulare.
De asemenea, așa cum a arătat doamna avocată generală la punctul 73 din concluzii, este necesar să se considere că utilizarea de materiale excavate care fac parte din clasa de calitate cea mai înaltă, în vederea adaptării și a ameliorării terenurilor agricole, permite respectarea ierarhiei deșeurilor prevăzute la articolul 4 din directiva menționată.
În ipoteza contrară, în care ar ajunge la concluzia că materialele excavate în discuție în litigiul principal constituie „deșeuri”, în sensul articolului 3 punctul 1 din Directiva 2008/98, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 6 alineatul (1) din această directivă trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia statutul de deșeu al unor astfel de materiale nu încetează decât atunci când sunt utilizate în mod direct ca înlocuitor și atunci când deținătorul acestora îndeplinește criterii de formă lipsite de relevanță pentru protecția mediului.
Cu privire la încetarea statutului de deșeu al materialelor excavate
În temeiul articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2008/98, anumite categorii de deșeuri încetează să mai fie considerate deșeuri în momentul în care au trecut printr‑o operațiune de valorificare, inclusiv reciclarea. Încetarea statutului de deșeu este supusă de asemenea unor criterii specifice care trebuie să fie definite conform mai multor condiții. În primul rând, substanța sau obiectul în cauză trebuie să fie utilizate în mod curent pentru îndeplinirea unor scopuri specifice. În al doilea rând, trebuie să existe o piață sau o cerere pentru substanța sau obiectul în cauză. În al treilea rând, substanța sau obiectul trebuie să îndeplinească cerințele tehnice pentru îndeplinirea scopurilor specifice și să respecte legislația și normele aplicabile produselor. În al patrulea rând, utilizarea substanței sau a obiectului nu trebuie să producă efecte nocive asupra mediului sau a sănătății populației.
Instanța de trimitere arată că articolul 5 alineatul (1) din Legea federală din 2002 privind gestionarea deșeurilor prevede că statutul de deșeu al substanțelor uzate sau al substanțelor obținute din acestea încetează atunci când aceste substanțe sunt direct utilizate ca înlocuitori ai materiilor prime sau ai produselor obținute din materii prime primare sau atunci când sunt pregătite pentru reutilizare.
Cu toate acestea, în ceea ce privește materialele excavate, această instanță subliniază că statutul de deșeu nu încetează decât atunci când aceste materiale au fost utilizate ca înlocuitori ai materiilor prime sau ai produselor obținute din materii prime primare.
În plus, instanța respectivă arată, pe de o parte, că valorificarea prin pregătirea pentru reutilizare nu pune capăt statutului de deșeu al unor astfel de materiale. Pe de altă parte, pentru ca acest statut să înceteze, ar trebui îndeplinite cerințe de formă precum obligațiile de inventariere și documentare, în conformitate cu planul federal privind gestionarea deșeurilor, care ar fi lipsite de relevanță pentru protecția mediului.
Prin urmare, este necesar să se verifice dacă articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2008/98 se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia statutul de deșeu al materialelor excavate necontaminate care aparțin, în temeiul dreptului național, clasei de calitate celei mai înalte încetează numai atunci când au fost utilizate ca înlocuitor pentru materii prime și după ce au fost îndeplinite asemenea cerințe de formă.
În primul rând, trebuie arătat că, deși printre operațiunile de valorificare enumerate în anexa II la Directiva 2008/98 figurează cea de „[t]ratare[a] terenurilor având drept rezultat beneficii pentru agricultură sau ecologie”, din considerentul (22) al acestei directive reiese că operațiunea de valorificare prin care se realizează încetarea statutului de deșeu poate consta pur și simplu în verificarea deșeului pentru a stabili dacă acesta îndeplinește criteriile de încetare a statutului de deșeu.
Așa cum a arătat doamna avocată generală la punctul 65 din concluzii, acest considerent este concretizat la articolul 3 alineatul (16) din Directiva 2008/98, care definește „pregătirea pentru reutilizare” ca fiind orice operațiune de „verificare, curățare sau valorificare prin reparare”, prin care produsele sau componentele produselor care au devenit deșeuri sunt pregătite pentru a fi reutilizate fără nicio altă operațiune de pretratare. Această dispoziție califică în mod expres drept valorificare operațiunile de „pregătire pentru reutilizare”.
Prin urmare, este necesar să se considere că o examinare care urmărește să determine calitatea și prezența poluării sau a contaminării în materialele excavate poate fi calificată drept „operațiune de verificare”, care se încadrează în noțiunea de „pregătire pentru reutilizare”, așa cum este definită la articolul 3 punctul 16 din Directiva 2008/98. Așadar, se poate considera că deșeurile care fac obiectul unei astfel de operațiuni de „pregătire pentru reutilizare” au trecut printr‑o operațiune de valorificare, în sensul articolului 6 alineatul (1) din această directivă, dacă reutilizarea lor nu necesită nicio altă operațiune de pretratare.
În al doilea rând, revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia dacă, în litigiul principal, criteriile specifice definite cu respectarea condițiilor prevăzute la acest articol 6 alineatul (1) sunt respectate la finalul operațiunii de verificare.
