CELEX: 62017CJ0015
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Montego Bėjaus konvencija
220 straipsnio 6 dalis
Pakrantės valstybės įgaliojimai
Teisingumo Teismo jurisdikcija aiškinti tarptautinės teisės nuostatas
Direktyva 2005/35/EB
Tarša iš laivų
7 straipsnio 2 dalis
MARPOL konvencija 73/78
Naftos išsiliejimas iš per išskirtinę ekonominę zoną tranzitu plaukiančio užsienio laivo
Aplinkybės, kuriomis pakrantės valstybė gali iškelti bylą užsienio laivui
Laivybos laisvė
Jūros aplinkos apsauga
Padaryta didelė žala arba sukeltas pavojus padaryti didelę žalą pakrantei, susijusiems interesams arba bet kokiems teritorinės jūros ar išskirtinės ekonominės zonos ištekliams
Pakankami objektyvūs įrodymai

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1982 m. gruodžio 10 d. Montego Bėjuje sudarytos Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijos (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, t. 1833, 1834 ir 1835, p. 3, toliau – Jūrų teisės konvencija) 220 straipsnio 6 dalies ir 2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/35/EB dėl taršos iš laivų ir sankcijų už pažeidimus įvedimo (
OL L 255, 2005, p. 11
), iš dalies pakeistos 2009 m. spalio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/123/EB (
OL L 280, 2009, p. 52
, klaidų ištaisymas
OL L 33, 2006 2 4, p. 87
ir klaidų ištaisymas
OL L 105, 2006 4 13, p. 65
; toliau – Direktyva 2005/35), 7 straipsnio 2 dalies išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bendrovės
Bosphorus Queen Shipping Ltd
Corp
. (toliau –
Bosphorus
), kuriai nuosavybės teise priklauso Panamoje įregistruotas sausų birių krovinių laivas „Bosphorus Queen“, ir
Rajavartiolaitos
(Valstybės sienos apsaugos tarnyba, Suomija) ginčą dėl pastarosios šiai bendrovei skirtos baudos dėl to, kad iš minėto laivo Suomijos išskirtinėje ekonominėje zonoje (toliau – IEZ) išsiliejo naftos.
Teisinis pagrindas
Tarptautinė teisė
1969 m. Konvencija dėl intervencijos atviroje jūroje
Tarptautinė konvencija dėl intervencijos atviroje jūroje avariniais užteršimo nafta atvejais buvo sudaryta 1969 m. lapkričio 29 d. Briuselyje (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, t. 970, p. 211, toliau – 1969 m. Konvencija dėl intervencijos atviroje jūroje). Sąjunga ir kai kurios jos valstybės narės nėra šios konvencijos šalys. Tačiau Suomijos Respublika ir Panama yra šios konvencijos šalys.
Šios konvencijos I straipsnio 1 dalyje numatyta, kad šios konvencijos šalys „atviroje jūroje gali imtis priemonių, būtinų užkirsti kelią, sušvelninti ar pašalinti rimtam ir neišvengiamam pavojui jų pakrantei ar su ja susijusiems interesams dėl jūros užteršimo nafta arba tokio užteršimo grėsmės, kilusios dėl jūrų avarijos ar dėl su jūros avarija susijusių veiksmų, kurie, kaip pagrįstai galima tikėtis, gali sukelti rimtų kenksmingų padarinių“. (Neoficialus vertimas)
1969 m. Konvencijos dėl intervencijos atviroje jūroje II straipsnio 4 dalyje numatyta:
„Šioje Konvencijoje:
<…>
4.   sąvoka „susiję interesai“ – tai pakrantės valstybės interesai, kuriems tiesiogiai kenkia arba kelia grėsmę tokios jūrų avarijos, pavyzdžiui:
a)
laivybos veikla pakrantės zonose, uostuose ir estuarijose, įskaitant žvejybos veiklą, kuri atitinkamiems asmenims yra pagrindinis pragyvenimo šaltinis;
b)
turistams patrauklios vietos atitinkamoje zonoje;
c)
pakrantės gyventojų sveikata ir atitinkamos zonos gerovė, įskaitant gyvųjų jūros turtų ir gyvūnijos bei augalijos išsaugojimą“. (Neoficialus vertimas)
MARPOL konvencija 73/78
1973 m. lapkričio 2 d. Londone pasirašytoje tarptautinėje konvencijoje dėl teršimo iš laivų prevencijos, papildytoje 1978 m. vasario 17 d. protokolu (toliau – MARPOL konvencija 73/78), įtvirtintos kovos su jūros teršimu taisykles.
Sąjunga nėra šios konvencijos šalis. Tačiau, kaip ir visos kitos Sąjungos valstybės narės, Suomijos Respublika yra šios konvencijos šalis.
Taisyklės, susijusios su taršos nafta prevencija, įtvirtintos MARPOL konvencijos 73/78 I priede.
Pagal šios konvencijos I priedo 1 taisyklės 11 dalį speciali teritorija reiškia „jūros teritoriją, kurioje dėl pripažintų techninių priežasčių, susijusių su okeanografinėmis ir ekologinėmis sąlygomis, ir su tam tikrais eismo toje vietoje ypatumais, reikia taikyti specialius privalomus metodus, siekiant užkirsti kelią jūros taršai nafta“. Šiame priede prie specialių zonų priskirta Baltijos jūros teritorija apima pačią Baltijos jūrą su Botnijos įlanka, Suomijos įlanka ir vartus į Baltijos jūrą tarp Skageno lygiagretės Skagerake, esančios 57°44' 8'' šiaurės platumos.
Šios konvencijos I priedo C dalies „Eksploatacinio naftos išleidimo kontrolė“ 15 taisyklėje nustatyta:
„1. Atsižvelgiant į šio Priedo 4 taisyklės reikalavimus ir į šios taisyklės 2, 3 ir 6 dalis, draudžiamas bet koks naftos ar naftingojo mišinio išleidimas iš laivų į jūrą.
<…>
B.
Išleidimas specialiose teritorijose
3.
Bet koks naftos ar naftingojo mišinio išleidimas iš laivų, kurių bendroji talpa yra 400 ir daugiau, yra draudžiamas, išskyrus atvejus, kai laikomasi visų šių sąlygų:
1.
laivas plaukia nustatytu kursu;
2.
naftingasis mišinys yra apdorotas naftos filtravimo įranga, atitinkančia šio Priedo 14 taisyklės 7 dalies reikalavimus;
3.
naftos kiekis nepraskiestame išleidžiamame naftingajame mišinyje neviršija 15 ppm;
4.
naftingasis mišinys nėra iš naftos tanklaivių krovinių siurblinių;
5.
naftos tanklaiviuose naftingasis mišinys nesumaišytas su naftos krovinio likučiais.“
Montego Bėjaus konvencija
Montego Bėjaus konvencija įsigaliojo 1994 m. lapkričio 16 d. Bendrijos vardu ji buvo patvirtinta 1998 m. kovo 23 d. Tarybos sprendimu 98/392/EB (
OL L 179, 1998, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 33 t., p. 208).
Šios konvencijos 1 straipsnyje numatyta, kad šioje konvencijoje:
„1)   „Rajonas“ – jūrų ir vandenynų dugnas bei jo gelmės, esantys už nacionalinės jurisdikcijos ribų;
<…>
4)   „jūros aplinkos teršimas“ – žmogaus veikla, kurios metu tiesiogiai ar netiesiogiai paskleidžiamos medžiagos ar energija jūros aplinkoje, įskaitant upės žiotis, ir kuri sukelia arba gali sukelti žalingas pasekmes, tokias kaip: žala gyviesiems ištekliams ir jūros gyvūnams, pavojus žmonių sveikatai, kliūtys veiklai jūroje, įskaitant žvejybą ir kitą teisėtą jūros panaudojimą, taip pat naudojamo jūros vandens kokybės ir poilsio sąlygų pablogėjimas;
<…>“
Šios konvencijos 56 straipsnyje „Pakrantės valstybės teisės, jurisdikcija ir pareigos [IEZ]“ numatyta:
„1.   [IEZ] pakrantės valstybė turi:
a)
suverenias teises tyrinėti ir eksploatuoti, saugoti ir valdyti gyvuosius išteklius ir negyvosios gamtos turtus, kurie yra vandenyse virš jūros dugno, jūros dugne ir jo gelmėse, bei kitaip tyrinėti ir eksploatuoti išskirtinę ekonominę zoną, pavyzdžiui, gaminti energiją vandens, srovių ir vėjo pagalba;
b)
atitinkamomis šios Konvencijos nuostatomis numatytą jurisdikciją dėl:
i)
dirbtinių salų, įrenginių ir statinių statymo ir naudojimo;
ii)
jūrų mokslinių tyrinėjimų;
iii)
jūros aplinkos apsaugos ir išsaugojimo;
c)
kitas šioje Konvencijoje numatytas teises ir pareigas.“
Montego Bėjaus konvencijos 58 straipsnyje „Kitų valstybių teisės ir pareigos [IEZ]“ nustatyta:
„1.   [IEZ] visos valstybės, tiek pakrantės, tiek ir neturinčios priėjimo prie jūros, atsižvelgiant į atitinkamas šios Konvencijos nuostatas, naudojasi 87 straipsnyje nurodytomis laivybos ir perskridimo, povandeninių kabelių ir vamzdynų klojimo laisvėmis ir kitais tarptautiniu požiūriu teisėtais jūros naudojimo būdais, susijusiais su šiomis laisvėmis, tokiais kaip tie, kurie yra neatskiriami nuo laivų, orlaivių ir povandeninių kabelių bei vamzdynų eksploatavimo, ir neprieštaraujančiais kitoms šios Konvencijos nuostatoms.
