CELEX: 62014TJ0664
Štátna pomoc
Pomoc poskytnutá Belgickom v prospech finančných družstiev skupiny ARCO
Záručná schéma na ochranu podielov individuálnych členov týchto družstiev
Rozhodnutie, ktorým sa pomoc vyhlasuje za nezlučiteľnú s vnútorným trhom a zakazuje sa vyplatenie súm zaručených členom družstiev
Predmet sporu
Vymáhanie
Proporcionalita

Okolnosti predchádzajúce sporu
Družstvá ARCO
Arcofin SCRL, Arcopar SCRL a Arcoplus (ďalej len „družstvá ARCO“) sú schválené finančné družstevné spoločnosti s ručením obmedzeným (ďalej len „finančné družstvá“), ktoré sa riadia belgickým právom. Tieto družstvá, všetky tri v likvidácii, boli založené v 30. rokoch 20. storočia s cieľom koordinovať činnosti družstiev Mouvement ouvrier chrétien a Algemeen Christelijk Werknemersverbond (Kresťanské robotnícke hnutie) a tieto činnosti finančne podporovať predovšetkým angažovaním sa v sociálnej oblasti.
Družstvá ARCO majú viac ako 800000 členov, z toho 99 % individuálnych členov (ďalej len „družstevníci“). Podľa Belgického kráľovstva je priemerný podiel družstevníkov približne vo výške 2000 eur.
V roku 2001 sa družstvo Arcofin stalo hlavným akcionárom spoločnosti Dexia SA a vlastnilo 15 % jej základného imania. Dňa 3. októbra 2008 sa zúčastnilo na záchrane spoločnosti Dexia a upísalo podiely vo výške 350 miliónov eur v rámci zvýšenia jej základného imania v celkovej výške 6 miliárd eur. Od roku 2008 družstvá ARCO nevydali žiadne nové obchodné podiely. V období rokov 2008 až 2011 prišli o 7 % družstevníkov.
Dňa 8. decembra 2011 valné zhromaždenia družstiev ARCO schválili ich dobrovoľnú likvidáciu.
Dotknuté opatrenie
Dňa 10. októbra 2008 belgická vláda prostredníctvom tlačovej správy sekretariátu ministra financií oznámila svoj zámer rozšíriť záručnú schému, ktorá vtedy existovala v prospech vkladateľov do úverových inštitúcií, na poisťovne a finančné družstvá a zvýšiť výšku záruky v rámci tejto schémy na 100000 eur. Vtedy sa stanovilo, že účasť uvedených nových subjektov v záručnom fonde bude dobrovoľná. Tento zámer bol predložený belgickému parlamentu v návrhu zákona podanom 14. októbra 2008, ktorý bol prijatý nasledujúci deň v naliehavom konaní [loi du 15 octobre 2008 portant des mesures visant à promouvoir la stabilité financière et instituant en particulier une garantie d’État relative aux crédits octroyés et aux autres opérations effectuées dans le cadre de la stabilité financière (zákon z 15. októbra 2008 o opatreniach na podporu finančnej stability a predovšetkým o zavedení štátnej záruky za poskytnuté úvery a iné operácie uskutočnené v rámci finančnej stability),
Moniteur belge
zo 17. októbra 2008, s. 55634].
V spoločnej tlačovej správe z 21. januára 2009 predseda belgickej vlády a belgický minister financií potvrdili záväzok, ktorý prijala predchádzajúca vláda, poskytnúť záručnú schému individuálnym členom finančných družstiev. Uvedená schéma mala zahŕňať najmä tieto prvky:
–
úhradu poplatku za záruku dotknutými družstvami,
–
záväzok inštitucionálnych členov zachovať svoju účasť počas celého obdobia trvania záruky,
–
obmedzenie „ročnej náhrady“ individuálnych členov (družstevníkov) a inštitucionálnych členov,
–
dodatočný finančný príspevok platený dotknutými družstvami v prípade, že prijaté dividendy presiahnu minimálnu hranicu,
–
pravidlá, ktoré sa stanovia a umožnia príslušným orgánom účasť na kapitálových výnosoch v prípade odstúpenia zo záručnej schémy.
Belgický parlament následne prijal loi du 14 avril 2009 modifiant la loi du 2 août 2002 relative à la surveillance du secteur financier et aux services financiers (zákon zo 14. apríla 2009, ktorým sa mení zákon z 2. augusta 2002 o dohľade nad finančným sektorom a finančnými službami) (
Moniteur belge
z 21. apríla 2009, s. 32106), aby vláde umožnil zaviesť záručnú schému najmä v prospech družstevníkov schválených družstiev podliehajúcich prudenciálnemu dohľadu Banque nationale de Belgique (Národná banka Belgicka), alebo tých, ktoré aspoň polovicu svojho majetku investovali do inštitúcie podliehajúcej takému dohľadu, čo je prípad finančných družstiev, ako sú družstvá ARCO.
Uvedené legislatívne ustanovenia boli prevzaté v článku 36/24 ods. 1 bode 3 loi du 22 février 1998 fixant le statut organique de la Banque nationale de Belgique (zákon z 22. februára 1998, ktorým sa stanovujú organizačné stanovy Národnej banky Belgicka), v znení neskorších predpisov. Na základe uvedeného článku bolo prijaté kráľovské nariadenie z 10. októbra 2011, ktorým sa mení a dopĺňa kráľovské nariadenie zo 14. novembra 2008, ktorým sa vykonáva zákon z 15. októbra 2008 a mení a dopĺňa zákon z 2. augusta 2002 (
Moniteur belge
z 12. októbra 2011, s. 62641), ktorý umožnil finančným družstvám, ktoré o to mali záujem, požiadať o pristúpenie k záručnej schéme zavedenej vyššie uvedenými opatreniami. Družstvá, ktoré sa rozhodli k uvedenej schéme pristúpiť, museli v prospech Fonds spécial de protection des dépôts, des assurances sur la vie et du capital de sociétés coopératives agréées (Osobitný fond na ochranu vkladov, životných poistení a majetku schválených družstiev, ďalej len „osobitný fond“), zriadeného kráľovským nariadením zo 14. novembra 2008, ktorým sa vykonáva zákon z 15. októbra 2008 a mení zákon z 2. augusta 2002 o dohľade nad finančným sektorom a finančnými službami (
Moniteur belge
zo 17. novembra 2008, s. 4088), platiť ročný príspevok zodpovedajúci 0,15 % celkovej zaručenej sumy a zaplatiť vstupný poplatok zodpovedajúci 0,1 % uvedenej sumy. Záruka sa mala uplatniť len v prípade, že bol na družstvo vyhlásený konkurz, alebo ak by orgán prudenciálného dohľadu zistil nezrovnalosť. Záruka sa vzťahovala len na splatený kapitál upísaný individuálnymi členmi pred nadobudnutím účinnosti kráľovského nariadenia z 10. októbra 2011, maximálne do výšky 100000 eur pre každého individuálneho člena. Záruka sa mala vyplatiť z osobitného fondu a v prípade vyčerpania finančných prostriedkov uvedeného fondu sa mala vyplatiť z Caisse des dépôts et consignations (Štátna depozitná pokladňa, Belgicko).
