CELEX: 62018CJ0053
Zahtjev za prethodnu odluku
Tržišta financijskih instrumenata
Direktiva 2004/39/EZ
Članci 8., 23., 50. i 51.
Područje primjene
Financijski savjetnik ovlašten za prodaju od vrata do vrata
Zastupnik koji ima svojstvo optuženika u kaznenom postupku
Nacionalno zakonodavstvo koje predviđa mogućnost privremene zabrane obavljanja djelatnosti
Temeljne slobode
Potpuno unutarnja situacija
Neprimjenjivost

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2004/39/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o tržištima financijskih instrumenata te o izmjeni direktiva Vijeća 85/611/EEZ i 93/6/EEZ i Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/22/EEZ (
SL 2004., L 145, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 4., str. 29.), kako je izmijenjena Direktivom 2010/78/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 24. studenoga 2010. (
SL 2010., L 331, str. 120
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 4., str. 277.; u daljnjem tekstu: Direktiva 2004/39), a osobito njezinih članaka 8., 23. i 51. te načela i odredaba Ugovorâ o nediskriminaciji, proporcionalnosti, slobodnom pružanju usluga i pravu poslovnog nastana.
Zahtjev je upućen u okviru spora između Antonija Pasqualea Mastromartina i Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob) (Državna komisija za trgovačka društva i burzu, Italija) u pogledu zakonitosti odluke o privremenoj zabrani obavljanja djelatnosti financijskog savjetnika ovlaštenog za prodaju od vrata do vrata, koju je potonja donijela u odnosu na tužitelja u glavnom postupku.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uvodne izjave 36. i 38. Direktive 2004/39 glase:
„(36)
Osobe koje pružaju investicijske usluge za račun više od jednog investicijskog društva ne bi se trebale smatrati vezanim zastupnicima nego investicijskim društvima ako odgovaraju definiciji iz ove Direktive, uz iznimku određenih osoba koje mogu biti izuzete.
[…]
(38)
Uvjeti za provođenje poslovanja izvan poslovnih prostorija investicijskih društava (prodaja od vrata do vrata) ne bi trebali biti obuhvaćeni ovom Direktivom.”
U skladu s člankom 1. te direktive, naslovljenim „Područje primjene”:
„1.   Ova se Direktiva primjenjuje na investicijska društva i uređena tržišta.
2.   Sljedeće odredbe primjenjuju se i na kreditne institucije koje su dobile odobrenje za rad na temelju Direktive 2000/12/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 20. ožujka 2000. o pristupanju djelatnosti kreditnih institucija i njezinu obavljanju (
SL 2000., L 126, str. 1
.)] kada pružaju jednu ili više investicijskih usluga i/ili obavljaju investicijske aktivnosti […]”
Članak 4. stavak 1. točke 1., 14. i 25. navedene direktive glasi:
„1.   Za potrebe Direktive, sljedeći izrazi imaju sljedeće značenje:
(1)
‚Investicijsko društvo’ znači svaka pravna osoba čija je redovita djelatnost ili poslovanje pružanje jedne ili više investicijskih usluga trećim stranama i/ili obavljanje jedne ili više investicijskih aktivnosti na profesionalnoj osnovi;
Države članice mogu u definiciju investicijskog društva uključiti poduzeća koja nisu pravne osobe […]:
[…]
Međutim, ako fizička osoba pruža usluge koje uključuju držanje novaca ili prenosivih vrijednosnih papira trećih strana, može se smatrati investicijskim društvom za potrebe ove Direktive samo ako, ne dovodeći u pitanje druge zahtjeve koje postavljaju ova Direktiva i Direktiva 93/6/EEZ, poštuje sljedeće uvjete:
(a)
vlasnička prava trećih strana na instrumentima i novcu trebaju biti zaštićena […];
(b)
društvo mora biti podložno pravilima koja su utvrđena za praćenje solventnosti društva i vlasnika;
(c)
reviziju godišnjih financijskih izvještaja mora napraviti jedna ili više osoba ovlaštena za reviziju izvještaja po nacionalnom pravu;
(d)
ako društvo ima samo jednog vlasnika, on mora poduzeti mjere za zaštitu ulagatelja u slučaju prestanka poslovanja društva nakon njegove smrti, nastupa nesposobnosti ili u nekom sličnom slučaju.