2.   88–115 straipsniai ir kitos susijusios tarptautinės teisės normos yra taikomos [IEZ] tiek, kiek jos yra suderinamos su šios dalies nuostatomis.
3.   Valstybės, naudodamosi šioje Konvencijoje numatytomis teisėmis ir vykdydamos savo pareigas [IEZ], turi deramai atsižvelgti į pakrantės valstybės teises ir pareigas bei laikytis pakrantės valstybės pagal šios Konvencijos nuostatas ir kitas tarptautinės teisės normas priimtų įstatymų ir kitų teisės aktų tiek, kiek jie yra suderinami su šios dalies nuostatomis.“
Šio konvencijos 61 straipsnyje, susijusiame su „gyvųjų išteklių išsaugojimu“, 1–4 dalyse nustatyta:
„1.   Pakrantės valstybė nustato leistinus gyvųjų išteklių sugavimo savo išskirtinėje ekonominėje zonoje [IEZ] kiekius.
2.   Pakrantės valstybė, atsižvelgdama į turimus patikimiausius mokslo duomenis ir panaudodama reikiamas išsaugojimo bei valdymo priemones, užtikrina, kad [IEZ] esantiems gyviesiems ištekliams nesukeltų grėsmės pernelyg didelis jų eksploatavimas. Kur tai naudinga, pakrantės valstybė ir kompetentingos subregioninės, regioninės ar pasaulinės tarptautinės organizacijos bendradarbiauja siekdamos šio tikslo.
3.   Tokios priemonės taip pat yra skirtos palaikyti ar atkurti gaudomų rūšių populiacijas tokiu lygiu, kuris galėtų užtikrinti maksimalius, tačiau išteklius tausojančius sugavimus, nustatomus atitinkamais ekologiniais ir ekonominiais veiksniais, įskaitant pakrantės žvejų bendrijų ekonominius poreikius ir ypatingus besivystančių valstybių poreikius, taip pat atsižvelgiant į žvejybos metodus, išteklių tarpusavio sąveiką bei į visuotinai rekomenduojamus minimalius subregioninius, regioninius ar pasaulinius tarptautinius standartus.
4.   Imdamasi tokių priemonių, pakrantės valstybė įvertina pasekmes atskiroms gyvūnų rūšims, susijusiosioms su gaudomomis rūšimis ar priklausomoms nuo jų, tam, kad palaikytų ar atkurtų tokių susijusių ar priklausomų rūšių populiacijas tokiu lygiu, kad neiškiltų rimta grėsmė jų reprodukcijai.“
Šios konvencijos194 straipsnio 5 dalyje nustatyta:
„Vadovaujantis šia XII dalimi, taikomos priemonės apima priemones, būtinas saugoti ir išsaugoti retas ar pažeidžiamas ekosistemas, taip pat natūralią terpę nykstančioms ar pavojuje atsidūrusioms rūšims bei kitoms jūros gyvybės formoms, taip pat toms, kurioms gresia išnykimas.“
Tos pačios konvencijos 211 straipsnio „Teršimas iš laivų“ 1 ir 7 dalyse nustatyta:
„1.   Valstybės, veikdamos per kompetentingas tarptautines organizacijas ir visuotinių diplomatinių konferencijų metu, nustato tarptautines normas ir standartus, skirtus išvengti, sumažinti ir kontroliuoti jūros aplinkos teršimą iš laivų, taip pat panašia tvarka skatina, kai tai įmanoma, jūrų kelių nustatymo sistemų kūrimą, siekiant sumažinti avarijų, galinčių užteršti jūros aplinką ir pakrantes, grėsmę bei su jomis susijusiems pakrantės valstybių interesams tokio teršimo daromą žalą. Tokios normos ir standartai tokia pačia tvarka prireikus peržiūrimi.
<…>
7.   Šiame straipsnyje nurodytos tarptautinės normos ir standartai,
inter alia
, turėtų numatyti skubų informacijos pateikimą pakrantės valstybėms, kurių pakrantė ar susiję interesai gali nukentėti nuo avarijų, kurių metu išmetamos ar gali būti išmetamos įvairios medžiagos, tarp jų ir nuo jūrų avarijų.“
Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio „Nuostatų vykdymo užtikrinimas pakrantės valstybėse“ 3–6 dalyse nustatyti jurisdikcijos pagrindai, kuriems esant pakrantės valstybė gali imtis vykdomųjų priemonių laivo, kuris pažeidė tarptautines taisykles ir standartus, susijusius su teršimu iš laivų jos IEZ, atžvilgiu. Šiose dalyse nustatyta, kad:
„3.   Kai yra pakankamas pagrindas manyti, kad laivas, plaukiantis valstybės [IEZ] ar teritorinėje jūroje, [IEZ] pažeidė taikytinas tarptautines normas ir standartus, skirtus išvengti, sumažinti ir kontroliuoti jūros aplinkos teršimą iš laivų, arba tos valstybės įstatymus ir kitus teisės aktus, atitinkančius tarptautines normas ir standartus ir skirtus jiems įgyvendinti, minėta valstybė gali pareikalauti, kad šis laivas praneštų savo pavadinimą ir registracijos uostą, paskutinį ir būsimą sustojimo uostą bei kitą svarbią informaciją, kurios reikia siekiant nustatyti, ar buvo įvykdytas pažeidimas.
4.   Valstybės priima įstatymus bei kitus teisės aktus ir imasi kitų priemonių, užtikrinančių, kad su jų vėliava plaukiojantys laivai laikytųsi reikalavimų pateikti informaciją pagal šio straipsnio 3 dalį.
5.   Kai yra pakankamas pagrindas manyti, kad laivas, plaukiantis valstybės [IEZ] ar teritorinėje jūroje, [IEZ] įvykdė šio straipsnio 3 dalyje nurodytą pažeidimą, kurio metu buvo išmestas didelis kiekis teršalų, dėl to buvo labai užteršta jūros aplinka ar kilo to grėsmė, minėta valstybė gali atlikti to laivo fizinę apžiūrą su pažeidimu susijusiems klausimams tirti, jei laivas atsisakė pateikti reikalaujamą informaciją arba jei laivo pateikta informacija aiškiai neatitinka tikrovės, o aplinkybės pateisina tokią apžiūrą.
6.   Kai yra pakankamai objektyvių įrodymų, kad laivas, plaukiantis valstybės [IEZ] ar teritorinėje jūroje, [IEZ] įvykdė šio straipsnio 3 dalyje nurodytą pažeidimą išmesdamas medžiagas, tuo padarydamas didelės žalos ar sukeldamas pavojų padaryti didelės žalos valstybės pakrantei ar su ja susijusiems interesams arba bet kokiems jos teritorinės jūros ar [IEZ] ištekliams, minėta valstybė gali, laikydamasi 7 skyriaus nuostatų, jei tik pakanka įrodymų, pagal savo įstatymus iškelti bylą, įskaitant laivo sulaikymą.“
Šios konvencijos 221 straipsnyje „Priemonės, skirtos išvengti jūros teršimo jūrų avarijų atvejais“ nustatyta:
„1.   Nė viena šios XII dalies nuostata neriboja valstybių teisės pagal paprotinę ar sutartinę tarptautinę teisę imtis tokių priemonių, kurios atitinka faktinę ar gr[e]siančią žalą, ir užtikrinti jų vykdymą už jų teritorinės jūros ribų, siekiant apsaugoti savo pakrantę ar susijusius su ja interesus, taip pat žvejybą, nuo teršimo arba teršimo grėsmės, kilusios dėl jūrų avarijos ar dėl su jūros avarija susijusių veiksmų, kurie, kaip pagrįstai galima tikėtis, gali sukelti rimtų kenksmingų padarinių.
2.   Šiame straipsnyje „jūrų avarija“ reiškia laivų susidūrimą, užplaukimą ant seklumos ar kitus laivybos incidentus, taip pat kitus atsitikimus laive ar už jo ribų, kurie sukelia materialinės žalos ar tiesioginį materialinės žalos pavojų laivui ar kroviniui.“
Šios konvencijos 237 straipsnyje, susijusiame su įsipareigojimais pagal kitas konvencijas dėl jūros aplinkos apsaugos ir išsaugojimo, nustatyta:
„1.   Šios XII dalies nuostatos nepažeidžia konkrečių valstybių įsipareigojimų, prisiimtų pagal specialiąsias anksčiau sudarytas konvencijas ir susitarimus dėl jūros aplinkos apsaugos ir išsaugojimo bei pagal susitarimus, kurie gali būti sudaryti plėtojant bendrus šioje Konvencijoje išdėstytus principus.
2.   Konkretūs valstybių įsipareigojimai, prisiimti pagal specialiąsias konvencijas dėl jūros aplinkos apsaugos ir išsaugojimo, vykdomi atsižvelgiant į šios Konvencijos bendrus principus ir tikslus.“
Vienos konvencija
1969 m. gegužės 23 d. Vienoje buvo sudaryta Vienos konvencija dėl tarptautinių sutarčių teisės (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, t. 1155, p. 331; toliau – Vienos konvencija).
Šios konvencijos 31 straipsnyje „Bendra aiškinimo taisyklė“ numatyta:
„1.   Sutartis aiškinama laikantis geros valios principų, atsižvelgiant į joje vartojamų sąvokų įprastinę reikšmę sutarties kontekste ir atsižvelgiant į sutarties objektą bei tikslą.
<…>
3.   Be sutarties konteksto, dar atsižvelgiama į:
<…>
c)
visas šalių tarpusavio santykiams taikytinas atitinkamas tarptautinės teisės normas.