Družstvá ARCO si podali žiadosť o pristúpenie k záručnej schéme 13. októbra 2011. Táto žiadosť bola schválená belgickou vládou 15. októbra 2011 a jej schválenie bolo uverejnené v ten istý deň. Žiadosť o pristúpenie družstiev ARCO bola formálne schválená v arrêté royal du 7 novembre 2011 octroyant une garantie afin de protéger le capital de sociétés coopératives agréées (kráľovské nariadenie zo 7. novembra 2011, ktorým sa poskytuje záruka na ochranu majetku schválených družstiev) (
Moniteur belge
z 18. novembra 2011, s. 68640), ktorý na základe svojho článku 3 nadobudol účinnosť 14. októbra 2011 (ďalej len „záruka“ alebo „dotknuté opatrenie“). O pristúpenie k záručnej schéme nepožiadalo žiadne ďalšie finančné družstvo.
Následkom toho družstvá ARCO zaplatili stanovené sumy do osobitného fondu. Ich pristúpenie k záručnej schéme podliehalo niekoľkým podmienkam, najmä zákazu akejkoľvek novej verejnej ponuky nových podielov individuálnym členom, obmedzeniu úrokovej sadzby z investovaných finančných prostriedkov a záväzku inštitucionálnych členov, že si nevyberú investovaný kapitál. Kráľovským nariadením zo 7. novembra 2011 sa tiež stanovilo, že osobitný fond musí družstevníkom vyplatiť náhradu až po vydaní konečného nariadenia na likvidáciu a jeho prípadnom schválení valným zhromaždením družstiev ARCO.
Ako sa uvádza v bode 4 vyššie, družstvá ARCO vstúpili do dobrovoľnej likvidácie 8. decembra 2011.
Správne konanie
Belgické kráľovstvo 7. novembra 2011 oznámilo záruku Európskej komisii.
Listom zo 6. decembra 2011 Komisia informovala Belgické kráľovstvo, že sa domnieva, že záruka môže predstavovať nezákonnú štátnu pomoc nezlučiteľnú s vnútorným trhom, a vyzvala ho, aby sa zdržalo akejkoľvek ďalšej činnosti na jej vykonávanie. Belgické orgány odpovedali na uvedený list listom z 22. decembra 2011.
Rozhodnutím z 3. apríla 2012 sa Komisia rozhodla začať konanie vo veci formálneho zisťovania podľa článku 108 ods. 2 ZFEÚ v súvislosti so zárukou (ďalej len „rozhodnutie o začatí konania“). Dňa 19. júla 2012 bolo rozhodnutie o začatí konania s názvom „Štátna pomoc SA.33927 (2012/C) (ex 2011/NN), ktorú poskytlo Belgicko – Záručná schéma na ochranu podielov individuálnych členov finančných družstiev – Výzva na predloženie pripomienok podľa článku 108 ods. 2 ZFEÚ“ uverejnené v
Úradnom vestníku Európskej únie
(
Ú. v. EÚ C 213, 2012, s. 64
). V uvedenom rozhodnutí Komisia okrem iného na základe článku 11 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku [108 ZFEÚ] (
Ú. v. ES L 83, 1999, s. 1
; Mim. vyd. 08/001, s. 339) uložila Belgickému kráľovstvu, aby sa aj naďalej zdržiavalo vykonávania dotknutého opatrenia dovtedy, kým sa nerozhodne o jeho zlučiteľnosti s vnútorným trhom.
Belgické kráľovstvo predložilo pripomienky k rozhodnutiu o začatí konania 18. júna 2012. Listami z 5. decembra 2012 a 20. septembra 2013 odpovedalo na otázky, ktoré mu položila Komisia.
Dňa 17. augusta 2012 zaslali svoje pripomienky Komisii aj družstvá ARCO. Komisia odovzdala tieto pripomienky Belgickému kráľovstvu, ktoré jej v liste zo 16. októbra 2012 oznámilo, že k nim nemá pripomienky.
Napadnuté rozhodnutie
Komisia 3. júla 2014 prijala rozhodnutie 2014/686/EÚ o štátnej pomoci SA.33927 (12/C) (ex 11/NN), ktorú poskytlo Belgicko – Záručná schéma na ochranu podielov individuálnych členov finančných družstiev (
Ú. v. EÚ L 284, 2014, s. 53
, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“). Rozhodla, že záruka predstavuje štátnu pomoc poskytnutú družstvám ARCO, a táto pomoc, ktorú Belgické kráľovstvo poskytlo neoprávnene, je nezlučiteľná s vnútorným trhom (článok 1 napadnutého rozhodnutia).
Komisia v napadnutom rozhodnutí usúdila, že skutočnými príjemcami dotknutej pomoci sú družstvá ARCO a že táto pomoc predstavuje súbor opatrení pozostávajúcich z oznámenia z 10. októbra 2008 (pozri bod 5 vyššie), tlačovej správy z 21. januára 2009 (pozri bod 6 vyššie), ako aj z pristúpenia družstiev ARCO k záručnej schéme (odôvodnenia 80 až 90 napadnutého rozhodnutia).
V tomto ohľade Komisia usúdila, že záruka poskytla družstvám ARCO selektívnu výhodu vzhľadom na to, že im umožnila prilákať alebo zachovať finančné prostriedky. Selektívnosť tejto výhody bola navyše preukázaná, lebo na jej získanie boli oprávnené len finančné družstvá. V každom prípade Komisia považuje za neprimeranú záruku, ktorá sa – vzhľadom na ich výšku – vzťahuje na celé investované sumy a ktorá bola poskytnutá investorom, ktorí nadobudli podiely v družstvách ARCO, čo podľa nej vylučuje akúkoľvek opodstatnenosť dotknutého opatrenia z hľadiska stanovených kritérií na posúdenie existencie výhod, ktoré môžu byť odôvodnené všeobecnou štruktúrou daňového systému, a to aj v prípade uplatniteľnosti uvedených kritérií v prejednávanej veci (body 100 až 107 napadnutého rozhodnutia). Komisia preskúmala ostatné kritériá stanovené v článku 107 ods. 1 ZFEÚ a dospela k záveru, že záruka predstavuje štátnu pomoc v zmysle uvedeného ustanovenia (odôvodnenie 110 napadnutého rozhodnutia).
Okrem toho, pokiaľ ide o zlučiteľnosť dotknutej pomoci s vnútorným trhom, Komisia usúdila, že jediným právnym základom, ktorý možno v prejednávanej veci uplatniť, je článok 107 ods. 3 ZFEÚ. Domnievala sa však, že dotknuté opatrenie nebolo primerané ani nevyhnutné, ani pomerné vzhľadom na cieľ napraviť vážnu poruchu fungovania v belgickom hospodárstve, a preto ho nemožno považovať za zlučiteľné s vnútorným trhom (odôvodnenia 111 až 129 napadnutého rozhodnutia).
Komisia napokon stanovila spôsob výpočtu sumy výhody, ktorá sa má vymáhať od družstiev ARCO, a vyzvala Belgické kráľovstvo, aby jej poskytlo potrebné údaje. Uviedla tiež, že na základe článku 108 ods. 3 ZFEÚ považuje za opodstatnené vyžadovať od uvedeného členského štátu, aby sa aj naďalej zdržiaval akejkoľvek platby družstevníkom v rámci záruky (odôvodnenia 130 až 142 napadnutého rozhodnutia).