[…]
(14)
‚Uređeno tržište’ znači multilateralni sustav koji vodi i/ili kojim upravlja tržišni operater, a spaja ili omogućava spajanje višestrukih interesa trećih strana za kupnju i prodaju financijskih instrumenata – u okviru sustava i u skladu s njegovim nediskrecijskim pravilima – na način koji dovodi do zaključivanja ugovora u vezi s financijskim instrumentima koji su uvršteni radi trgovanja po njegovim pravilima i/ili sustavu, i koje posjeduje odobrenje i funkcionira redovito i u skladu s odredbama iz glave III.
[…]
(25)
‚Vezani zastupnik’ znači fizička ili pravna osoba koja pod punom i bezuvjetnom odgovornošću samo jednog investicijskog društva za čiji račun nastupa promiče investicijske usluge i/ili pomoćne usluge klijentima ili potencijalnim klijentima, zaprima i prenosi upute ili naloge klijenata povezane s financijskim uslugama ili financijskim instrumentima, prodaje financijske instrumente ili pruža usluge savjetovanja klijentima ili potencijalnim klijentima vezano za te financijske instrumente ili usluge.”
U skladu s člankom 5. stavkom 1. Direktive 2004/39, države članice dužne su podvrgnuti pružanje investicijskih usluga ili aktivnosti ulaganja investicijskog društva prethodnom odobrenju za rad. Članak 8. te direktive propisuje uvjete pod kojima nadležna tijela mogu oduzeti odobrenje za rad izdano takvom investicijskom društvu.
Članak 13. navedene direktive, naslovljen „Organizacijski zahtjevi”, u stavku 2. propisuje:
„Investicijsko društvo utvrđuje odgovarajuće politike i postupke dostatne da bi se osiguralo da društvo, uključujući rukovoditelje, zaposlenike i vezane zastupnike, poštuje obveze utvrđene u ovoj Direktivi i odgovarajuća pravila koja uređuju osobne transakcije ovih osoba.”
U skladu s člankom 23. Direktive 2004/39, naslovljenim „Obveze investicijskih društava kod imenovanja vezanih zastupnika”:
„1.   Države članice mogu dopustiti investicijskom društvu imenovanje vezanih zastupnika u svrhu promicanja usluga investicijskog društva, traženja i prikupljanja poslova, zaprimanja i prijenosa naloga klijenata ili potencijalnih klijenata, provedbe ponude odnosno prodaje financijskih instrumenata i savjetovanja u vezi financijskih instrumenata i usluga koje investicijska društva nude.
2.   Države članice zahtijevaju da, ako investicijsko društvo imenuje vezanog zastupnika, ono ostaje i dalje u punoj mjeri i bezuvjetno odgovorno za sve radnje ili propuste tog vezanog zastupnika kada on djeluje u ime društva. Države članice zahtijevaju da investicijsko društvo osigura da vezani zastupnik prilikom stupanja u vezu s klijentom ili potencijalnim klijentom ili prije stupanja u posao s njim obznani svojstvo u kojem nastupa i ime društva koje zastupa.
[…]
Države članice zahtijevaju da investicijska društva prate poslove svojih vezanih zastupnika kako bi se osiguralo daljnje usklađenje s ovom Direktivom, kada djeluju preko vezanih zastupnika.
3.   Države članice koje odluče dopustiti investicijskim društvima da imenuju vezane zastupnike dužne su uspostaviti javni registar. Vezani zastupnici evidentirani su u javnim registrima u državi članici u kojoj su osnovani. […]
[…]
Države članice osiguravaju da vezani zastupnici budu uvršteni u javni registar samo ako je utvrđeno da imaju dovoljno dobar ugled i posjeduju odgovarajuće opće, poslovno i stručno znanje, kako bi klijentima ili potencijalnim klijentima mogli točno priopćiti sve relevantne podatke o ponuđenim uslugama.
[…]
4.   Države članice zahtijevaju da investicijska društva koja imenuju vezane zastupnike poduzmu odgovarajuće mjere kako bi se izbjeglo da poslovi vezanog zastupnika koji ne spadaju u područje primjene ove Direktive imaju negativan učinak na poslove koje vezani zastupnik poduzima za račun investicijskog društva.