<…>“
Šios konvencijos 32 straipsnis „Papildomos sutarties aiškinimo priemonės“ suformuluotas taip:
„Jei norima patvirtinti pagal 31 straipsnį nustatytą reikšmę arba jei reikšmė, aiškinama pagal 31 straipsnį, lieka:
a)
neaiški ar dviprasmiška; arba
b)
toks aiškinimas duoda akivaizdžiai beprasmišką ar nepagrįstą rezultatą, gali būti naudojamos papildomos sutarties aiškinimo priemonės, įskaitant rengiant sutartį atliktą darbą ir sutarties sudarymo aplinkybes.“
Sąjungos teisė
Direktyvos 2005/35 1–4 ir 12 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„1)
Bendrijos saugumo jūroje politikos tikslas – aukšto lygio saugumas ir aplinkos apsauga, ji grindžiama supratimu, jog visos krovinius jūra gabenančios šalys atsako už tai, kad būtų užtikrinta, jog Bendrijos vandenyse eksploatuojami laivai atitiktų taikomas taisykles ir standartus.
2)
Esminiai standartai, taikomi teršiančių medžiagų išmetimui iš laivų, visose valstybėse narėse remiasi Marpol 73/78 konvencija; vis dėlto kasdien šių taisyklių nepaiso labai didelis Bendrijos vandenyse plaukiojančių laivų skaičius, nesiimant ištaisomųjų veiksmų.
3)
Įvairiose valstybėse narėse Marpol [konvencija] 73/78 įgyvendinama skirtingai, todėl būtina suderinti jos įgyvendinimą Bendrijos lygiu; visų pirma valstybių narių praktikos, susijusios su sankcijų už teršiančių medžiagų išmetimą iš laivų taikymu, yra labai skirtingos.
4)
Atgrasančio pobūdžio priemonės sudaro neatskiriamą Bendrijos saugumo jūroje politikos dalį, kadangi jos užtikrina ryšį tarp kiekvienos teršiančius krovinius jūra gabenančios šalies atsakomybės ir joms taikomų sankcijų; siekiant veiksmingos aplinkos apsaugos, būtinos veiksmingos, atgrasančios ir proporcingos sankcijos.
<…>
12)
Kai turima aiškių objektyvių įrodymų apie išmetimą, padariusį didelės žalos arba dėl kurio gali kilti didelės žalos pavojus, valstybės narės turėtų perduoti klausimą savo kompetentingoms institucijoms, siekdamos pradėti teisminį nagrinėjimą pagal [Montego Bėjaus] konvencijos 220 straipsnį.“
Šios direktyvos 1 straipsnyje nustatyta:
„1.   Šios direktyvos tikslas – į Bendrijos teisę įtraukti tarptautinius standartus taršos iš laivų srityje ir užtikrinti, kad už teršiančių medžiagų išmetimą atsakingiems asmenims būtų taikomos atitinkamos sankcijos, kaip numatyta 8 straipsnyje, siekiant pagerinti saugumą jūroje ir sustiprinti jūros aplinkos apsaugą nuo teršimo iš laivų.
2.   Šioje direktyvoje nedraudžiama valstybėms narėms teršimui iš laivų taikyti griežtesnes priemones nepažeidžiant tarptautinės teisės.“
Minėtos direktyvos 3 straipsnio 1 dalies b ir d punktuose nustatyta:
„1.   Ši direktyva pagal tarptautinę teisę taikoma teršiančių medžiagų išmetimui į:
<…>
b)
bet kurios valstybės narės teritorinę jūrą;
<…>
d)
bet kurios valstybės narės [IEZ] ar lygiavertę zoną, nustatytą pagal tarptautinę teisę <…>“
Šios direktyvos 7 straipsnyje „Pakrantės valstybių taikomos vykdymo priemonės tranzitu plaukiantiems laivams“ 2 dalyje numatyta:
„Kai turima aiškių objektyvių įrodymų, kad 3 straipsnio 1 dalies b arba d punktuose paminėtose teritorijose plaukiojantis laivas 3 straipsnio 1 dalies d punkte nurodytoje teritorijoje padarė pažeidimą, susijusį su išmetimu, padariusiu didelės žalos arba dėl kurio gali kilti didelės žalos pavojus atitinkamos valstybės narės pakrantei ar jos susijusiems interesams, arba 3 straipsnio 1 dalies b arba d punktuose paminėtų teritorijų ištekliams, ta valstybė, laikydamasi [Montego Bėjaus] XII dalies 7 skyriaus ir, jei įrodymai tai pateisina, perduoda klausimą savo kompetentingoms institucijoms, siekdama pradėti teisminį nagrinėjimą, įskaitant laivo sulaikymą, pagal savo nacionalinę teisę.“
Suomijos teisė
Direktyva 2005/35 į Suomijos teisę perkelta, be kita ko,
ympäristönsuojelulaki merenkulun
(1672/2009) (Aplinkos apsaugos jūrų laivybos sektoriuje įstatymas (1672/2009)).
Šio įstatymo 3 skyriuje „Baudos skyrimas išliejus naftos“ 1 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta:
„Už 2 skyriaus 1 straipsnyje reglamentuojamo draudimo išlieti į Suomijos teritorinius vandenis arba [IEZ] naftos ar naftos mišinių pažeidimus skiriama piniginė bauda (
piniginė bauda už naftos išmetimą
), jeigu išlietos naftos arba naftos mišinių kiekis arba poveikis negali būti laikomi nedideliu. Už draudimo išlieti pažeidimus, padarytus iš užsienio laivo, plaukiančio Suomijos [IEZ], piniginė bauda skiriama tik tada, jei dėl išliejimo buvo padaryta didelė žala arba sukeltas pavojus padaryti tokią žalą Suomijos pakrantei arba su ja susijusiems interesams arba Suomijos teritorinės jūros arba [IEZ] ištekliams.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Valstybės sienos apsaugos tarnyba teigia, kad 2011 m. liepos 11 d. tranzitu plaukdamas per Suomijos IEZ laivas
Bosphorus Queen
į jūrą išleido naftos.
Ta nafta išsiliejo prie minėtos IEZ ribos, maždaug 25–30 km atstumu nuo Suomijos pakrantės. Išsiliejusi nafta nusidriekė daugiau nei 37 km maždaug 10 m pločio juosta; bendras išmetimo plotas siekė maždaug 0,222 kvadratinio kilometro, o jo tūris sudarė nuo 0,898 iki 9,050 m
.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Suomijos valdžios institucijos nesiėmė jokių kovos su išsiliejusia nafta priemonių. Be to, nebuvo jokių pranešimų apie tai, kad nafta pasiekė pakrantę, ir nebuvo nustatyta, ar išsiliejusi nafta sukėlė konkrečios žalos.
Tačiau, kai laivas plaukė atgal iš Sankt Peterburgo (Rusija) per Suomijos IEZ, Valstybės sienos apsaugos tarnyba 2011 m. liepos 23 d. sprendimu, pirma, taikydama laikinąją apsaugos priemonę nurodė
Bosphorus
sumokėti 17112 EUR kaip finansinę garantiją, skirtą baudai, kuri gali būti skirta už šio laivo įvykdytą naftos išliejimą, sumokėti, ir, antra, tą laivą sulaikė. Garantija buvo sumokėta 2011 m. liepos 25 d. ir laivas galėjo plaukti toliau.
2011 m. liepos 26 d.
Suomen ympäristökeskus
(Suomijos aplinkos tyrimų institutas) pateikė ekspertų nuomonę Valstybės sienos apsaugos tarnybai dėl išsiliejusios naftos sukeltos grėsmės. Išsiliejusios naftos poveikis aplinkai buvo įvertintas remiantis preliminariai apskaičiuotu mažiausiu išmestos naftos kiekiu. Iš tos nuomonės matyti, kad:
–
Bent dalis naftos galėjo pasiekti Suomijos pakrantės zoną. Jei pakrantės zona būtų pasiekta, būtų pakenkta jos naudojimui laisvalaikio tikslais.
–
Dalis naftos toliau darė poveikį šalia išsiliejimo vietos esančiam plotui atviroje jūroje.
–
Išsiliejusi nafta pakenkė tinkamai aplinkos Baltijos jūroje būklės raidai.
–
Išsiliejusi nafta sukėlė grėsmę atviroje jūroje besimaitinantiems ir besiilsintiems paukščiams.
–
Nafta pakenkė augalinės ir gyvūninės kilmės planktonui. Naftos junginių pateko į maitinimosi grandinę.
–
Dėl išsiliejusios naftos atviros jūros paviršiniame vandenyje gyvenančios trispyglės dyglės tikriausiai patyrė tiesioginę žalą, todėl negalima atmesti ūmaus neigiamo poveikio žuvų ištekliams.
–
Šioje zonoje labai kaupiasi nuosėdos, todėl tikėtina, kad dalis naftos junginių pateks į dugno zoną ir pakenks dugne gyvenančioms biologinėms bendrijoms.
–
Netoli nuo išsiliejimo vietos yra daug prie tinklo „Natura 2000“ priskiriamų vertingų natūralių buveinių.
–
Naftos išsiliejimo momentas itin nepalankus jūros paukščių ištekliams, nes nuo pat Hankoniemio pusiasalio išorinių salų iki Archipelago jūros besidriekiančiuose vandenyse yra būriai dar neskraidančių jauniklių, o paprastųjų gagų jaunikliai nuklysta dideliu atstumu nuo pakrantės.
–
Naftos išsiliejimo momentu Hankoniemio pusiasalio teritorijoje buvo dešimtys tūkstančių paprastųjų gagų. Išsiliejimas sukėlė didelį pavojų Suomijos pakrantės paukščių ištekliams.