În ceea ce privește criteriile de formă prevăzute de planul federal de gestionare a deșeurilor la care au fost supuse materialele excavate în discuție în litigiul principal, trebuie să se arate că, în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2008/98, criteriile referitoare la încetarea statutului de deșeu includ și valorile‑limită pentru poluanți, dacă este necesar, și iau în considerare orice eventuale efecte negative asupra mediului ale substanței sau obiectului. În plus, statele membre dispun, în cadrul prevăzut la articolul 6 alineatul (4) din această directivă, de o marjă de apreciere în ceea ce privește definirea acestor criterii.
Prin urmare, deși criterii de formă precum cele evocate de instanța de trimitere se pot dovedi necesare în special pentru a garanta calitatea și inocuitatea substanței în cauză, acestea trebuie definite așa încât să își atingă obiectivele fără a compromite realizarea celor din Directiva 2008/98.
În speță, din dosarul de care dispune Curtea reiese că, potrivit deciziei menționate la punctul 17 din prezenta hotărâre, aprecierea potrivit căreia statutul de deșeu al materialelor excavate în discuție în litigiul principal nu încetase era în esență imputabil nerespectării unor criterii de formă lipsite de relevanță pentru protecția mediului.
Or, obiectivele vizate de Directiva 2008/98 ar risca să fie încălcate în cazul în care, în pofida respectării criteriilor specifice definite în conformitate cu condițiile prevăzute la articolul 6 alineatul (1) din această directivă, nu s‑ar considera că materialele excavate necontaminate din clasa de calitate cea mai înaltă, ale căror proprietăți pot fi utilizate pentru ameliorarea structurilor agricole, au pierdut statutul de deșeu în urma unui control de calitate care permite asigurarea inocuității utilizării lor asupra mediului sau a sănătății populației.
Așadar, în cazul în care, după cum arată instanța de trimitere, reutilizarea unor asemenea materiale excavate ar fi împiedicată de criterii de formă care sunt lipsite de relevanță pentru protecția mediului, ar trebui să se considere că acestea din urmă contravin obiectivelor urmărite de Directiva 2008/98, care, după cum reiese din considerentele (6), (8) și (29) ale acesteia, constau în încurajarea aplicării ierarhiei deșeurilor prevăzută la articolul 4 din această directivă, precum și a valorificării deșeurilor și a utilizării materialelor naturale de valorificare pentru a conserva resursele naturale și pentru a permite dezvoltarea unei economii circulare. După caz, asemenea măsuri ar aduce atingere efectului util al acestei directive.
Nu se poate admite ca astfel de criterii de formă să aibă ca efect compromiterea realizării obiectivelor Directivei 2008/98. Revine instanței de trimitere, singura competentă să interpreteze dispozițiile dreptului său național, sarcina de a examina dacă aceasta este situația în speță.
Din aceste considerații rezultă că, dacă materialele excavate în discuție în litigiul principal au făcut obiectul unei operațiuni de valorificare și răspund tuturor criteriilor specifice definite cu respectarea condițiilor prevăzute la articolul 6 alineatul (1) literele (a)-(d) din Directiva 2008/98, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, ar trebui să se considere că statutul de deșeu al acestor materiale a încetat.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la întrebările adresate că articolul 3 punctul 1 și articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2008/98 trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia materialele excavate necontaminate care aparțin, în temeiul dreptului național, clasei de calitate celei mai înalte:
–
trebuie calificate drept „deșeuri” atunci când deținătorul acestora nu are nici intenția, nici obligația de a le arunca și când aceste materiale respectă condițiile prevăzute la articolul 5 alineatul (1) din această directivă pentru a fi calificate drept „subproduse” și
–
nu își pierd acest statut de deșeu decât atunci când sunt utilizate direct ca înlocuitori, iar deținătorul lor a îndeplinit criterii de formă lipsite de relevanță pentru protecția mediului, dacă acestea din urmă au ca efect compromiterea realizării obiectivelor respectivei directive.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

Articolul 3 punctul 1 și articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2008/98/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 19 noiembrie 2008 privind deșeurile și de abrogare a anumitor directive

trebuie interpretate în sensul că

se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia materialele excavate necontaminate care aparțin, în temeiul dreptului național, clasei de calitate celei mai înalte:

–
trebuie calificate drept „deșeuri” atunci când deținătorul acestora nu are nici intenția, nici obligația de a le arunca și când aceste materiale respectă condițiile prevăzute la articolul 5 alineatul (1) din această directivă pentru a fi calificate drept „subproduse” și

–
nu își pierd acest statut de deșeu decât atunci când sunt utilizate direct ca înlocuitori, iar deținătorul lor a îndeplinit criterii de formă lipsite de relevanță pentru protecția mediului, dacă acestea din urmă au ca efect compromiterea realizării obiectivelor respectivei directive.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.