[…]
5.   Države članice zahtijevaju da investicijska društva imenuju samo vezane zastupnike koji su upisani u javni registar iz stavka 3.
6.   Države članice mogu postrožiti zahtjeve utvrđene u ovom članku ili napraviti dodatne zahtjeve za vezane zastupnike u okviru svoje nadležnosti.”
U skladu s člankom 50. stavkom 1. i stavkom 2. točkom (g) Direktive 2004/39, nadležna tijela moraju imati sve nadzorne i istražne ovlasti potrebne za izvršavanje svojih zadaća, koje se izvršavaju u skladu s nacionalnim pravom i kao minimum obuhvaćaju, među ostalim, pravo „traženja privremene zabrane obavljanja djelatnosti”.
Članak 51. navedene direktive, naslovljen „Upravne sankcije”, u stavku 1. propisuje:
„Ne dovodeći u pitanje postupke oduzimanja odobrenja za rad ili pravo države članice na izricanje kaznenih sankcija, države članice, u skladu sa svojim nacionalnim pravom, osiguravaju mogućnost poduzimanja odgovarajućih upravnih mjera ili izricanja upravnih sankcija protiv odgovornih osoba u slučaju nepoštovanja odredbi donesenih u provedbi ove Direktive. Države članice moraju osigurati da sve poduzete mjere budu učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.”
Talijansko pravo
Članak 31. Decreto legislativo n. 58 – Testo unico delle disposizioni in materia di intermediazione finanziaria, ai sensi degli articoli 8 e 21 della legge 6 febbraio 1996, n. 52 (Zakonodavna uredba br. 58 s pročišćenim tekstom odredaba kojima se uređuje financijsko posredovanje u skladu s člancima 8. i 21. Zakona br. 52 od 6. veljače 1996.) od 24. veljače 1998. (redovni dodatak GURI‑ju br. 71 od 26. ožujka 1998.) (u daljnjem tekstu: TUF) u stavcima 1. i 2. propisuje:
„1.   Za obavljanje djelatnosti izvan poslovnih prostorija investicijskog društva ovlašteni subjekti koriste se uslugama financijskog savjetnika ovlaštenog za prodaju od vrata do vrata. […]
2.   Djelatnost financijskog savjetnika ovlaštenog za prodaju od vrata do vrata obavlja se isključivo u interesu samo jednog ovlaštenog subjekta. Financijski savjetnik ovlašten za prodaju od vrata do vrata promovira i ugovara s klijentima ili potencijalnim klijentima investicijske usluge i/ili pomoćne usluge, zaprima i prosljeđuje upute ili naloge klijenata povezane s financijskim uslugama ili financijskim instrumentima, promovira i prodaje financijske instrumente ili pruža usluge savjetovanja klijentima ili potencijalnim klijentima u vezi s tim financijskim instrumentima ili uslugama. […]”
U skladu s člankom 55. stavkom 2. TUF‑a, Consob može kao privremenu mjeru odrediti zabranu obavljanja djelatnosti financijskom savjetniku ovlaštenom za prodaju od vrata do vrata za razdoblje od najviše jedne godine, osobito ako je on optuženik na temelju članka 60. Zakonika o kaznenom postupku, u vezi s kaznenim djelima iz tog članka 55. stavka 2.
Članak 111. stavak 2. Regolamento recante norme di attuazione del decreto legislativo 24 febbraio 1998, n. 58 in materia di intermediari (Uredba o utvrđivanju pravila za provedbu Zakonodavne uredbe br. 58 od 24. veljače 1998. o posrednicima), koji je Consob donio odlukom br. 16190 od 29. listopada 2007., propisuje:
„Radi eventualnog donošenja privremenih mjera iz članka 55. stavka 2. [TUF‑a] Consob, u granicama ovlasti dodijeljenih mu zakonom, razmatra okolnosti na temelju kojih je financijski savjetnik ovlašten za prodaju od vrata do vrata […] optužen za kaznena djela navedena u citiranom pravnom pravilu te osobito vodi računa o nazivu kaznenog djela i prikladnosti tih okolnosti da utječu na posebne interese uključene u obavljanje djelatnosti financijskog savjetnika ovlaštenog za prodaju od vrata do vrata.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
A. P. Mastromartino obavlja djelatnost financijskog savjetnika ovlaštenog za prodaju od vrata do vrata. Odlukom od 11. studenoga 2015., koja se temelji na članku 55. stavku 2. TUF‑a, Consob mu je privremeno zabranio obavljanje te djelatnosti za razdoblje od jedne godine, uz obrazloženje da se protiv njega vodi kazneni postupak.