2011 m. rugsėjo 16 d. sprendimu Valstybės sienos apsaugos tarnyba skyrė
Bosphorus
17112 EUR baudą už naftos išleidimą, motyvuodama tuo, kad dėl išsiliejimo buvo padaryta didelė žala arba sukeltas pavojus padaryti tokią žalą Suomijos pakrantei ar su ja susijusiems interesams arba bet kokiems Suomijos teritorinės jūros arba IEZ ištekliams.
Dėl to
Bosphorus
ir laivo valdytojas pateikė ieškinį
Helsingin käräjäoikeus
(Helsinkio pirmosios instancijos teismas, Suomija), kuris priima sprendimus kaip jūrų teisės teismas; jie prašė panaikinti 2011 m. liepos 23 d. ir rugsėjo 16 d. sprendimus atitinkamai dėl garantijos pateikimo ir baudos už naftos išsiliejimą paskyrimo. Jie, be kita ko, teigė, kad išsiliejimas nepadarė didelės žalos aplinkai ir kad tik valstybės, su kurios vėliava plaukioja laivas, t. y. Panamos, teismai turėjo jurisdikciją nagrinėti šią bylą.
2012 m. sausio 30 d. sprendime
Helsingin käräjäoikeus
(Helsinkio pirmosios instancijos teismas) konstatavo, kad buvo nustatyta, jog aptariamas laivas į jūrą išleido mažiausiai apie 900 litrų naftos. Vykstant procesui – jam baigiantis buvo priimtas minėtas sprendimas –
Helsingin käräjäoikeus
(Helsinkio pirmosios instancijos teismas) kaip liudytoją apklausė Suomijos aplinkos instituto specialistą. Tada, atsižvelgęs į turimą informaciją, jis nusprendė, kad dėl naftos išsiliejimo buvo sukeltas didelės žalos pavojus, kaip tai suprantama pagal Įstatymo (1672/2009) 3 skyriaus 1 straipsnį. Tuo remdamasis
Helsingin käräjäoikeus
(Helsinkio pirmosios instancijos teismas) atmetė ieškinį.
Bosphorus
pateikė apeliacinį skundą
Helsingin hovioikeus
(Helsinkio apeliacinis teismas, Suomija); šis teismas panaikino šios bendrovės pareigą mokėti baudą už naftos išsiliejimą, motyvuodamas tuo, kad ši pareiga tenka laivo valdytojui, kurio tapatybė žinoma.
Valstybės sienos apsaugos tarnyba pateikė kasacinį skundą
Korkein oikeus
(Aukščiausiasis teismas, Suomija); šis panaikino minėtą sprendimą ir grąžino bylą nagrinėti
Helsingin hovioikeus
(Helsinkio apeliacinis teismas), kad jis įvertintų, ar pagal Įstatymo dėl aplinkos apsaugos 3 skyriaus 1 straipsnį buvo pagrįsta skirti baudą už naftos išleidimą.
2014 m. lapkričio 18 d. sprendime šis apeliacinis teismas konstatavo, kad iš jam pateiktų įrodymų buvo matyti, jog esama rizikos, kad atitinkamas naftos išsiliejimas padarys didelę žalą pakrantei ar su ja susijusiems Suomijos Respublikos interesams arba bet kokiems ištekliams Suomijos teritorinėje jūroje arba IEZ. Todėl jis atmetė apeliacinį skundą dėl
Helsingin käräjäoikeus
(Helsinkio pirmosios instancijos teismas) sprendimo.
Tada
Bosphorus
pateikė kasacinį skundą
Korkein oikeus
(Aukščiausiasis Teismas) ir prašė panaikinti
Helsingin hovioikeus
(Helsinkio apeliacinis teismas) sprendimą, taip pat 2011 m. liepos 23 d. ir rugsėjo 16 d. sprendimus ir panaikinti už naftos išmetimą skirtą baudą.
Tokiomis aplinkybėmis
Korkein oikeus
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [Montego Bėjaus] konvencijos 220 straipsnio 6 dalyje esantis žodžių junginys „pakrantė ar su ja susiję interesai“ ir Direktyvos 2005/35 7 straipsnio 2 dalyje esantis žodžių junginys „pakrantė ar jos susiję interesai“ turi būti aiškinami atsižvelgiant į [1969 m. Konvencijos dėl intervencijos atvirojoje jūroje] II straipsnio 4 punkte pateiktą žodžių junginio „susiję interesai“ apibrėžtį?
2.
Pagal pirmajame prejudiciniame klausime minėtos 1969 m. Konvencijos dėl intervencijos atvirojoje jūroje II straipsnio 4 dalies c punkte pateiktą apibrėžtį „susiję interesai“ reiškia, be kita ko, atitinkamos zonos gerovę, įskaitant gyvųjų jūros turtų ir gyvūnijos bei augalijos išsaugojimą. Ar ši nuostata galioja ir gyvųjų išteklių bei gyvūnijos ir augalijos [IEZ] išsaugojimui, o gal ši konvencijos nuostata susijusi tik su pakrantės zonos interesų išsaugojimu?
3.
Jei į pirmąjį prejudicinį klausimą būtų atsakyta neigiamai, ką reiškia [Montego Bėjaus] konvencijos 220 straipsnio 6 dalyje esantis žodžių junginys „pakrantė ar su ja susiję interesai“ ir [Direktyvos 2005/35] 7 straipsnio 2 dalyje esantis žodžių junginys „pakrantė ar jos susiję interesai“?
4.
Ką reiškia žodžių junginys „jos teritorinės jūros arba [IEZ] ištekliai“ pagal [Montego Bėjaus] konvencijos 220 straipsnio 6 dalį ir pagal Direktyvos 2005/35 7 straipsnio 2 dalį? Ar gyvaisiais ištekliais laikomos tik gaudomos rūšys, ar jie apima ir rūšis, susijusias su gaudomomis rūšimis ar priklausomas nuo jų, kaip tai suprantama pagal [Montego Bėjaus] konvencijos 61 straipsnio 4 dalį, pavyzdžiui, augalų ir gyvūnų rūšis, kurias gaudomos rūšys vartoja maistui?
5.
Kaip apibrėžti [Montego Bėjaus] konvencijos 220 straipsnio 6 dalyje esantį žodžių junginį „sukelti pavojų padaryti“ ir [Direktyvos 2005/35] 7 straipsnio 2 dalyje esantį žodžių junginį „gali kilti <…> pavojus“? Ar keliamą pavojų padaryti žalos reikia nustatyti remiantis abstraktaus, ar konkretaus pavojaus sąvoka, o gal dar kitokiu būdu?
6.
Ar vertinant [Montego Bėjaus] konvencijos 220 straipsnio 6 dalyje ir Direktyvos 2005/35 7 straipsnio 2 dalyje numatytas pakrantės valstybės teisės atsiradimo sąlygas reikia remtis tuo, kad padaryta ar gresianti didelė žala laikytina sunkesne pasekme nei labai užteršta jūros aplinka ar kilusi to grėsmė, kaip tai suprantama pagal 220 straipsnio 5 dalį? Kaip apibrėžti žodžių junginį „labai užteršta jūros aplinka“ ir kaip turi būti į tai atsižvelgiama vertinant padarytą arba gresiančią didelę žalą?
7.
Į kokias aplinkybes reikia atsižvelgti vertinant padarytos arba gresiančios žalos dydį? Ar vertinant reikia atsižvelgti, pavyzdžiui, į neigiamo poveikio, kuris pasireiškia kaip žala, trukmę ir geografinį paplitimą? Jei taip, kaip turi būti vertinama žalos trukmė ir mastas?
8.
Direktyva 2005/35 yra minimalaus suderinimo direktyva ir ja valstybėms narėms nedraudžiama imtis griežtesnių priemonių dėl teršimo iš laivų pagal tarptautinę teisę [1 straipsnio 2 dalis]. Ar galimybė taikyti griežtesnį reglamentavimą galioja ir tos direktyvos 7 straipsnio 2 daliai, kurioje įtvirtinta pakrantės valstybės teisė imtis veiksmų prieš tranzitu plaukiantį laivą?
9.
Ar aiškinant [Montego Bėjaus] konvencijos 220 straipsnio 6 dalyje ir Direktyvos 2005/35 7 straipsnio 2 dalyje nustatytas pakrantės valstybės teisės atsiradimo sąlygas gali būti svarbios Baltijos jūros zonos ypatingos geografinės ir ekologinės sąlygos ir jos pažeidžiamumas?
10.
Ar žodžių junginys „pakankami objektyvūs įrodymai“, kaip tai suprantama pagal [Montego Bėjaus] konvencijos 220 straipsnio 6 dalį, ir žodžių junginys „aiškūs objektyvūs įrodymai“, kaip tai suprantama pagal [Direktyvos 2005/35] 7 straipsnio 2 dalį, apima ne tik įrodymus, kad laivas padarė pažeidimus, su kuriais susijusios minėtos nuostatos, bet ir išmetimo pasekmių įrodymus? Kokie turi būti pateikti įrodymai, kad gresia didelė žala pakrantei ar su ja susijusiems interesams arba teritorinės jūros ar [IEZ] ištekliams, pavyzdžiui, paukščių ir žuvų ištekliams ir jūros aplinkai toje zonoje? Ar pakankamų objektyvių įrodymų ir (arba) aiškių objektyvių įrodymų reikalavimas reiškia, kad, pavyzdžiui, išsiliejusios naftos neigiamo poveikio jūros aplinkai vertinimas visada turi būti paremtas konkrečiais išsiliejusios naftos poveikio tyrimais?“
Dėl prejudicinių klausimų
Pirminės pastabos
Kad atsakytų į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus šioje byloje, Teisingumo Teismas turi išnagrinėti Montego Bėjaus konvenciją, MARPOL konvenciją 73/78 ir 1969 m. Konvenciją dėl intervencijos atviroje jūroje. Todėl reikia priminti tų konvencijų statusą pagal Sąjungos teisę.