Komisia preto v napadnutom rozhodnutí nariadila Belgickému kráľovstvu, aby od družstiev ARCO vymohlo neoprávnenú výhodu, ktorá im bola poskytnutá (článok 2 ods. 1 napadnutého rozhodnutia). Okrem toho Komisia vyžadovala od Belgického kráľovstva, aby zrušilo legislatívne [a regulačné] akty, na ktorých sa zakladala záruka (odôvodnenie 143 napadnutého rozhodnutia), a zakázala mu uplatňovať záruku v prospech družstevníkov (článok 2 ods. 4 napadnutého rozhodnutia). Tento zákaz je predmetom prejednávanej žaloby.
Vnútroštátne konania a návrh na predbežné posúdenie platnosti napadnutého rozhodnutia
Napadnutie záruky pred vnútroštátnym súdom
V decembri 2011 a januári 2012 podali fyzické osoby Organisme voor de financiering van pensioenen Ogeo Fund (orgán pre financovanie dôchodkov Ogeo Fund) a Gemeente Schaarbeek (obec Schaerbeek, Belgicko) tri žaloby na Conseil d’État (Štátna rada, Belgicko). Tieto žaloby smerovali k zrušeniu kráľovských nariadení z 10. októbra (pozri bod 8 vyššie) a 7. novembra 2011 (pozri bod 9 vyššie). Žalobkyne na tento účel v podstate tvrdili, že uvedené kráľovské nariadenia porušujú zásadu rovnosti zakotvenú v belgickej ústave, lebo zavádzajú rozdielne zaobchádzanie medzi družstevníkmi, ktorí môžu mať prospech zo záručnej schémy zavedenej najmä uvedenými kráľovskými nariadeniami, a akcionármi, fyzickými osobami, iných spoločností blízkych finančnému sektoru, ktoré sú z uvedenej schémy vylúčené.
Conseil d’État (Štátna rada) ktorá sa domnieva, že uvedené kráľovské nariadenia sa zakladajú na článku 36/24 zákona z 22. februára 1998 (pozri bod 8 vyššie), čiže patria medzi obmedzenia, ktoré zaviedol sám belgický zákonodarca, a že uvádzané rozdielne zaobchádzanie vyplýva z právnej normy, položila Cour constitutionnelle (Ústavný súd, Belgicko) niekoľko predbežných otázok týkajúcich sa zlučiteľnosti tohto článku s belgickou ústavou.
Cour constitutionnelle (Ústavný súd) však dospel k záveru, že na to, aby mohol rozhodnúť o týchto otázkach, musí najprv vyriešiť otázku zlučiteľnosti článku 36/24 zákona z 22. februára 1998 s právom Európskej únie. Na tento účel položil Súdnemu dvoru šesť prejudiciálnych otázok vo veci C‑76/15, z ktorých päť sa týkalo platnosti napadnutého rozhodnutia a povinností vyplývajúcich v uvedenej veci Belgickému kráľovstvu z článku 108 ods. 3 ZFEÚ.
Rozsudok z 21. decembra 2016, Vervloet a i. (C‑76/15)
Predmetom prvej prejudiciálnej otázky položenej Súdnemu dvoru bolo posúdenie zlučiteľnosti záruky z hľadiska článkov 2 a 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 94/19/ES z 30. mája 1994 o systémoch ochrany vkladov (
Ú. v. ES L 135, 1994, s. 5
; Mim. vyd. 06/002, s. 252), zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2005/1/ES z 9. marca 2005, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice Rady 73/239/EHS, 85/611/EHS, 91/675/EHS, 92/49/EHS a 93/6/EHS a smernice Európskeho parlamentu a Rady 94/19/ES, 98/78/ES, 2000/12/ES, 2001/34/ES, 2002/83/ES a 2002/87/ES s cieľom vytvoriť novú organizačnú štruktúru výborov pre finančné služby (
Ú. v. EÚ L 79, 2005, s. 9
). Druhá prejudiciálna otázka sa týkala platnosti napadnutého rozhodnutia. Zvyšné štyri otázky sa týkali zlučiteľnosti záruky s povinnosťami, ktoré vyplývajú členským štátom z článku 108 ods. 3 ZFEÚ.
V odpovedi na otázky položené rozhodnutím Cour constitutionnelle (Ústavný súd) Súdny dvor vydal rozsudok z 21. decembra 2016, Vervloet a i. (
C‑76/15
,
EU:C:2016:975
), ktorého výrok znie:
„1.
Články 2 a 3 smernice [94/19] sa majú vykladať v tom zmysle, že neukladajú členským štátom povinnosť prijať záručnú schému podielov [finančných družstiev], ako je schéma dotknutá v konaní vo veci samej, ani nebránia tomu, aby členský štát takú schému zaviedol, ak táto schéma nenaruší užitočný účinok systému ochrany vkladov, ktorého prijatie ukladá členským štátom táto smernica, čo prináleží preskúmať vnútroštátnemu súdu, a ak je v súlade so Zmluvou o FEÚ, najmä s článkami 107 a 108 ZFEÚ.
2.
Z preskúmania prejudiciálnych otázok… nevyplynula žiadna skutočnosť, ktorá by mohla mať vplyv na platnosť [napadnutého] rozhodnutia.
3.
Článok 108 ods. 3 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni záručnej schéme, ako je schéma dotknutá v konaní vo veci samej v rozsahu, v akom sa začala poskytovať v rozpore s povinnosťami vyplývajúcimi z tohto ustanovenia.“
Následné vnútroštátne konania
Rozsudkom z 15. júna 2017 Cour constitutionnelle (Ústavný súd) konštatoval protiústavnosť článku 36/24 zákona z 22. februára 1998. Tento súd založil svoje rozhodnutie najmä na konštatovaní Súdneho dvora, že dotknuté opatrenie predstavuje nezákonnú štátnu pomoc.
Rozsudkom zo 6. marca 2018 Conseil d’État (Štátna rada) zrušila kráľovské nariadenia z 10. októbra (pozri bod 8 vyššie) a 7. novembra 2011 (pozri bod 9 vyššie).
Vec T‑711/14
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 7. októbra 2014 (vec T‑711/14) podali družstvá ARCO žalobu o neplatnosť napadnutého rozhodnutia. Družstvá ARCO vo svojej žalobe predovšetkým spochybnili tak posúdenie Komisiou, podľa ktorého dotknuté opatrenie predstavuje štátnu pomoc, ktorej boli príjemcami, ako aj posúdenie, podľa ktorého dotknutú pomoc nemožno vyhlásiť za zlučiteľnú s vnútorným trhom. Družstvá ARCO spochybnili tiež zákaz uložený Belgickému kráľovstvu vyplácať sumy zaručené družstevníkom, ktorý je predmetom prejednávanej žaloby.
Všeobecný súd uznesením z 9. februára 2018, Arcofin a i. (
T‑711/14
, neuverejnené,
EU:T:2018:80
), zamietol uvedenú žalobu ako čiastočne zjavne neprípustnú a čiastočne zjavne bez právneho základu. Konkrétne bola žaloba družstiev ARCO v rozsahu, v akom smerovala proti zákazu uloženému Belgickému kráľovstvu vyplácať družstevníkom zaručené sumy po ukončení likvidácie, zamietnutá ako zjavne neprípustná, lebo uvedené družstvá nemali záujem na podaní žaloby proti ustanoveniu napadnutému Belgickým kráľovstvom v prejednávanej žalobe.
Konanie a návrhy účastníkov konania
Písomná časť konania
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 15. septembra 2014 Belgické kráľovstvo podalo žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
Predseda šiestej komory Všeobecného súdu po vypočutí účastníkov konania podľa článku 70 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu rozhodnutím z 12. októbra 2015, prijatým na základe článku 69 písm. a) rokovacieho poriadku, ktorým jednak konštatuje, že prejudiciálna otázka položená rozhodnutím Cour constitutionnelle (Ústavný súd) vo veci C‑76/15 (pozri body 23 až 26 vyššie) sa týka platnosti napadnutého rozhodnutia a Súdny dvor je ňou vyzvaný, aby posúdil podstatnú časť tvrdení predložených družstvami ARCO vo veci T‑711/14, a jednak konštatuje, že riešenie prejednávaného sporu môže závisieť od výsledku konania o žalobe podanej uvedenými družstvami, prerušil konanie v tejto veci až do vydania rozhodnutia Súdneho dvora.
Prerušenie konania bolo ukončené 21. decembra 2016 vynesením rozsudku Vervloet a i. (
C‑76/15
,
EU:C:2016:975
) (pozri bod 27 vyššie).
V súvislosti so zmenou zloženia komôr Všeobecného súdu bol sudca spravodajca pridelený k tretej komore, ktorej bola následne pridelená prejednávaná vec.
V ten istý deň Všeobecný súd (tretia komora) na základe článku 89 ods. 3 písm. a) svojho rokovacieho poriadku vyzval účastníkov konania, aby uviedli, aké dôsledky by sa podľa nich mali v prejednávanej veci vyvodiť z vydania rozsudku z 21. decembra 2016, Vervloet a i. (
C‑76/15
,
EU:C:2016:975
).
Účastníci konania vyhoveli tomuto opatreniu na zabezpečenie priebehu konania v stanovenej lehote.
Opatrením na zabezpečenie priebehu konania z 26. júna 2017 prijatým na základe článku 89 ods. 3 písm. a) rokovacieho poriadku Všeobecný súd (tretia komora) vyzval účastníkov konania, aby uviedli predovšetkým:
–
aké dôsledky na úrovni vnútroštátneho práva by sa podľa nich mali vyvodiť z toho, že Cour constitutionnelle (Ústavný súd) konštatoval neplatnosť článku 36/24 zákona z 22. februára 1998,
–
aké účinky môže mať so zreteľom na odpoveď na predchádzajúcu otázku zrušenie napadnutého rozhodnutia Všeobecným súdom.
Účastníci konania odpovedali na tieto otázky v stanovených lehotách.
Opatrením na zabezpečenie priebehu konania z 12. septembra 2017 prijatým na základe článku 89 ods. 3 písm. a) rokovacieho poriadku Všeobecný súd (tretia komora) predovšetkým:
–
vyzval Belgické kráľovstvo, aby sa vyjadrilo k určitým častiam odpovedí Komisie na otázky uvedené v bode 38 vyššie,
–
znovu položil Belgickému kráľovstvu otázku týkajúcu sa právnych dôsledkov a užitočnosti prípadného zrušenia článku 2 ods. 4 napadnutého rozhodnutia Všeobecným súdom vzhľadom na to, že Cour constitutionnelle (Ústavný súd) skonštatoval neplatnosť článku 36/24 zákona z 22. februára 1998.
Belgické kráľovstvo odpovedalo na uvedené otázky v stanovených lehotách a Komisia bola vyzvaná, aby predložila pripomienky k jeho odpovediam.
Na návrh tretej komory sa Všeobecný súd podľa článku 28 rokovacieho poriadku rozhodol postúpiť vec rozšírenému rozhodovaciemu zloženiu.
Ústna časť konania
Na návrh sudcu spravodajcu sa Všeobecný súd (tretia rozšírená komora) rozhodol začať ústnu časť konania.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky Všeobecného súdu boli vypočuté na pojednávaní, ktoré sa konalo 22. novembra 2017.
Listom z 13. marca 2018 Belgické kráľovstvo informovalo Všeobecný súd o tom, že Conseil d’État (Štátna rada) vyhlásila 6. marca 2018 rozsudok uvedený v bode 29 vyššie.
Dňa 14. marca 2018 Komisia podala návrh na zastavenie konania.
Uznesením tretej rozšírenej komory Všeobecného súdu z 23. marca 2018 bola obnovená ústna časť konania. V dôsledku toho sa dokumenty uvedené v bodoch 45 a 46 vyššie založili do spisu a účastníci konania byli vyzvaní, aby prípadne predložili pripomienky k uvedeným dokumentom. Opatrením na zabezpečenie priebehu konania prijatým na základe článku 89 ods. 3 písm. b) rokovacieho poriadku bola Komisia vyzvaná, aby sa vyjadrila k určitým tvrdeniam predloženým Belgickým kráľovstvom v liste z 13. marca 2018 (pozri bod 45 vyššie).
Účastníci konania predložili svoje vyjadrenia a odpovedali na otázky v stanovených lehotách.
Opatrením na zabezpečenie priebehu konania z 20. apríla 2018 prijatým na základe článku 89 ods. 3 písm. b) rokovacieho poriadku bola Komisia vyzvaná, aby sa vyjadrila k určitým tvrdeniam predloženým Belgickým kráľovstvom v pripomienkach k návrhu Komisie na zastavenie konania (pozri bod 46 vyššie).
Komisia vyhovela tomuto opatreniu na zabezpečenie priebehu konania v stanovených lehotách.
Pripomienky k odpovediam Komisie, predložené Belgickým kráľovstvom z vlastnej vôle, sa založili do spisu.
Ústna časť konania sa ukončila 15. mája 2018.
Návrhy účastníkov konania
Belgické kráľovstvo navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil článok 2 ods. 4 napadnutého rozhodnutia,
–
zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
Komisia v podstate navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
rozhodol, že spor sa stal bezpredmetným a konanie o žalobe sa zastavuje,
–
subsidiárne zamietol žalobu,
–
v každom prípade zaviazal Belgické kráľovstvo na náhradu trov konania.
Právny stav
O predmete sporu
Podľa Komisie skutočnosť, že Conseil d’État (Štátna rada) v rozsudku zo 6. marca 2018 uvedenom v bode 29 vyššie zrušila kráľovské nariadenie z 10. októbra (pozri bod 8 vyššie) a zo 7. novembra 2011 (pozri bod 9 vyššie), zbavuje prípadné zrušenie článku 2 ods. 4 napadnutého rozhodnutia akéhokoľvek právneho účinku. Podľa Komisie totiž skutočnosť, že Belgické kráľovstvo nemôže družstevníkom vyplácať náhrady, už nevyplýva zo zákazu obsiahnutého v napadnutom ustanovení, ale z toho, že z belgického vnútroštátneho právneho poriadku boli so spätnou platnosťou odstránené akty, ktoré tvorili právny základ na vyplácanie náhrad. Komisia z toho vyvodzuje, že prejednávaný spor sa stal bezpredmetným, a navrhuje, aby Všeobecný súd preto rozhodol o zastavení konania.
Belgické kráľovstvo s týmto návrhom nesúhlasí.
Podmienky, za akých musí súd Únie vyhlásiť bezpredmetnosť žaloby, ktorá mu bola predložená, a v dôsledku toho sa rozhodnúť zastaviť konanie, boli spresnené v rozsudku zo 7. júna 2007, Wunenburger/Komisia (
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
, body
až
a
až
). V tomto ohľade treba pripomenúť, že predmet sporu musí pretrvávať až do vyhlásenia rozhodnutia súdu, lebo inak by muselo byť konanie zastavené, čo predpokladá, že výsledok konania prináša prospech strane, ktorá žalobu podala (pozri rozsudok zo 7. júna 2007, Wunenburger/Komisia,
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
, bod
a citovanú judikatúru). Hoci Belgické kráľovstvo opodstatnene tvrdí, že členské štáty nie sú povinné preukázať, že majú záujem na konaní smerujúcom proti ustanoveniam, ktorých zrušenia sa domáhajú, nič to nemení na tom, že aj keď podá žalobu členský štát, súd Únie musí rozhodnúť o zastavení konania v prípade, že požadované zrušenie nemôže vytvárať právne účinky (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. novembra 2005, Taliansko/Komisia,
C‑138/03, C‑324/03 a C‑431/03
,
EU:C:2005:714
, bod
).
V tomto ohľade Súdny dvor na jednej strane spresnil, že žaloba smerujúca proti aktu, ktorý jeho autor v priebehu konania zruší, sa stáva bezpredmetnou (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. júna 2007, Wunenburger/Komisia,
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
, body
a
). Na druhej strane Súdny dvor tiež spresnil, že naopak si svoj predmet naďalej zachováva žaloba smerujúca proti nezákonnému aktu, ktorá sa môže v budúcnosti opakovať za okolností nezávislých od prejednávanej veci (rozsudok zo 7. júna 2007, Wunenburger/Komisia,
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
, bod
).
Po prvé treba konštatovať, že článok 2 ods. 4 napadnutého rozhodnutia nebol zrušený, a teda nezanikol so spätnou účinnosťou. Z toho vyplýva, že ak by aj Všeobecný súd musel rozhodnúť o odpadnutí predmetu sporu a zastavení konania z dôvodu, že zrušenie dotknutého ustanovenia by nevyvolávalo žiadne právne účinky, článok 2 ods. 4 napadnutého rozhodnutia by napriek tomu zostal v právnom poriadku Únie.
Po druhé, ako správne uvádza Komisia, a v tomto smere s ňou súhlasí aj Belgické kráľovstvo, skutočnosť, že Conseil d’État (Štátna rada) zrušila kráľovské nariadenia z 10. októbra 2011 a 7. novembra 2011, znemožnila poskytovať záruku, ktorú stanovili uvedené právne akty, a to bez ohľadu na zákaz uvedený v článku 2 ods. 4 napadnutého rozhodnutia. Z toho vyplýva, že Komisia odôvodnene tvrdí, že zrušenie článku 2 ods. 4 napadnutého rozhodnutia by Belgickému kráľovstvu neumožnilo poskytovať záruku stanovenú v kráľovských nariadeniach z 10. októbra 2011 a 7. novembra 2011, ktoré boli jej právnym základom.
Po tretie Belgické kráľovstvo však odôvodnene tvrdí, že zachovanie platnosti článku 2 ods. 4 napadnutého rozhodnutia v právnom poriadku Únie nie je bez dôsledkov. Je teda isté, že prípadné zrušenie uvedeného ustanovenia by nebolo zbavené právneho účinku.
Z korešpondencie vymenenej medzi účastníkmi konania po pojednávaní totiž vyplýva, že Belgické kráľovstvo spolu s Komisiou skúma opatrenia s rovnocenným účinkom, aký má sporná záruka, ktorej cieľom je zmierniť dôsledky likvidácie uvedených družstiev pre družstevníkov. Hoci však Komisia uvádza jednak, že nie je v zásade proti nejakému mechanizmu odškodňovania družstevníkov, a jednak, že existujú ďalšie dôvody, prečo sa stavia proti opatreniam, ktoré jej boli predložené a o ktorých sa viedli neformálne rokovania, nič to nemení na tom, že vo svojej odpovedi zo 7. mája 2018 sa zmienila o riziku „obchádzania napadnutého rozhodnutia“. V dôsledku toho nemožno vylúčiť, že napadnuté rozhodnutie naďalej vyvoláva právne účinky.
Okrem toho treba pripomenúť, že vykonávanie v dobrej viere rozhodnutí prijatých Komisiou v oblasti štátnej pomoci zo strany členských štátov predstavuje vykonávanie zásady lojálnej spolupráce stanovenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ a predpokladá, že členské štáty budú vyvíjať potrebné úsilie na odstránenie prípadných ťažkostí, pričom budú v plnej miere dodržiavať ustanovenia Zmluvy a najmä ustanovenia týkajúce sa štátnej pomoci (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. mája 2005, Saxonia Edelmetalle a ZEMAG/Komisia,
T‑111/01 a T‑133/01
,
EU:T:2005:166
, bod
a citovanú judikatúru). Teda bez ohľadu na riziko konania pre nesplnenie povinnosti, ktorému sa Belgické kráľovstvo podľa vlastných slov vystavuje v prípade, že sa bude Komisia domnievať, že opatrenia, ktoré mohlo prijať v prospech pôvodných družstevníkov družstiev ARCO, predstavujú obchádzanie zákazu stanoveného v článku 2 ods. 4 napadnutého rozhodnutia, zo zásady lojálnej spolupráce vyplýva, že uvedený členský štát sa sám musí zdržať akéhokoľvek konania, ktoré by mohlo predstavovať obchádzanie takéhoto zákazu v prípade, že napadnuté ustanovenie zostane v platnosti. Z toho vyplýva, že zrušenie tohto ustanovenia, pokiaľ by prejednávaná žaloba bola dôvodná, nie je zbavené právneho účinku.
Nakoniec treba konštatovať, že Komisia v odôvodnení 140 napadnutého rozhodnutia, ako aj v tvrdeniach, ktoré predložila vo veci samej s cieľom odôvodniť zákonnosť článku 2 ods. 4 napadnutého rozhodnutia, tvrdí, že samotné konštatovanie nezlučiteľnosti opatrenia pomoci s vnútorným trhom postačuje na odôvodnenie nariadenia, aby členský štát zrušil dotknuté opatrenie. Komisia tak k tejto otázke zaujala všeobecný a abstraktný postoj, ktorého odôvodnenie nezávisí od okolností prejednávanej veci. Z toho vyplýva, že ak by Všeobecný súd dospel k záveru, že je taká požiadavka nezákonná, bolo by potrebné o prejednávanom spore rozhodnúť, aby sa predišlo tomu, že sa v budúcnosti obdobná nezákonnosť zopakuje (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. júna 2007, Wunenburger/Komisia,
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
, body
až
).
Z uvedeného vyplýva, že sa nijako nepreukázalo, že zrušenie článku 2 ods. 4 napadnutého rozhodnutia by nevyvolávalo žiadny právny účinok, a teda tvrdenie Komisie, že prejednávaná žaloba sa stala bezpredmetnou, je neodôvodnené. Z toho vyplýva, že Všeobecný súd musí zamietnuť návrh Komisie na zastavenie konania.
O zákonnosti článku 2 ods. 4 napadnutého rozhodnutia
Podľa článku 2 ods. 4 napadnutého rozhodnutia je Belgické kráľovstvo povinné naďalej sa zdržiavať akejkoľvek platby v rámci záručnej schémy odo dňa oznámenia tohto rozhodnutia. Tento konečný zákaz treba vykladať v kontexte listu zo 6. decembra 2011 (pozri bod 13 vyššie) a rozhodnutia o začatí konania (pozri bod 14 vyššie), pričom oba tieto dokumenty obsahujú dočasný zákaz podobného rozsahu do vydania napadnutého rozhodnutia. Okrem toho v odôvodnení 143 napadnutého rozhodnutia Komisia usúdila, že predpokladom vrátenia dotknutej pomoci je, aby Belgické kráľovstvo zrušilo legislatívne a regulačné akty, ktoré predstavujú právny základ záruky.
Podľa Belgického kráľovstva je možné ponímať zákaz platby, akým je zákaz, o ktorom rozhodla Komisia v článku 2 ods. 4 napadnutého rozhodnutia, iba dvoma spôsobmi. V prvom prípade by príjemcovia platieb vyplatených na základe záruky, teda družstevníci, boli identifikovaní ako príjemcovia štátnej pomoci vyhlásenej za nezlučiteľnú s vnútorným trhom, čo nie je prípad v prejednávanej veci. V druhom prípade je potrebné, aby bol zákaz vyplácať zaručené sumy odôvodnený, čo si vyžaduje, aby bol nevyhnutný na dosiahnutie cieľa zrušenia účinkov štátnej pomoci vyhlásenej za nezlučiteľnú s vnútorným trhom.
Belgické kráľovstvo tvrdí, že Komisia si tým, že zo zásady stanovila zákaz vyplácania záruk družstevníkom bez toho, aby si overila, či tento zákaz predstavuje opatrenie nevyhnutné na odstránenie účinkov pomoci, ktorá bola poskytnutá družstvám ARCO, zamenila zrušenie poskytnutej selektívnej výhody, ktoré stanovuje článok 108 ods. 2 ZFEÚ, so zrušením právneho aktu, na základe ktorého bola dotknutá výhoda poskytnutá. Zrušenie aktu, na základe ktorého sa poskytla neoprávnená výhoda, je pritom odôvodnené len v prípadoch, keď je nevyhnutné na odstránenie narušení hospodárskej súťaže spôsobených nezákonnou alebo nezlučiteľnou pomocou. Povinnosť, ktorú uložila Komisia, je teda neprimeraná.
Komisia tieto tvrdenia spochybňuje.
Podľa článku 108 ods. 2 ZFEÚ, ak Komisia po výzve, aby príslušné strany predložili pripomienky, zistí, že pomoc poskytnutá štátom alebo zo štátnych zdrojov je nezlučiteľná s vnútorným trhom podľa článku 107 ZFEÚ, alebo ak zistí, že táto podpora sa zneužíva, rozhodne o tom, že príslušný štát túto pomoc v lehote stanovenej Komisiou zruší alebo upraví.
Podľa ustálenej judikatúry je zrušenie pomoci prostredníctvom jej vrátenia, aby sa obnovil predchádzajúci stav, logickým dôsledkom konštatovania jej nezákonnosti (pozri rozsudok z 8. decembra 2011, Residex Capital IV,
C‑275/10
,
EU:C:2011:814
, bod
a citovanú judikatúru).
Hlavným cieľom, ktorý sa sleduje vrátením nezákonne vyplatenej štátnej pomoci, je odstrániť narušenie hospodárskej súťaže spôsobené konkurenčnou výhodou získanou vďaka tejto pomoci. Vrátením pomoci tak jej príjemca stratí výhodu, ktorú mal voči svojim konkurentom na trhu, a obnoví sa stav pred poskytnutím pomoci (pozri rozsudok z 8. decembra 2011, Residex Capital IV,
C‑275/10
,
EU:C:2011:814
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci sa účastníci konania nezhodnú v otázke, či vrátenie výhody, ktorú neoprávnene čerpali družstvá ARCO, v sebe zahŕňa alebo nezahŕňa zrušenie záruky, t. j. zákaz vyplácať družstevníkom akúkoľvek platbu v prípade, že by likvidačné konanie začaté pred prijatím napadnutého rozhodnutia viedlo k tomu, že by družstevníci prišli o svoje podiely alebo ich časť.
Preto je najprv potrebné pripomenúť charakteristiky nezákonnej štátnej pomoci identifikovanej Komisiou v napadnutom rozhodnutí a následne opatrenia, ktoré stanovila Komisia s cieľom zabezpečiť jej vrátenie. Po druhé treba posúdiť význam tvrdení, v ktorých Belgické kráľovstvo uvádza, že zákaz vyplácať zaručené sumy družstevníkom je neprimeraný, ako aj význam odôvodnení predložených Komisiou s cieľom obhájiť opodstatnenosť uvedeného zákazu.
O štátnej pomoci identifikovanej v napadnutom rozhodnutí
Na úvod treba pripomenúť, že opatrením preskúmaným v napadnutom rozhodnutí je záruka na sumy investované jednotlivcami do podielov na kapitáli družstiev ARCO. Keďže tieto družstvá pristúpili k mechanizmu zavedenému belgickou vládou (pozri bod 9 vyššie), sumy investované do ich kapitálu individuálnymi členmi boli zaručené až do výšky 100000 eur (pozri bod 8 vyššie). Podľa zavedeného mechanizmu má po skončení likvidačného konania zasiahnuť osobitný fond, ak zvyšný kapitál neumožňuje vrátiť všetkým družstevníkom finančné prostriedky, ktoré investovali, a to maximálne 100000 eur.
Treba tiež pripomenúť, že družstvá ARCO vstúpili do dobrovoľnej likvidácie 8. decembra 2011, teda na začiatku správneho konania, ktoré viedlo k prijatiu napadnutého rozhodnutia.
V napadnutom rozhodnutí Komisia usúdila, že dotknuté opatrenie obsahuje prvok štátnej pomoci v prospech družstiev ARCO. Podľa Komisie totiž ochrana podielov viedla družstevníkov k tomu, že si svoje investície do kapitálu uvedených družstiev nevyberali. Dotknuté družstvá mali za uvedených podmienok prospech zo selektívnej výhody financovanej zo štátnych prostriedkov. Komisia usúdila, že dotknuté opatrenie spĺňa všetky kritériá štátnej pomoci a že táto pomoc nemôže byť odôvodnená cieľom nápravy vážnej poruchy fungovania v belgickom hospodárstve, lebo toto opatrenie nie je ani vhodné, ani nevyhnutné a ani primerané takému cieľu.
Komisia ďalej konštatovala, že dotknutá pomoc bola poskytnutá skôr, než sa ona vyjadrila k jej kvalifikácii a prípadnej zlučiteľnosti s vnútorným trhom a dospela k záveru, že z toho dôvodu je pomoc nezákonná. Súdny dvor potvrdil toto posúdenie v rozsudku z 21. decembra 2016, Vervloet a i. (
C‑76/15
,
EU:C:2016:975
) (pozri bod 27 vyššie).
Keďže žaloba proti napadnutému rozhodnutiu podaná družstvami ARCO bola zamietnutá uznesením z 9. februára 2018, Arcofin a i./Komisia (
T‑711/14
, neuverejnené,
EU:T:2018:80
) (pozri body 30 a 31 vyššie), proti ktorému nebol podaný opravný prostriedok, treba vychádzať z toho, že posúdenia obsiahnuté v napadnutom rozhodnutí a prevzaté v bodoch 77 a 78 vyššie sú konečné.
Komisia konštatovala jednak, že dotknuté opatrenie obsahuje prvok štátnej pomoci, ktorej príjemcami boli družstvá ARCO, a jednak, že táto pomoc je nezlučiteľná s vnútorným trhom a bola poskytnutá ešte pred tým, než mohla uskutočniť jej predbežné posúdenie, a teda odôvodnene nariadila Belgickému kráľovstvu vymáhanie uvedenej pomoci.
Je preto potrebné pripomenúť opatrenia uložené Komisiou v napadnutom rozhodnutí, pričom je napadnutý iba zákaz vyplatenia súm zaručených družstevníkom, t. j. individuálnym členom družstiev ARCO (pozri bod 2 vyššie).
O uložených opatreniach na vymáhanie dotknutej pomoci
Treba pripomenúť, ako sa uvádza v bode 22 vyššie, že Komisia na zabezpečenie vymáhania nezákonnej pomoci nezlučiteľnej s vnútorným trhom, identifikovanej v napadnutom rozhodnutí, uložila dve opatrenia.
Po prvé Komisia nariadila Belgickému kráľovstvu, prostredníctvom vzorca pre výpočet, ktorého zásady stanovila, ohodnotiť výšku výhody, ktorú získali družstvá ARCO, a zapísať pohľadávku v tejto výške do pasív uvedených družstiev v likvidácii. Belgické kráľovstvo nespochybňuje tento spôsob vrátenia dotknutej pomoci a domnieva sa, že toto opatrenie je dostatočné na zabezpečenie obnovenia hospodárskej súťaže.
Po druhé Komisia okrem toho uložila Belgickému kráľovstvu zdržať sa vyplácania zaručených súm družstevníkom. V tomto ohľade sa účastníci konania sporia v otázke, či Komisia bola oprávnená vydať Belgickému kráľovstvu takýto zákaz.
Z judikatúry uvedenej v bodoch 71 a 72 vyššie vyplýva, že odpoveď na túto otázku závisí od toho, či bol tento zákaz primeraný cieľu vrátenia nezákonnej pomoci nezlučiteľnej s vnútorným trhom. Inými slovami, treba určiť, či bolo toto opatrenie vhodné a nevyhnutné na obnovenie predchádzajúceho stavu hospodárskej súťaže, t. j. na neutralizovanie konkurenčnej výhody posúdenej v napadnutom rozhodnutí vo vzťahu k príjemcom určeným Komisiou v uvedenom rozhodnutí.
O primeranosti zákazu vyplácať družstevníkom zaručené sumy
V prvom rade treba pripomenúť, že v napadnutom rozhodnutí boli ako príjemcovia dotknutej pomoci určené len družstvá ARCO. Konkurenčná výhoda, ktorú tieto družstvá získali, bola posúdená ako pomoc na zachovanie ich existujúceho kapitálu. Táto výhoda mala podľa napadnutého rozhodnutia podobu stimulu z dôvodu samotnej existencie záruky, ktorá má odradiť družstevníkov od výberu ich vkladov investovaných do kapitálu uvedených družstiev. Naopak, je nesporné, že samotní družstevníci neboli v napadnutom rozhodnutí považovaní za príjemcov štátnej pomoci.
Za týchto okolností Belgické kráľovstvo oprávnene tvrdilo, že zapísanie pohľadávky vo výške zodpovedajúcej ohodnoteniu jedinej výhody identifikovanej Komisiou v napadnutom rozhodnutí pri likvidácii družstiev ARCO v súlade s článkom 2 ods. 1 uvedeného rozhodnutia postačovalo na neutralizovanie uvedenej výhody a následne na obnovenie predchádzajúceho stavu hospodárskej súťaže, ktorý bol narušený poskytnutím dotknutej pomoci (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. júla 2002, Komisia/Španielsko,
C‑499/99
,
EU:C:2002:408
, body
a
).
Po druhé, ako bolo práve pripomenuté, treba uviesť, že jediný prvok štátnej pomoci identifikovaný Komisiou v napadnutom rozhodnutí je konkurenčná výhoda, ktorú poskytla záruka družstvám ARCO. Komisia naopak neprijala záver, že príjemcami štátnej pomoci sú sami družstevníci, a takú záruku nekvalifikovala ako poskytujúcu výhodu družstevníkom. Z toho vyplýva, že zákaz uložený Belgickému kráľovstvu vyplácať sumy stanovené zárukou nemožno ako taký považovať za cieľ, ktorý priamo sleduje získať štátnu pomoc späť od jej príjemcov.
Po tretie treba poznamenať, že od začatia likvidačného konania už nemá záruka žiadny stimulujúci účinok na členov družstiev ARCO, lebo odvtedy už tieto družstvá nemajú prospech z výhody identifikovanej z dôvodu existencie záruky v napadnutom rozhodnutí. Ako totiž účastníci konania potvrdili na pojednávaní, začatie likvidačného konania bráni tomu, aby si družstevníci vybrali svoje vklady. Okrem toho v tomto ohľade sama Komisia pri stanovovaní vzorca na výpočet hodnoty výhody poskytnutej družstvám ARCO počítala uvedenú výhodu len do začatia likvidačného konania, ktoré napokon viedlo k odchodu uvedených družstiev z trhu. Z toho vyplýva, že zrušenie záruky, ktoré Komisia požadovala od Belgického kráľovstva, muselo zostať bez účinku na konkurenčné postavenie družstiev identifikovaných ako príjemcov dotknutej pomoci a nemohlo prispieť k obnoveniu predchádzajúceho stavu.
Z uvedeného teda vyplýva, že zákaz vyplácať družstevníkom zaručené sumy nie je primeraným opatrením na dosiahnutie cieľa obnoviť stav hospodárskej súťaže narušenej poskytnutím štátnej pomoci identifikovanej v prejednávanej veci v napadnutom rozhodnutí.
Žiadne z odôvodnení uvedených Komisiou tak v napadnutom rozhodnutí, ako aj v priebehu konania pred Všeobecným súdom, nemôže spochybniť toto posúdenie.
O odôvodneniach predložených Komisiou
Po prvé Komisia v odôvodneniach 137 až 142 napadnutého rozhodnutia odôvodnila zákaz vyplácať zaručené sumy nevyhnutnosťou, podľa nej vyplývajúcou z článku 108 ods. 2 ZFEÚ, zrušiť akékoľvek opatrenie obsahujúce prvok štátnej pomoci nezlučiteľnej s vnútorným trhom. Komisia vo svojich písomných vyjadreniach navyše uviedla systémové úvahy, že s členským štátom, ktorý – tak ako v prejednávanej veci – neoznámil sporné opatrenie pred jeho zavedením, nebude zaobchádzať miernejšie než so štátom, ktorý si splnil povinnosť predchádzajúceho oznámenia akéhokoľvek opatrenia, ktoré by mohlo obsahovať prvok štátnej pomoci.