A. P. Mastromartino protiv te je odluke podnio tužbu pred Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionalni upravni sud u Laciju, Italija). Pred tim sudom ističe, među ostalim, da je članak 55. stavak 2. TUF‑a, koji služi kao pravni temelj za privremenu zabranu obavljanja djelatnosti financijskog savjetnika o kojoj je riječ u glavnom postupku, nespojiv s odredbama Direktive 2004/39. Nadalje, opseg diskrecijske ovlasti koju Consob ima na temelju nacionalnog zakonodavstva radi izricanja takve privremene zabrane ne poštuje načela transparentnosti i objektivnosti koje je utvrdila sudska praksa Suda o temeljnim slobodama.
Consob osporava tu argumentaciju jer smatra da se ta direktiva ne primjenjuje na glavni postupak.
U tim je okolnostima Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionalni upravni sud u Laciju) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li, i u kojim aspektima, zanimanje vezanog zastupnika (
tied agent
) obuhvaćeno usklađivanjem uređenim [Direktivom 2004/39]?
2.
Protivi li se pravilnoj primjeni [Direktive 2004/39], a osobito njezinim člancima 8., 23. i 51. te načelima i pravilima sadržanima u Ugovorima o nediskriminaciji, proporcionalnosti, slobodi pružanja usluga i pravu poslovnog nastana, nacionalno pravno pravilo poput onog propisanog člankom 55. stavkom 2. [TUF‑a], kako je izmijenjen, te člankom 111. stavkom 2. [Uredbe o utvrđivanju pravila za provedbu Zakonodavne uredbe br. 16190 od 24. veljače 1998. o posrednicima, koju je Consob donio odlukom br. 16190 od 29. listopada 2007.], kojim se:
(a)
omogućuje zabrana obavljanja djelatnosti ‚vezanog zastupnika’ (savjetnik ovlašten za prodaju od vrata do vrata) ‚po diskrecijskoj ovlasti’ s obzirom na to da ne podrazumijeva gubitak dobrog ugleda, kako je to predviđeno nacionalnim pravom, te ujedno ne poštuje pravila o provedbi te direktive;
(b)
omogućuje zabrana obavljanja djelatnosti ‚vezanog zastupnika’ (savjetnik ovlašten za prodaju od vrata do vrata) do jedne godine ‚po diskrecijskoj ovlasti’ u postupku kojem je cilj sprečavanje učinka optužbe u kaznenom postupku po principu ‚strepitus’ i čije je trajanje mnogo dulje od jedne godine?”
O prethodnim pitanjima
Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2004/39, a osobito njezine članke 8., 23., 50. i 51., odredbe UFEU‑a u području slobode poslovnog nastana i slobodnog pružanja usluga te načela nediskriminacije i proporcionalnosti tumačiti na način da im se protivi privremena zabrana obavljanja djelatnosti financijskog savjetnika ovlaštenog za prodaju od vrata do vrata, poput one u glavnom postupku.
Direktiva 2004/39
Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, najprije valja provjeriti ulazi li ta zabrana u područje primjene Direktive 2004/39.
Direktiva 2004/39 u svojem članku 1. stavku 1. utvrđuje da se primjenjuje na investicijska društva i uređena tržišta. U skladu sa stavkom 2. tog članka 1., određene odredbe te direktive primjenjuju se i na kreditne institucije koje su dobile odobrenje za rad na temelju Direktive 2000/12 kada pružaju jednu ili više investicijskih usluga i/ili obavljaju investicijske aktivnosti.
Budući da privremena zabrana obavljanja djelatnosti „financijskog savjetnika ovlaštenog za prodaju od vrata do vrata” u glavnom postupku u svakom slučaju nema veze s upravljanjem uređenim tržištem u smislu članka 4. stavka 1. točke 14. Direktive 2004/39 i da se ne odnosi na takvu kreditnu instituciju, postavlja se jedino pitanje je li takav savjetnik obuhvaćen pojmom „investicijsko društvo” u smislu te direktive.
U skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom 1. prvim podstavkom te direktive, taj pojam obuhvaća svaku pravnu osobu čija je redovita djelatnost ili poslovanje pružanje jedne ili više investicijskih usluga trećim stranama i/ili obavljanje jedne ili više investicijskih aktivnosti na profesionalnoj osnovi. Iako se fizička osoba pod uvjetima predviđenima drugim i trećim podstavkom te točke 1. također može smatrati investicijskim društvom, drukčiji je slučaj ako ta osoba djeluje pod odgovornošću i za račun samo jednog investicijskog društva.
Takva osoba nije „investicijsko društvo” u smislu članka 4. stavka 1. točke 1. Direktive 2004/39, nego potpada pod pojam „vezani zastupnik” u smislu točke 25. tog članka 4. stavka 1. Potonja odredba definira da „vezani zastupnik” znači „fizička ili pravna osoba koja pod punom i bezuvjetnom odgovornošću samo jednog investicijskog društva za čiji račun nastupa promiče investicijske usluge i/ili pomoćne usluge klijentima ili potencijalnim klijentima, zaprima i prenosi upute ili naloge klijenata povezane s financijskim uslugama ili financijskim instrumentima, prodaje financijske instrumente ili pruža usluge savjetovanja klijentima ili potencijalnim klijentima vezano za te financijske instrumente ili usluge”.
Iz članka 4. stavka 1. točaka 1. i 25. te direktive proizlazi da ona uspostavlja jasnu razliku između pojmova „investicijsko društvo” i „vezani zastupnik” jer je glavna značajka potonjeg pojma to da vezani zastupnik djeluje pod odgovornošću i za račun jednog jedinog investicijskog društva. Uvodna izjava 36. te direktive u tom smislu navodi da se „osobe koje pružaju investicijske usluge u ime više od jednog investicijskog društva ne smatraju vezanim zastupnicima nego investicijskim društvima”.
U ovom slučaju, iako je isključivo na sudu koji je uputio zahtjev da se izjasni o kvalifikaciji „financijskih savjetnika ovlaštenih za prodaju od vrata do vrata” s obzirom na konkretne okolnosti predmeta koji se pred njime vodi, to ne utječe na činjenicu da je Sud ovlašten utvrditi kriterije koje sud koji je uputio zahtjev mora primijeniti u tu svrhu (vidjeti u tom smislu presudu od 16. studenoga 2017., Robeco Hollands Bezit i dr.,
C‑658/15
,
EU:C:2017:870
, t.
25.
i navedenu sudsku praksu).
Prema navodima u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, „financijski savjetnik ovlašten za prodaju od vrata do vrata” u smislu nacionalnog zakonodavstva u glavnom postupku promiče i pruža, među ostalim, investicijske usluge i/ili pomoćne usluge te investicijske savjete klijentima ili potencijalnim klijentima, i to isključivo u interesu jednog jedinog investicijskog društva. Stoga je vidljivo da se takav savjetnik, s obzirom na funkcije koje obavlja, treba smatrati „vezanim zastupnikom” u smislu članka 4. stavka 1. točke 25. Direktive 2004/39, a ne „investicijskim društvom”, u smislu točke 1, te odredbe.
Što se tiče pitanja primjenjuju li se članci 8., 23. i 51. Direktive 2004/39, na koje upućuje sud koji je uputio zahtjev, u glavnom postupku, najprije valja utvrditi da njezin članak 8. utvrđuje uvjete pod kojima nadležna tijela investicijskom društvu mogu oduzeti odobrenje za rad kojim su države članice dužne uvjetovati pružanje investicijskih usluga ili obavljanje djelatnosti ulaganja. Međutim, ta direktiva djelatnost vezanog zastupnika ne uvjetuje prethodnim izdavanjem odobrenja za rad, tako da privremena zabrana djelatnosti „financijskog savjetnika ovlaštenog za prodaju od vrata do vrata” iz glavnog postupka nije obuhvaćena tim člankom 8.