Kalbant visų pirma apie Montego Bėjaus konvenciją, reikia pažymėti, kad Sąjunga ją pasirašė ir patvirtino, todėl jos nuostatos yra sudedamoji Sąjungos teisės sistemos dalis yra jai privalomos. Taigi Teisingumo Teismas turi jurisdikciją jas aiškinti. Be to, ši konvencija turi viršenybę prieš Sąjungos antrinės teisės aktus (šiuo klausimu žr. 2008 m. birželio 3 d. Sprendimo Intertanko ir kt.,
C‑308/06
,
EU:C:2008:312
,
ir
punktus), kurie turi būti aiškinami kiek įmanoma laikantis šių susitarimų.
Antra, dėl MARPOL konvencijos 73/78, prie kurios Sąjunga neprisijungusi, bet kuri saisto visas jos valstybes nares, reikia pažymėti, kad ši konvencija gali turėti pasekmių aiškinant tiek Montego Bėjaus konvenciją, tiek antrinės teisės nuostatas, patenkančias į MARPOL konvencijos 73/78 taikymo sritį, kaip antai Direktyvos 2005/35 nuostatas. Iš tikrųjų, atsižvelgiant į paprotinį sąžiningumo principą, kuris būdingas bendrajai tarptautinei teisei, ir į ESS 4 straipsnio 3 dalį, Teisingumo Teismas šias nuostatas turi aiškinti atsižvelgdamas į MARPOL konvenciją 73/78 (šiuo klausimu žr. 2008 m. birželio 3 d. Sprendimo Intertanko ir kt,
C‑308/06
,
EU:C:2008:312
,
ir
punktus).
Trečia, kalbant apie 1969 m. Konvenciją dėl intervencijos atviroje jūroje, reikia pažymėti, kad, pirma, Sąjunga nėra prie jos prisijungusi ir, antra, ji negali būti laikoma perėmusia savo valstybių narių įsipareigojimus, nes ne visos valstybės narės yra šios konvencijos susitariančiosios šalys. Tuo remiantis darytina išvada, kad ši konvencija Sąjungos nesaisto ir kad Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos jos aiškinti nagrinėdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą (pagal analogiją žr. 2008 m. birželio 24 d. Sprendimo Commune de Mesquer,
C‑188/07
,
EU:C:2008:359
,
punktą).
Vis dėlto, kadangi šioje byloje Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti Montego Bėjaus konvenciją, reikės atsižvelgti į 1969 m. Konvenciją dėl intervencijos atviroje jūroje, nes ši konvencija priskirtina prie normų, kurios svarbios aiškinant Montego Bėjaus konvenciją.
Iš tikrųjų iš Montego Bėjaus konvencijos 237 straipsnio, kuriame reglamentuotas ryšys tarp šios Konvencijos ir konkrečių susitarimų dėl jūros aplinkos apsaugos ir išsaugojimo, įskaitant 1969 m. Konvenciją dėl intervencijos atviroje jūroje, matyti, kad Montego Bėjaus konvencija neturi įtakos konkretiems valstybių įsipareigojimams pagal šiuos specialius susitarimus.
Ketvirta, atsižvelgiant į tai, kas konstatuota šio sprendimo 44 punkte, Direktyvos 2005/35 7 straipsnio 2 dalis, kuria į Sąjungos teisę įtrauktos Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalies nuostatos ir kurios formuluotė iš esmės sutampa su pastarosios formuluote, turi būti aiškinama atsižvelgiant į pastarąją nuostatą. Todėl šio 220 straipsnio 6 dalies aiškinimas iš esmės turi būti toks pats, kaip ir Direktyvos 2005/35 7 straipsnio 2 dalies.
Dėl dešimtojo klausimo pirmo sakinio
Savo dešimtojo klausimo pirmu sakiniu, kurį reikia nagrinėti pirmiausia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalis ir Direktyvos 2005/35 7 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinamos taip, kad žodžių junginiai „pakankami objektyvūs įrodymai“ ir (arba) „aiškūs įrodymai“, kaip tai suprantama pagal šias nuostatas, apima ne tik pažeidimo padarymą, bet ir šio pažeidimo pasekmių įrodymą.
Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalyje numatyta, kad, kai yra pakankamai objektyvių įrodymų, kad laivas, plaukiantis valstybės [IEZ] ar teritorinėje jūroje, [IEZ] įvykdė šio straipsnio 3 dalyje nurodytą pažeidimą, nes išmetė medžiagų ir taip padarė didelę žalą ar sukėlė pavojų padaryti didelę žalą valstybės pakrantei ar su ja susijusiems interesams arba bet kokiems jos teritorinės jūros ar [IEZ] ištekliams, minėta valstybė gali, laikydamasi 7 skyriaus nuostatų, jei tik pakanka įrodymų, pagal savo įstatymus iškelti bylą, įskaitant laivo sulaikymą.
Reikia konstatuoti, kad Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalies formuluotė neleidžia nustatyti, ar „pakankamų objektyvių įrodymų“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, buvimas turi būti siejamas tik su padarytu pažeidimu, ar ir su jo pasekmėmis.
Šiomis aplinkybėmis reikia atsižvelgti į žodžių junginio „pakankami objektyvūs įrodymai“, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą, kontekstą ir tikslus, kurių siekiama Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsniu.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 3, 5 ir 6 dalyse nurodytos priemonės, kurių pakrantės valstybė laipsniškai gali imtis prieš laivą, kuris, kaip įtariama arba patvirtinta, padarė pažeidimą tos valstybės IEZ.
Visų pirma, šios konvencijos 220 straipsnio 3 dalyje daroma nuoroda į tarptautinių normų ir standartų, taikomų siekiant išvengti, sumažinti ir kontroliuoti jūros aplinkos teršimą iš laivų, arba į įstatymų ir kitų teisės aktų, kuriuos atitinkama valstybė priėmė pagal šias tarptautines normas ir standartus ir kurie skirti jiems įgyvendinti, pažeidimą, turint omenyje, kad būtent MARPOL konvencijoje 73/78 apibrėžti tokie pažeidimai.
Taigi šioje nuostatoje numatyta, kad, kai yra pakankamas pagrindas manyti, kad toks pažeidimas buvo padarytas, pakrantės valstybė gali pareikalauti, kad atitinkamas laivas praneštų savo pavadinimą ir registracijos uostą, paskutinį ir būsimą sustojimo uostą ir kitą svarbią informaciją, kurios reikia siekiant nustatyti, ar buvo įvykdytas pažeidimas.
Toliau Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 5 dalyje pakrantės valstybei suteikiama teisė atlikti laivo fizinę apžiūrą. Tuo tikslu šioje nuostatoje reikalaujama ne tik to, kad būtų pakankamas pagrindas manyti, jog laivas įvykdė pažeidimą, kaip tai suprantama pagal šios konvencijos 220 straipsnio 3 dalį, bet taip pat to, kad šis pažeidimas būtų pakankamai konkretus atsižvelgiant į jo pasekmes (toliau – pažeidimas, turintis akivaizdžių pasekmių). Iš tiesų, dėl šio pažeidimo turi būti išmestas didelis kiekis teršalų, dėl kurio buvo labai užteršta jūros aplinka ar kilo tokia grėsmė.
Taigi matyti, kad būtent dėl pažeidimo, turinčio akivaizdžių pasekmių, nurodyto Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 5 dalyje, šios konvencijos rengėjai suteikė pakrantės valstybei teisę imtis griežtesnės priemonės, nei numatyta šio 220 straipsnio 3 dalyje.
Galiausiai Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalis yra panaši į šios konvencijos 220 straipsnio 5 dalį, nes joje daroma nuoroda į pažeidimą, turintį akivaizdžių pasekmių. Iš tiesų, dėl pažeidimo, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą, turi būti išmesta teršalų, dėl kurių padaryta didelė žala ar sukeliamas pavojus padaryti didelę žalą valstybės pakrantei ar su ja susijusiems interesams arba bet kokiems jos teritorinės jūros ar išskirtinės ekonominės zonos ištekliams (toliau – pakrantės valstybės turtas ir susiję interesai).
Vis dėlto šios nuostatos skiriasi, nes Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalyje pakrantės valstybės teisė imtis veiksmų siejama su „pakankamų objektyvių įrodymų“, kad tikrai padarytas pažeidimas, turintis akivaizdžių pasekmių, buvimu, o ne tik su pakankamu pagrindu manyti, kad toks pažeidimas buvo padarytas. Be to, jeigu tenkinamos šio 220 straipsnio 6 dalies taikymo sąlygos, pakrantės valstybė gali imtis ypač griežtos priemonės, nes gali pagal tos valstybės vidaus teisę nurodyti sulaikyti laivą.
Todėl atrodo, kad Montego Bėjaus konvencijos rengėjai siekė suteikti pakrantės valstybei teisę imtis tokios ypač griežtos priemonės, kai, pirma, laivo įvykdytas pažeidimas padaro didelę žalą šiai valstybei arba sukelia pavojų, kad tokia žala bus padaryta, ir, antra, nustatyta, kad atitinkamas laivas įvykdė tokį pažeidimą.
Kadangi šios dvi vienodai svarbios sąlygos yra kumuliacinės, Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalis turi būti aiškinama taip, kad pakrantės valstybės teisė imtis veiksmų siejama su pakankamų objektyvių įrodymų, kad šis laivas įvykdė pažeidimą, kaip tai suprantama pagal šios konvencijos 220 straipsnio 3 dalį, kad atitinkamai pakrantės valstybei jis padarė didelę žalą arba sukėlė pavojų, kad tokia žala gali atsirasti, buvimu.