V tomto ohľade treba hneď na začiatku poznamenať, že stanovisko vyjadrené Komisiou sa javí tak, že vychádza zo zámeny medzi pojmom „štátna pomoc“, ktorý nemá formálnu povahu, ale je definovaný kritériami stanovenými v článku 107 ods. 1 ZFEÚ, a právnym ustanovením, ktoré je jeho právnym základom a nosičom. Podľa ustálenej judikatúry totiž článok 107 ZFEÚ vymedzuje štátnu pomoc podľa jej účinkov (pozri rozsudok z 13. februára 2003, Španielsko/Komisia,
C‑409/00
,
EU:C:2003:92
, bod
a citovanú judikatúru).
Treba však poznamenať, podobne ako uviedla generálna advokátka v bode 28 návrhov, ktoré predniesla vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 8. decembra 2011, Residex Capital IV (
C‑275/10
,
EU:C:2011:814
), že na rozdiel od toho, čo je stanovené v oblasti práva kartelov Únie (článok 101 ods. 2 ZFEÚ), ustanovenia zmlúv Únie týkajúce sa štátnej pomoci výslovne nestanovujú, aké sú právne dôsledky ovplyvňujúce platnosť aktov, ktoré vyplývajú z porušenia povinnosti oznámenia a zákazu poskytnutia štátnej pomoci stanoveného v článku 108 ods. 3 tretej vete ZFEÚ. Samozrejme, nemožno vylúčiť, že zrušenie opatrenia, ktorým bola štátna pomoc poskytnutá, predstavuje všeobecne najvhodnejší nástroj na neutralizovanie poskytnutej konkurenčnej výhody. V prípadoch, v ktorých – tak ako v prejednávanej veci – má z konkurenčnej výhody identifikovanej ako štátna pomoc prospech tretia osoba (družstvá ARCO) vo vzťahu k priamym príjemcom sporného opatrenia (družstevníci), môže byť odstránenie samotného opatrenia odôvodnené len v prípade, keď je nevyhnutné na obnovenie predchádzajúceho stavu hospodárskej súťaže, aký by existoval v prípade neposkytnutia štátnej pomoci, z ktorej mala prospech uvedená tretia osoba (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. decembra 2011, Residex Capital IV,
C‑275/10
,
EU:C:2011:814
, body
a
). Lenže v prejednávanej veci, ako sa už uviedlo v bode 90 vyššie, zákaz vyplácať družstevníkom zaručené sumy nie je primeraným opatrením na dosiahnutie cieľa obnoviť stav hospodárskej súťaže narušenej poskytnutím štátnej pomoci identifikovanej v prejednávanej veci v napadnutom rozhodnutí.
Po druhé Komisia tvrdí, že družstevníkov nemožno považovať za tretie osoby vo vzťahu k družstvám ARCO. Toto tvrdenie však nemožno prijať.
Po prvé treba totiž pripomenúť, že Komisia v napadnutom rozhodnutí vôbec nepovažovala družstevníkov za príjemcov dotknutej pomoci. Z bodu 4.1 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že jedinými „skutočnými príjemcami“ sú družstvá ARCO a že štátna pomoc identifikovaná v bode 4.3 uvedeného rozhodnutia pozostáva výlučne z konkurenčnej výhody, ktorú získali uvedené družstvá.
Po druhé je nesporné, že družstvá ARCO sú spoločnosti s ručením obmedzeným, a preto ani ich majetok, ani predmet činnosti si nemožno zamieňať so záujmami ich členov. Okrem toho v uznesení z 9. februára 2018, Arcofin a i/Komisia (
T‑711/14
, neuverejnené,
EU:T:2018:80
), Všeobecný súd vyhovel námietke neprípustnosti, ktorú vzniesla Komisia v súvislosti s piatym žalobným dôvodom, a usúdil, že záujem družstiev ARCO na konaní sa líši od záujmu družstevníkov na konaní. Z toho vyplýva, že nie je odôvodnené tvrdenie Komisie, že samotné postavenie člena družstiev, ktoré sú príjemcami dotknutej pomoci, postačuje na odôvodnenie toho, že výhoda, ktorú získali uvedené družstvá a ktorej vrátenie sa zabezpečilo v súlade s článkom 2 ods. 1 napadnutého rozhodnutia zapísaním pohľadávky štátu do pasív pri likvidácii, sa navyše vymáhala od družstevníkov.
Po tretie Komisia nemôže vyvodzovať tvrdenie z rozsudku z 10. novembra 2011, Elliniki Nafpigokataskevastiki a i./Komisia (
T‑384/08
, neuverejnený,
EU:T:2011:650
), ktorý nepredstavuje precedens porovnateľný s prejednávanou vecou. V prvom rade sa totiž Komisia v dotknutej veci obmedzila na nariadenie zrušenia spornej záruky bez toho, aby pristúpila – ak to urobila v prejednávanej veci – k ohodnoteniu výhody a nariadeniu jej vymáhania (rozsudok z 10. novembra 2011, Elliniki Nafpigokataskevastiki a i./Komisia,
T‑384/08
, neuverejnený,
EU:T:2011:650
, body
a
). V druhom rade záruka dotknutá v tejto inej veci mala ochrániť jej príjemcu pred rizikom povinnosti vrátiť nezákonnú štátnu pomoc poskytnutú spoločnosti, ktorú príjemca záruky zamýšľal odkúpiť. Priamym cieľom danej záruky bolo teda brániť sa proti vráteniu štátnej pomoci prostredníctvom stanovenia náhrady pre nadobúdateľa pre prípad akéhokoľvek vrátenia pomoci. Naopak, v prejednávanej veci, ako vyplýva z bodu 89 vyššie, nemá zákaz vyplácať družstevníkom zaručené sumy žiadny vplyv na vrátenie výhody identifikovanej v napadnutom rozhodnutí, ktoré bolo vykonané zapísaním pohľadávky belgického štátu do pasív družstiev ARCO pri likvidácii.
Zo všetkých vyššie uvedených skutočností vyplýva, že Komisia tým, že Belgickému kráľovstvu uložila zdržať sa akéhokoľvek vyplácania platieb družstevníkom v rámci záruky, pričom tiež nariadila vrátanie výhody identifikovanej v napadnutom rozhodnutí prostredníctvom zapísania pohľadávky do pasív pri likvidácii družstiev ARCO, ktoré sa považujú za príjemcov dotknutej pomoci, uložila v prejednávanej veci Belgickému kráľovstvu neprimeranú povinnosť a prekročila právomoci, ktoré má na základe článku 108 ods. 2 ZFEÚ.
Z toho vyplýva, že Belgické kráľovstvo oprávnene tvrdí, že článok 2 ods. 4 napadnutého rozhodnutia je nezákonný, a preto ho treba zrušiť.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania v súlade s návrhmi Belgického kráľovstva.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (tretia rozšírená komora)
rozhodol takto:

1.
Článok 2 ods. 4 rozhodnutia Komisie 2014/686/EÚ z 3. júla 2014 o štátnej pomoci SA.33927 (12/C) (ex11/NN), ktorú poskytlo Belgicko – Záručná schéma na ochranu podielov individuálnych členov finančných družstiev, sa zrušuje.

2.
Európska Komisia je povinná nahradiť trovy konania.

Frimodt Nielsen
Kreuschitz
Forrester
Półtorak
Perillo
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 7. decembra 2018.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.