Nadalje, kao što je to u svojim pisanim očitovanjima navela Komisija, članak 23. Direktive 2004/39 ne uređuje djelatnost vezanog zastupnika kao takvu, nego propisuje uvjete pod kojima se investicijska društva mogu koristiti takvim zastupnicima. Konkretno, članak 23. stavak 2. treći podstavak te direktive u vezi s njezinim člankom 13. stavkom 2. nalaže investicijskim društvima da utvrde politike, postupke i kontrole koji će osigurati da ona poštuju obveze iz te direktive kad djeluju preko vezanih zastupnika, bez utvrđivanja uvjeta pod kojima ti zastupnici mogu obavljati svoju djelatnost.
Također, kao što to proizlazi iz članka 23. stavaka 3. i 5. Direktive 2004/39, zahtjev upisa vezanih zastupnika u javni registar zamišljen je kao uvjet koji moraju ispuniti investicijska društva kako bi mogla imenovati te zastupnike. Nadalje, valja navesti da takav upis pretpostavlja, među ostalim, dovoljno dobar ugled upisane osobe. Međutim, prema navodima iz zahtjeva za prethodnu odluku, zabrana obavljanja o kojoj je riječ u glavnom postupku u glavnom postupku nije se temeljila na navodnom nedostatku dobrog ugleda A. P. Mastromartina, nego na okolnosti da se protiv njega vodio kazneni postupak.
Nadalje, članak 23. Direktive 2004/39 ne uređuje uvjete pod kojima nacionalna tijela mogu privremeno zabraniti djelatnost vezanog zastupnika. U tom smislu članak 23. stavak 6. izričito propisuje da države članice mogu postrožiti zahtjeve utvrđene u tom članku 23. ili predvidjeti dodatne zahtjeve za vezane zastupnike u okviru svoje nadležnosti, pri čemu jedan od takvih zahtjeva može biti i takva privremena zabrana.
Nadalje, takva privremena zabrana nije obuhvaćena ni člankom 50. Direktive 2004/39. Naime, iako nadležna tijela na temelju stavka 1. i stavka 2. točke (g) tog članka moraju imati pravo traženja privremene zabrane obavljanja djelatnosti, iz prethodnih razmatranja ipak proizlazi da ta direktiva ne uređuje djelatnost vezanih zastupnika. Među ostalim, u uvodnoj izjavi 38. te direktive navodi se da ona ne propisuje uvjete za provođenje poslovanja izvan poslovnih prostorija investicijskih društava. Međutim, privremena zabrana u glavnom postupku odnosi se specifično na djelatnost financijskog savjetnika „ovlaštenog za prodaju od vrata do vrata”, koja nije obuhvaćena Direktivom 2004/39.
Naposljetku, članak 51. stavak 1. te direktive propisuje da države članice moraju predvidjeti upravne sankcije protiv odgovornih osoba u slučaju nepoštovanja odredbi donesenih u provedbi te direktive. Međutim, prema navodima iz zahtjeva za prethodnu odluku, činjenice na kojima se temelji privremena zabrana obavljanja djelatnosti „financijskog savjetnika ovlaštenog za prodaju od vrata do vrata” u glavnom postupku nemaju veze s nepoštovanjem pravila kojima se osigurava prenošenje te direktive. Stoga je riječ o činjenicama na koje se taj članak 51. stavak 1. ne primjenjuje.
Prema tome, privremena zabrana obavljanja djelatnosti „financijskog savjetnika ovlaštenog za prodaju od vrata do vrata” u glavnom postupku nije obuhvaćena područjem primjene Direktive 2004/39, što je ipak na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri s obzirom na konkretne okolnosti slučaja. Ne dovodeći u pitanje tu provjeru, ta direktiva stoga nema utjecaja na takvu zabranu.
Odredbe UFEU‑a u području slobode poslovnog nastana i slobodnog pružanja usluga te načela nediskriminacije i proporcionalnosti
Valja podsjetiti na to da se odredbe UFEU‑a u području slobode poslovnog nastana i slobodnog pružanja usluga ne primjenjuju u situaciji u kojoj se svi elementi ograničavaju na unutarnja pitanja jedne države članice (vidjeti u tom smislu presude od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, t.
47.
i navedenu sudsku praksu, i od 14. studenoga 2018., NKBM,
C‑215/17
,
EU:C:2018:901
, t.
41.
).