Tokį šios nuostatos aiškinimą patvirtina Montego Bėjaus konvencijos tikslas visos jūros erdvės atžvilgiu nustatyti teisingą pusiausvyrą tarp valstybių, turinčių pakrančių valstybės statusą, interesų ir valstybių, su kurių vėliava plaukioja laivai, interesų, kurie gali tarpusavyje prieštarauti (šiuo klausimu žr. 2008 m. birželio 3 d. Sprendimo Intertanko ir kt.,
C‑308/06
,
EU:C:2008:312
,
punktą).
Iš tikrųjų pakrantės valstybės naudojimasis teise imtis veiksmų savo IEZ, būtent teise nurodyti sulaikyti su kitos valstybės vėliava plaukiojantį laivą, taip laikinai sutrukdant šiam laivui naudotis laivybos laisve, kurią šioje zonoje garantuoja tarptautinė jūrų teisė, reiškia, kad, siekiant užtikrinti teisingą pusiausvyrą tarp šios pakrantės valstybės interesų ir vėliavos valstybės interesų, ši pakrantės valstybė turi turėti pakankamą įrodymą, o ne rimtą įtarimą, kad šis laivas įvykdė pažeidimą, padariusį didelę žalą arba sukėlusį tokios žalos atsiradimo pavojų.
Taigi į dešimtojo klausimo pirmą sakinį reikia atsakyti taip, kad Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalis ir Direktyvos 2005/35 7 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinamos taip, kad žodžių junginiai „pakankami objektyvūs įrodymai“ ir (arba) „aiškūs įrodymai“, kaip tai suprantama pagal šias nuostatas, apima ne tik pažeidimo įvykdymą, bet ir šio pažeidimo pasekmių įrodymą.
Dėl pirmų trijų klausimų
Pirmuoju, antruoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu kaip antrą klausimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, kaip išsiaiškinti žodžių junginį „pakrant[ė] ar <…> susij[ę] interesa[i]“, vartojamą Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalyje ir Direktyvos 2005/35 7 straipsnio 2 dalyje, atsižvelgiant į 1969 m. Konvencijos dėl intervencijos atviroje jūroje nuostatas.
Aiškinant Montego Bėjaus konvencijos nuostatas, reikia remtis tarptautinės paprotinės teisės normomis, įtvirtintomis Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės 31 straipsnio 1 dalies nuostatose, kurios saisto Sąjungos institucijas ir yra jos teisinės sistemos dalis (šiuo klausimu žr. 2018 m. vasario 27 d. Sprendimo Western Sahara Campaign UK,
C‑266/16
,
EU:C:2018:118
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją), iš kurių matyti, kad Sutartis aiškinama laikantis geros valios principų, atsižvelgiant į joje vartojamų sąvokų įprastinę reikšmę sutarties kontekste ir atsižvelgiant į sutarties objektą bei jos tikslą.
Reikia visų pirma konstatuoti, kad sąvoka „valstybės pakrant[ė] ar su ja susij[ę] interes[ai]“, vartojama Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalyje, šioje konvencijoje neapibrėžta.
1969 m. Konvencijos dėl intervencijos atviroje jūroje vartojami terminai „valstybės pakrant[ė] ar su ja susij[ę] interes[ai]“ ir konkrečiai nurodyta, kaip turėtų būti suprantama sąvoka „susiję interesai“.
Konkrečiai šios konvencijos I straipsnio 1 dalyje numatyta, kad šios konvencijos šalys „atviroje jūroje gali imtis priemonių, būtinų užkirsti kelią, sušvelninti ar pašalinti rimtam ir neišvengiamam pavojui jų pakrantei ar su ja susijusiems interesams dėl jūros užteršimo nafta arba tokio užteršimo grėsmės, kilusios dėl jūrų avarijos ar dėl su jūros avarija susijusių veiksmų, kurie, kaip pagrįstai galima tikėtis, gali sukelti rimtų kenksmingų padarinių“ (Neoficialus vertimas).
Minėtos konvencijos II straipsnio 4 dalyje „susiję interesai“ apibrėžiami kaip „pakrantės valstybės interesai, kuriems tiesiogiai kenkia arba kelia grėsmę tokios jūrų avarijos, pavyzdžiui: a) laivybos veikla pakrantės zonose, uostuose ir estuarijose, įskaitant žvejybos veiklą, kuri atitinkamiems asmenims yra pagrindinis pragyvenimo šaltinis; b) turistams patrauklios vietos atitinkamoje zonoje; c) pakrantės gyventojų sveikata ir atitinkamos zonos gerovė, įskaitant gyvųjų jūros turtų ir gyvūnijos bei augalijos išsaugojimą“ (Neoficialius vertimas).
Reikėtų atkreipti dėmesį į tai, kad sąvoka „valstybės pakrant[ė] ar su ja susij[ę] interes[ai]“, kaip ji suprantama pagal 1969 m. Konvenciją dėl intervencijos atviroje jūroje, yra panaši į Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalyje vartojamą sąvoką „valstybės pakrant[ė] ar su ja susijęs interesai“.
Tiesa, Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalyje vartojamas terminas „littoral“ (liet. pakrantė), o 1969 m. Konvencijos dėl intervencijos atviroje jūroje I straipsnio 1 dalyje vartojamas terminas „côtes“ (liet. pakrantė). Vis dėlto šie du terminai, atsižvelgiant į jų įprastą reikšmę bendrinėje kalboje, reiškia zoną, kur žemės pakraštys susiliečia su jūra. Beje, šios dvi nuostatos angliškai suformuluotos vienodai, t. y. šiai sąlyčio zonai įvardyti vartojamas tas pats terminas „coastline“.
Be to, šio 220 straipsnio 6 dalyje vartojamas terminas „État côtier“ (pakrantės valstybė), o 1969 m. Konvencijos dėl intervencijos atviroje jūroje II straipsnio 4 dalyje vartojamas terminas „État riverain“ (pakrantės valstybė). Tačiau šios dvi sąvokos, atsižvelgiant jų įprastą reikšmę bendrinėje kalboje, reiškia valstybę, kurios sausumos teritorija ribojasi su jūra.
Be to, kaip pažymi generalinis advokatas savo išvados 70 punkte, iš Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalies genezės matyti, kad susitariančios šalys, nustatydamos, kad pakrantės valstybės taip pat turėtų turėti jurisdikciją imtis priemonių prieš pažeidimą jų IEZ padariusius užsienio laivus, rėmėsi 1969 m. Konvencija dėl intervencijos atviroje jūroje. Taigi reikia pripažinti, kad Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalyje vartojami terminai „pakrant[ė] ar <…> susij[ę] interes[ai]“ turi reikšti tą patį, kaip ir 1969 m. Konvencijos dėl intervencijos atviroje jūroje I straipsnio 1 dalyje ir II straipsnio 4 dalyje vartojami terminai.
Atsižvelgiant į tai, reikia taip pat priminti, kad tuo metu, kai buvo priimta 1969 m. Konvencija dėl intervencijos atviroje jūroje, IEZ statusas tarptautinėje teisėje dar nebuvo reglamentuotas.
Montego Bėjaus konvencijoje pripažinta IEZ ir nuo tada reglamentuotas jos teisinis režimas. Šiuo klausimu iš šios konvencijos 220 straipsnio 6 dalies formuluotės aiškiai matyti, kad jis taikomas ir „bet kokiems jos <…> išskirtinės ekonominės zonos ištekliams“, tiek gyvosios gamtos, tiek ir negyvosios gamtos, priklausantiems, kaip matyti iš šios konvencijos 56 straipsnio 1 dalies a ir b punktų, pakrantės valstybės jurisdikcijai.
Be to, žodžių junginį „bet kokie [pakrantės valstybės teritorinės jūros] ištekliai“, kaip nurodyta Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalyje, reikia aiškinti taip, kad jis apima ir negyvosios gamtos išteklius teritorinėje jūroje.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad į pirmąjį, antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti taip: Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalyje ir Direktyvos 2005/35 7 straipsnio 2 dalyje esantis žodžių junginys „pakrant[ė] ar <…> susij[ę] interes[ai]“ turi būti aiškinamas taip, kad iš esmės reiškia tą patį, ką ir 1969 m. Konvencijos dėl intervencijos atviroje jūroje I straipsnio 1 dalyje ir II straipsnio 4 dalyje esantis žodžių junginys „pakrantė ar <…> susiję interesai“, turint omenyje, kad šio 220 straipsnio 6 dalis taikoma ir negyviesiems pakrantės valstybės teritorinės jūros ištekliams, ir bet kokiems jos IEZ ištekliams.
Dėl ketvirtojo klausimo
Ketvirtuoju klausimu, kurį reikia nagrinėti trečią, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalį ir Direktyvos 2005/35 7 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad pakrantės valstybės teritorinės jūros ar IEZ ištekliams, kaip jie suprantami pagal šias nuostatas, priskiriamos tik gaudomos rūšys, ar jie apima ir rūšis, susijusias su gaudomomis rūšimis ar priklausomas nuo jų, pavyzdžiui, augalų ir gyvūnų rūšis, kurias gaudomos rūšys vartoja maistui.
Reikia pažymėti, kad Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalis apima padarytą žalą arba tą žalą, kurią kyla pavojus padaryti „bet kokiems“ pakrantės valstybės teritorinės jūros ar IEZ ištekliams. Taigi šiuo klausimu ši nuostata turi būti aiškinama plačiai (tai išplaukia iš pačios jos formuluotės) ir negali būti suprantama taip, kad į jos taikymo sritį nepatenka tam tikri ištekliai.
Taigi pakrantės valstybės teritorinės jūros ar IEZ ištekliai, kaip jie suprantami pagal šio straipsnio 220 straipsnio 6 dalį, turi būti aiškinami taip, kad prie jų priskiriamos gaudomos rūšys, taip pat rūšys, susijusios su gaudomomis rūšimis ar priklausomos nuo jų.
Į įvairių rūšių tarpusavio priklausomybę taip pat aiškiai atsižvelgta Montego Bėjaus konvencijoje. Iš tiesų, siekdama išsaugoti gyvuosius išteklius, kaip numatyta šios konvencijos 61 straipsnyje, pakrantės valstybė, imdamasi priemonių, skirtų gaudomų rūšių populiacijoms išlaikyti ar atkurti, pagal šio straipsnio 3 dalį, turi taip pat aiškiai įvertinti, kaip numatyta šio straipsnio 4 dalyje, pasekmes atskiroms gyvūnų rūšims, susijusiosioms su gaudomomis rūšimis ar priklausomoms nuo jų.
Todėl į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti, kad Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalį ir Direktyvos 2005/35 7 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad prie pakrantės valstybės teritorinės jūros ar išskirtinės ekonominės zonos išteklių, kaip jie suprantami pagal šias nuostatas, priskiriamos gaudomos rūšys, taip pat rūšys, susijusios su gaudomomis rūšimis ar priklausomos nuo jų, pavyzdžiui, augalų ir gyvūnų rūšys, kurias gaudomos rūšys vartoja maistui.
Dėl šeštojo klausimo
Šeštuoju klausimu, kurį reikia išnagrinėti ketvirtą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti ar ir, jei taip, kaip reikia vertinti Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 5 dalyje vartojamą sąvoką „labai užteršta“, taikant šios konvencijos 220 straipsnio 6 dalį ir Direktyvos 2005/35 7 straipsnio 2 dalį, ypač kai vertinamos tokios pažeidimo pasekmės, kokios apibrėžtos šiose nuostatose.
Nors Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 5 dalyje neapibrėžta sąvoka „tarša“, šiuo klausimu iš šios konvencijos 1 straipsnio 4 dalies matyti, kad „jūros aplinkos teršimas“ – tai „žmogaus veikla, kurios metu tiesiogiai ar netiesiogiai paskleidžiamos medžiagos ar energija jūros aplinkoje, įskaitant upės žiotis, ir kuri sukelia arba gali sukelti žalingas pasekmes, tokias kaip: žala gyviesiems ištekliams ir jūros gyvūnams, pavojus žmonių sveikatai, kliūtys veiklai jūroje, įskaitant žvejybą ir kitą teisėtą jūros panaudojimą, taip pat naudojamo jūros vandens kokybės ir poilsio sąlygų pablogėjimas“.
Savo ruožtu Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalyje, be kita ko, vartojama sąvoka pakrantės valstybės „susiję interesai“, kuri, kaip matyti iš šio sprendimo 75 punkto, iš esmės turi būti suprantama taip pat kaip 1969 m. Konvencijos dėl intervencijos atviroje jūroje II straipsnio 4 dalyje apibrėžta sąvoka.
Nors pakrantės valstybės „susiję interesai“ paprastai svarbūs taršos atveju, reikia konstatuoti, kad 1969 m. Konvencijos dėl intervencijos atviroje jūroje II straipsnio 4 dalyje pirmiausia nurodomi neigiami ekonominiai, socialiniai ir poveikį sveikatai darantys tokios taršos padariniai pakrantės valstybei, t. y. būtent tai, kad padaryta didelė žala arba kyla tokios žalos grėsmė visų pirma įvairių profesijų atstovų veiklai, susijusiai su pakrantės gyventojų naudojimusi jūra, kuri yra pagrindinis šių gyventojų pragyvenimo šaltinis, turizmo veiklai pakrantės regionuose ir galiausiai šių gyventojų sveikatai ir gerovei.
Iš šio palyginimo matyti, kad yra esminių skirtumų tarp Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 5 dalies ir 220 straipsnio 6 dalies.
Iš tiesų, pirma, Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 5 dalis, siejama su šios konvencijos 1 straipsnio 4 dalimi, nėra konkrečiai skirta turtui ir susijusiems pakrantės valstybės interesams saugoti ir, antra, ši pakrantės valstybė narė neturi įrodyti, kad padaryta „didelė žala“ tiems interesams.
Taigi, kadangi šių abiejų nuostatų dalykai yra skirtingi, iš esmės nereikia, taikant Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalį, atsižvelgti į sąvoką „labai užteršta“, nurodytą šios konvencijos 220 straipsnio 5 dalyje.
Todėl į šeštąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad iš esmės nereikia atsižvelgti į Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 5 dalyje vartojamą sąvoką „labai užteršta“ taikant šios konvencijos 220 straipsnio 6 dalį ir Direktyvos 2005/35 7 straipsnio 2 dalį, ypač kai vertinamos tokios pažeidimo pasekmės, kokios apibrėžtos šiose nuostatose.
Dėl penktojo ir septintojo klausimų bei dešimtojo klausimo dviejų paskutinių sakinių
Penktuoju ir septintuoju klausimais bei dešimtojo klausimo paskutiniais dviem sakiniais, kuriuos reikia nagrinėti kartu kaip penktą klausimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, kaip vertinti tokias pažeidimo pasekmes, kokios apibrėžtos Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalyje ir Direktyvos 2005/35 7 straipsnio 2 dalyje.
Kaip matyti iš šio sprendimo 65 punkto, Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją būtina pateikti net tik pažeidimo įvykdymo, bet ir pakankamai objektyvių šio pažeidimo pasekmių įrodymų.
Šioje nuostatoje taip pat numatyta, jog tam, kad ją būtų galima taikyti, laivas turi padaryti pažeidimą, dėl kurio išmetamos medžiagos, o šios medžiagos padaro didelę žalą ar sukelia tokios žalos grėsmę, kaip paaiškinta šio sprendimo 59 punkte, pakrantės valstybės tam tikram turtui ir susijusiems interesams.
Tai reiškia, kad konkrečiu atveju reikia atsižvelgti į visus veiksnius, padedančius įrodyti, kad buvo padaryta žala arba kilo tokios žalos grėsmė šiam turtui ir šiems interesams, taip pat įvertinti padarytos žalos ar gresiančios žalos tokiam turtui ir tokiems interesams dydį, neteikiant
a priori
pirmenybės tam tikrai įrodymų rūšiai.
Šiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalimi saugomas pakrantės valstybės turtas ir susiję interesai apima įvairius elementus.
Tuo remiantis darytina išvada, kad reikia nustatyti turtą ir interesus, kuriems buvo padarytas poveikis, ir įvertinti vienam ar kitam iš šių elementų – ar net jiems visiems – padarytos žalos rimtumą.
Reikia taip pat atsižvelgti į turto ar susijusio intereso, kuriems padaryta žala, ypatingą pobūdį. Iš tikrųjų pakrantės valstybės pažeidžiamumas dėl žalą sukeliančio išmetimo skiriasi, nelygu atitinkamo turto ir susijusių interesų pobūdis. Pavyzdžiui, pavojus pakrantės valstybės gyventojų sveikatai iš esmės daro didesnį poveikį pakrantės valstybei nei vien ekonominio pobūdžio žala.
Be to, reikia nustatyti nagrinėjamų išmestų medžiagų poveikį pakrantės valstybės turtui ir susijusiems interesams.
Šiuo klausimu, atsižvelgiant į tai, kad, pirma, gali prireikti skubiai priimti apsaugos priemonę ir, antra, koks svarbus, kaip matyti iš Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalies, vien žalos pavojus, kad pakrantės valstybei būtų suteikta teisė priimti tokią priemonę, pakanka, atsižvelgiant į turimus mokslo duomenis, nustatyti žalos, kuri dėl šių teršalų išmetimo gali būti padaryta pakrantės valstybės įvairiam turtui ir susijusiems interesams, pobūdį ir apimtį. Šiuo tikslu reikia, be kita ko, kuo labiau atsižvelgti į nagrinėjamuose išmestuose teršaluose esančios (-ių) kenksmingos (-ų) medžiagos (-ų) pobūdį, kiekį, taip pat šių teršalų plitimo kryptį, greitį ir trukmę.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad į penktąjį ir septintąjį klausimus bei dešimtojo klausimo paskutinius du sakinius reikia atsakyti taip: vertinant tokias pažeidimo pasekmes, kokios apibrėžtos Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalyje ir Direktyvos 2005/35 7 straipsnio 2 dalyje, reikia atsižvelgti į visus veiksnius, padedančius įrodyti, kad buvo padaryta ar gali būti padaryta žala pakrantės valstybės turtui ir susijusiems interesams, taip pat nustatyti šiam turtui ar šiems interesams padarytos žalos arba žalos, kuri gali būti jiems padaryta, apimtį, atsižvelgiant, be kita ko, į:
–
bendrą poveikį keliems šio turto ar interesų elementams ar net visam šiam turtui ar visiems interesams, taip pat į skirtingą pakrantės valstybės pažeidžiamumą, atsižvelgiant į poveikį įvairiam turtui ir susijusiems interesams,
–
nuspėjamas neigiamas išmestų teršalų pasekmes šiam turtui ir susijusiems interesams, remiantis ne tik turimais mokslo duomenimis, bet ir atsižvelgiant į išmetamuose teršaluose esančios (-ių) kenksmingos (-ų) medžiagos (-ų) pobūdį, kiekį, taip pat šių teršalų plitimo kryptį, greitį ir trukmę.
Dėl devintojo klausimo
Devintuoju klausimu, kurį reikia nagrinėti šeštą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Baltijos jūros zonos geografinės ir ekologinės ypatybės turi įtakos Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalies ir Direktyvos 2005/35 7 straipsnio 2 dalies taikymo sąlygoms ir, jei taip, kokios.
Šiuo klausimu, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 105 punkte, Baltijos jūra yra speciali zona, kuriai būdingos tam tikros geografinės ypatybės ir ypač pažeidžiama ekosistema, kuriai reikalinga ypatinga apsauga.
Tokios ypatybės daro tiesioginį poveikį nustatant ir kvalifikuojant pažeidimą, kaip tai suprantama pagal Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 3 dalį, taigi ir taikant šios konvencijos 220 straipsnio 6 dalį. Iš tikrųjų MARPOL konvencijos 73/78 I priedo 3 skyriaus C dalyje nustatytos 15 taisyklės B punkte specialioje zonoje padarytas pažeidimas apibrėžtas griežčiau nei tuo atveju, kai teršalai išmetami ne specialioje zonoje.
Atsižvelgiant į tai, reikia priminti, kad Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalimi konkrečiai siekiama ne užtikrinti konkrečią apsaugą ypatingoje zonoje, bet apsaugoti pakrantės valstybės tam tikrą turtą ir interesus, neatsižvelgiant į tai, kad su ta valstybe besiribojanti jūra yra ypatinga zona.
Taigi, net jei tam tikrais atvejais būtų galima atsižvelgti į Baltijos jūros ypatybes vertinant pakrantės valstybei padarytą žalą, šios aplinkybės negali daryti savaiminio poveikio šiam vertinimui.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad į devintąjį klausimą reikia atsakyti taip: Baltijos jūros zonos konkrečios geografinės ir ekologinės ypatybės ir jos pažeidžiamumas turi įtakos Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalies ir Direktyvos 2005/35 7 straipsnio 2 dalies taikymo sąlygoms tiek, kiek tai susiję su pažeidimo nustatymu ir kvalifikavimu, taip pat, nors ne automatiškai, vertinant žalos, kuri dėl šio pažeidimo padaryta pakrantės valstybės turtui ir susijusiems interesams, apimtį.
Dėl aštuntojo klausimo
Aštuntuoju klausimu, kurį reikia nagrinėti paskutinį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2005/35 1 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją valstybėms narėms suteikiama galimybė nustatyti tarptautinę teisę atitinkančias priemones, kurios griežtesnės už nurodytas šios direktyvos 7 straipsnio 2 dalyje, kai ši nuostata taikoma.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad kaip matyti iš Direktyvos 2005/35 1 straipsnio 2 dalies formuluotės, ji netrukdo valstybėms narėms priimti griežtesnių priemonių dėl taršos iš laivų, bet tos priemonės neturi pažeisti tarptautinės teisės.
Taip pat pažymėtina, jog iš šios direktyvos nuostatų nematyti, kad valstybėms narėms šio 1 straipsnio 2 dalyje suteikta galimybė turi būti siejama tik su tam tikromis šios direktyvos nuostatomis.
Todėl tokia galimybė turi būti iš esmės taikoma ir Direktyvos 2005/35 7 straipsnio 2 dalies, kurioje reglamentuota pakrantės valstybės teisė pradėti teisminį nagrinėjimą prieš tranzitu plaukiantį laivą, taikymo atveju.
Vis dėlto Direktyvos 2005/35 1 straipsnio 2 dalyje konkrečiai nurodyta, kad priemonės, kurių gali būti imamasi, turi nepažeisti tarptautinės teisės.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 49 punkto, Direktyvos 2005/35 7 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama atsižvelgiant į Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalį.
Kaip matyti iš šio sprendimo 63 punkto, minėto 220 straipsnio 6 dalyje atsispindi Montego Bėjaus konvencijos siekis visoms jūrų erdvėms užtikrinti teisingą valstybių, turinčių pakrančių valstybės statusą, ir valstybių, su kurių vėliava plaukioja laivai, interesų pusiausvyrą.
Vadinasi, Direktyvos 2005/35 7 straipsnio 2 dalis negali būti laikoma leidžiančia pakrantės valstybei imtis griežtesnių priemonių nei tos, kurios numatytos šiame straipsnyje, nes kitaip gali būti pažeista teisinga pakrantės valstybės ir valstybės, su kurios vėliava plaukioja laivai, interesų pusiausvyra, kurios siekiama Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio 6 dalimi.
Vis dėlto toks aiškinimas negali užkirsti kelio pakrantės valstybei imtis priemonių, kurios būtų lygiavertės numatytosioms šio straipsnio 220 straipsnio 6 dalyje, nes šiame straipsnyje nenumatytas išsamus leistinų priemonių sąrašas; tai matyti ir iš vartojamo žodžio „įskaitant“.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad į aštuntąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2005/35 1 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad valstybėms narėms neleidžiama nustatyti tarptautinę teisę atitinkančių priemonių, kurios griežtesnės už nurodytas šios direktyvos 7 straipsnio 2 dalyje, kai ši nuostata taikoma, turint omenyje, kad pakrantės valstybės turi teisę imtis kitų priemonių, lygiaverčių toms, kurios numatytos minėto 220 straipsnio 6 dalyje.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

1.
1982 m. gruodžio 10 d. Montego Bėjuje sudarytos Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijos 220 straipsnio 6 dalis ir 2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/35/EB dėl taršos iš laivų ir sankcijų už pažeidimus įvedimo, iš dalies pakeistos 2009 m. spalio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/123/EB, 7 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinamos taip, kad žodžių junginiai „pakankami objektyvūs įrodymai“ ir (arba) „aiškūs įrodymai“, kaip tai suprantama pagal šias nuostatas, apima ne tik pažeidimo įvykdymą, bet ir šio pažeidimo pasekmių įrodymą.

2.
Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijos 220 straipsnio 6 dalyje ir Direktyvos 2005/35, iš dalies pakeistos Direktyva 2009/123, 7 straipsnio 2 dalyje esantis žodžių junginys „pakrant[ė] ar <…> susij[ę] interes[ai]“ turi būti aiškinamas taip, kad iš esmės reiškia tą patį, ką ir 1969 m. lapkričio 29 d. Briuselyje sudarytos Konvencijos dėl intervencijos atviroje jūroje avariniais užteršimo nafta atvejais I straipsnio 1 dalyje ir II straipsnio 4 dalyje esantis žodžių junginys „pakrantė ar <…> susiję interesai“, turint omenyje, kad šio 220 straipsnio 6 dalis taikoma ir negyviesiems pakrantės valstybės teritorinės jūros ištekliams, ir bet kokiems jos IEZ ištekliams.

3.
Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijos 220 straipsnio 6 dalį ir Direktyvos 2005/35, iš dalies pakeistos Direktyva 2009/123, 7 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad prie pakrantės valstybės teritorinės jūros ar išskirtinės ekonominės zonos išteklių, kaip jie suprantami pagal šias nuostatas, priskiriamos gaudomos rūšys, taip pat rūšys, susijusios su gaudomomis rūšimis ar priklausomos nuo jų, pavyzdžiui, augalų ir gyvūnų rūšys, kurias gaudomos rūšys vartoja maistui.

4.
Iš esmės nereikia atsižvelgti į Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijos 220 straipsnio 5 dalyje vartojamą sąvoką „labai užteršta“ taikant šios konvencijos 220 straipsnio 6 dalį ir Direktyvos 2005/35, iš dalies pakeistos Direktyva 2009/123, 7 straipsnio 2 dalį, ypač kai vertinamos tokios pažeidimo pasekmės, kokios apibrėžtos šiose nuostatose.

5.
Vertinant tokias pažeidimo pasekmes, kokios apibrėžtos Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijos 220 straipsnio 6 dalyje ir Direktyvos 2005/35, iš dalies pakeistos Direktyva 2009/123, 7 straipsnio 2 dalyje, reikia atsižvelgti į visus veiksnius, padedančius įrodyti, kad buvo padaryta ar gali būti padaryta žala pakrantės valstybės turtui ir susijusiems interesams, taip pat nustatyti šiam turtui ar šiems interesams padarytos žalos arba žalos, kuri gali būti jiems padaryta, apimtį, atsižvelgiant, be kita ko, į:
–
bendrą poveikį keliems šio turto ar interesų elementams ar net visam šiam turtui ar visiems interesams, taip pat į skirtingą pakrantės valstybės pažeidžiamumą, atsižvelgiant į poveikį įvairiam turtui ir susijusiems interesams,
–
nuspėjamas neigiamas išmestų teršalų pasekmes šiam turtui ir susijusiems interesams, remiantis ne tik turimais mokslo duomenimis, bet ir atsižvelgiant į išmetamuose teršaluose esančios (-ių) kenksmingos (-ų) medžiagos (-ų) pobūdį, kiekį, taip pat šių teršalų plitimo kryptį, greitį ir trukmę.

6.
Baltijos jūros zonos konkrečios geografinės ir ekologinės ypatybės ir jos pažeidžiamumas turi įtakos Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijos 220 straipsnio 6 dalies ir Direktyvos 2005/35, iš dalies pakeistos Direktyva 2009/123, 7 straipsnio 2 dalies taikymo sąlygoms tiek, kiek tai susiję su pažeidimo nustatymu ir kvalifikavimu, taip pat, nors ne automatiškai, vertinant žalos, kuri dėl šio pažeidimo padaryta pakrantės valstybės turtui ir susijusiems interesams, apimtį.

7.
Direktyvos 2005/35, iš dalies pakeistos Direktyva 2009/123, 1 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad valstybėms narėms neleidžiama nustatyti tarptautinę teisę atitinkančių priemonių, kurios griežtesnės už nurodytas šios direktyvos 7 straipsnio 2 dalyje, kai ši nuostata taikoma, turint omenyje, kad pakrantės valstybės turi teisę imtis kitų priemonių, lygiaverčių toms, kurios numatytos minėto 220 straipsnio 6 dalyje.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: suomių.