U tom smislu valja navesti da zahtjev za prethodnu odluku iznosi pitanja o spojivosti privremene zabrane obavljanja djelatnosti „financijskog savjetnika ovlaštenog za prodaju od vrata do vrata”, poput one u glavnom postupku, s temeljnim slobodama, koje sud koji je uputio zahtjev smatra primjenjivima u situaciji u glavnom postupku, osobito uzimajući u obzir učinke koje takva zabrana može proizvesti za djelatnost dotičnog savjetnika, neovisno prekograničnom karakteru te djelatnosti.
Iako se ne može
a priori
isključiti da nacionalni propis koji se jednako primjenjuje na unutarnje i prekogranične djelatnosti takvog savjetnika može, ovisno o okolnostima slučaja, proizvesti učinke koji nisu ograničeni na samo jednu državu članicu, Sud je u takvom slučaju već presudio da on ne može, ako sud koji je uputio zahtjev ne navede ništa drugo nego da se taj nacionalni propis primjenjuje bez razlike, smatrati da je zahtjev za prethodno tumačenje u pogledu odredaba UFEU‑a o temeljnim slobodama potreban za rješavanje spora pred tim sudom (vidjeti u tom smislu presude od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, t.
50.
i
54.
, i od 14. studenoga 2018., NKBM,
C‑215/17
,
EU:C:2018:901
, t.
42.
do
44.
).
Međutim, u ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku ne proizlazi nikakav konkretan element koji bi omogućavao utvrđivanje veze između predmeta i okolnosti spora u glavnom postupku i ostvarivanja temeljnih sloboda A. P. Mastromartina zajamčenih člancima 49. i 56., makar i samo potencijalnog.
Nadalje, što se tiče toga da A. P. Mastromartino u svojim pisanim očitovanjima ističe posljedice koje bi privremena zabrana obavljanja djelatnosti „financijskog savjetnika ovlaštenog za prodaju od vrata do vrata”, poput one u glavnom postupku, mogla imati, posve apstraktno, na mogućnost obavljanja te djelatnosti u cijeloj Uniji, iz njegovih očitovanja ipak ne proizlazi da su te posljedice i na koji način relevantne za rješavanje spora u glavnom postupku.
Prema tome, temeljne slobode zajamčene člancima 49. i 56. UFEU‑a ne primjenjuju se na privremenu zabranu obavljanja djelatnosti „financijskog savjetnika ovlaštenog za prodaju od vrata do vrata” poput one u glavnom postupku i stoga nemaju utjecaja na tu zabranu.
S obzirom na sve prethodno navedeno, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da Direktivu 2004/39, a osobito njezine članke 8., 23., 50. i 51., članke 49. i 56. UFEU‑a te načela nediskriminacije i proporcionalnosti treba tumačiti na način da u situaciji poput one u glavnom postupku privremena zabrana obavljanja djelatnosti financijskog savjetnika ovlaštenog za prodaju od vrata do vrata nije obuhvaćena ni područjem primjene te direktive ni članaka 49. i 56. UFEU‑a ni načela nediskriminacije i proporcionalnosti. U takvoj situaciji člancima 8., 23., 50. i 51. te direktive, člancima 49. i 56. UFEU‑a te načelima nediskriminacije i proporcionalnosti ne protivi se takva zabrana.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

Direktivu 2004/39/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o tržištima financijskih instrumenata te o izmjeni direktiva Vijeća 85/611/EEZ i 93/6/EEZ i Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/22/EEZ, kako je izmijenjena Direktivom 2010/78/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 24. studenoga 2010., a osobito njezine članke 8., 23., 50. i 51., članke 49. i 56. UFEU‑a te načela nediskriminacije i proporcionalnosti treba tumačiti na način da u situaciji poput one u glavnom postupku privremena zabrana obavljanja djelatnosti financijskog savjetnika ovlaštenog za prodaju od vrata do vrata nije obuhvaćena ni područjem primjene te direktive ni članaka 49. i 56. UFEU‑a ni načela nediskriminacije i proporcionalnosti. U takvoj situaciji člancima 8., 23., 50. i 51. te direktive, člancima 49. i 56. UFEU‑a te načelima nediskriminacije i proporcionalnosti ne protivi se takva zabrana.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski