CELEX: 62021CJ0329
Ennakkoratkaisupyyntö
Televiestintä
Sähköiset viestintäverkot ja ‑palvelut
Direktiivi 2002/21/EY (puitedirektiivi)
4 artiklan 1 kohta
Direktiivi 2002/20/EY (valtuutusdirektiivi)
7 artikla
Taajuuksien käyttöoikeuksien myöntäminen
Huutokauppamenettely
Holding‑yhtiö, joka ei ole rekisteröitynyt sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajaksi asianomaisessa jäsenvaltiossa
Sulkeminen taajuuksien myöntämistä koskevan menettelyn ulkopuolelle
Oikeus hakea muutosta myöntämispäätökseen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee sähköisten viestintäverkkojen ja  ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY (EYVL 2002, L 108, s. 33), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/140/EY (EUVL 2009, L 337, s. 37) (jäljempänä puitedirektiivi), 4 artiklan 1 kohdan ja sähköisiä viestintäverkkoja ja  ‑palveluja koskevista valtuutuksista 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/20/EY (EYVL 2002, L 108, s. 21), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140 (jäljempänä valtuutusdirektiivi), 7 artiklan tulkintaa sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä DIGI Communications NV ja toisaalta Nemzeti Média‑ és Hírközlési Hatóság Hivatala (kansallinen viestintä‑ ja mediaviranomainen, Unkari; jäljempänä NMHH) ja joka koskee päätöstä, jonka NMHH on tehnyt huutokauppamenettelyn päätteeksi ja jolla on myönnetty 5G:n käyttöönoton ja muiden langattomien palvelujen ja laajakaistaviestintäpalvelujen tukemiseen liittyviä taajuuksien käyttöoikeuksia (jäljempänä riidanalainen myöntämispäätös).

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin lainsäädäntö

Puitedirektiivi
Puitedirektiivin 4 artiklan, jonka otsikko on ”Muutoksenhakuoikeus”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansallisella tasolla on käytössä tehokkaat järjestelmät, joiden avulla jokainen käyttäjä tai sähköisiä viestintäverkkoja ja/tai  ‑palveluja tarjoava yritys, johon kansallisen sääntelyviranomaisen tekemä päätös vaikuttaa, voi hakea muutosta päätökseen muutoksenhakuelimeltä, joka on riippumaton asianomaisista osapuolista. Tällä elimellä, joka voi olla tuomioistuin, on oltava tehtäviensä tehokkaan hoitamisen edellyttämä asiantuntemus. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tapaukseen liittyvät tosiseikat otetaan asianmukaisesti huomioon ja että käytettävissä on toimiva muutoksenhakujärjestelmä.
– –”
Kyseisen direktiivin 8 artiklan, jonka otsikko on ”Yleiset tavoitteet ja sääntelyperiaatteet”, 2 ja 5 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.      Kansallisten sääntelyviranomaisten on edistettävä kilpailua sähköisten viestintäverkkojen, sähköisten viestintäpalvelujen ja niiden liitännäistoimintojen ja  ‑palvelujen tarjoamisessa muun muassa
a)      varmistamalla, että käyttäjille, myös vammaisille, vanhuksille ja sosiaalisia erityistarpeita omaaville käyttäjille, koituu mahdollisimman paljon hyötyä valinnanvaran lisääntymisestä, hintojen alentumisesta ja laadun parantumisesta;
b)      varmistamalla, ettei kilpailu sähköisen viestinnän alalla, sisällön siirto mukaan lukien, vääristy tai ettei sitä rajoiteta;
d)      edistämällä radiotaajuuksien ja numerovarojen tehokasta käyttöä ja varmistamalla niiden tehokas hallinta.
– –
5.      Kansallisten sääntelyviranomaisten on 2, 3 ja 4 kohdassa tarkoitettuihin poliittisiin tavoitteisiin pyrkiessään sovellettava puolueettomia, avoimia, syrjimättömiä ja oikeasuhteisia sääntelyperiaatteita muun muassa
– –
c)      turvaamalla kuluttajia hyödyttävä kilpailu ja edistämällä tarvittaessa infrastruktuuriin perustuvaa kilpailua;
– –”

Valtuutusdirektiivi
Valtuutusdirektiivin 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”1.      Tässä direktiivissä sovelletaan [puitedirektiivin] 2 artiklassa säädettyjä määritelmiä.
2.      Lisäksi sovelletaan seuraavaa määritelmää:
’yleisvaltuutuksella’ tarkoitetaan jäsenvaltion vahvistamaa oikeudellista kehystä, jolla turvataan oikeus sähköisten viestintäverkkojen ja  ‑palvelujen tarjoamiseen ja jossa asetetaan alakohtaisia velvollisuuksia, joita voidaan soveltaa kaikkiin tai tietyntyyppisiin sähköisiin viestintäverkkoihin ja  ‑palveluihin tämän direktiivin mukaisesti.”
Valtuutusdirektiivin 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Sähköisiä viestintäverkkoja ja  ‑palveluja koskeva yleisvaltuutus”, säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on taattava vapaus tarjota sähköisiä viestintäverkkoja ja  ‑palveluja tässä direktiivissä vahvistettujen edellytysten mukaisesti. Tämän vuoksi jäsenvaltiot eivät saa estää yritystä tarjoamasta sähköisiä viestintäverkkoja ja  ‑palveluja, ellei tämä ole tarpeen perustamissopimuksen 46 artiklan 1 kohdassa määrätyistä syistä.
2.      Sähköisten viestintäverkkojen tai  ‑palvelujen tarjoajilta voidaan vaatia ainoastaan yleisvaltuus, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 6 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja erityisvelvollisuuksia tai 5 artiklassa tarkoitettuja käyttöoikeuksia. Asianomaiselta yritykseltä voidaan edellyttää ilmoituksen tekemistä, mutta ei kansallisten sääntelyviranomaisten nimenomaisen päätöksen tai muun hallinnollisen toimenpiteen saamista ennen kuin valtuutukseen perustuvia oikeuksia voidaan käyttää. Yritys voi aloittaa toiminnan tehtyään mahdollisesti edellytettävän ilmoituksen, noudattaen tarvittaessa kuitenkin 5, 6 ja 7 artiklassa olevien, käyttöä koskevista oikeuksista annettujen säännösten soveltamista.
– –
3.      Tämän artiklan 2 kohdassa tarkoitettu ilmoitus merkitsee vain sitä, että luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö ilmoittaa kansalliselle sääntelyviranomaiselle aikomuksestaan aloittaa sähköisten viestintäverkkojen tai  ‑palvelujen tarjonta ja niiden vähimmäistietojen toimittamista, jotka kansalliset sääntelyviranomaiset tarvitsevat voidakseen pitää rekisteriä tai luetteloa sähköisten viestintäverkkojen ja  ‑palvelujen tarjoajista. Tietoihin on sisällyttävä ainoastaan tarjoajan tunnistamiseksi tarvittavat tiedot, kuten yrityksen rekisterinumero, tarjoajan yhteyshenkilöt, tarjoajan osoite, lyhyt kuvaus verkosta tai palvelusta sekä arvioitu toiminnan aloittamispäivä.”
Valtuutusdirektiivin 6 artiklan, jonka otsikko on ”Yleisvaltuutukseen sekä radiotaajuuksien ja numeroiden käyttöä koskeviin oikeuksiin sisällytettävät ehdot ja erityisvelvollisuudet”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sähköisten viestintäverkkojen tai  ‑palvelujen tarjontaa koskevaan yleisvaltuutukseen sekä radiotaajuuksien ja numeroiden käyttöoikeuksiin voidaan soveltaa ainoastaan liitteessä lueteltuja ehtoja. Näiden ehtojen on oltava syrjimättömiä, oikeasuhteisia ja avoimia ja, radiotaajuuksien käyttöoikeuksien osalta, direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) 9 artiklan mukaisia.”
Valtuutusdirektiivin 7 artiklassa, jonka otsikko on ”Radiotaajuuksien käyttöoikeuksien määrän rajoittamista koskeva menettely”, säädetään seuraavaa:
”1.      Jos jäsenvaltio harkitsee, onko myönnettävien radiotaajuuksien käyttöoikeuksien määrää rajoitettava tai onko olemassa olevien oikeuksien kestoa jatkettava muuten kuin näissä oikeuksissa määritettyjen ehtojen mukaisesti, sen on muun muassa:
a)      otettava asianmukaisella tavalla huomioon tarve tarjota käyttäjille mahdollisimman suuri hyöty ja helpottaa kilpailun kehittymistä;
– –
3.      Jos radiotaajuuksien käyttöä koskevien oikeuksien myöntämistä on rajoitettava, jäsenvaltioiden on myönnettävä tällaiset oikeudet puolueettomin, avoimin, syrjimättömin ja oikeasuhteisin valintaperustein. Valintaperusteissa on otettava asianmukaisesti huomioon [puitedirektiivin] 8 artiklan tavoitteiden ja 9 artiklan vaatimusten saavuttaminen.
– –”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
NMHH aloitti 18.7.2019 huutokauppamenettelyn, joka koski 5G:n käyttöönoton ja muiden langattomien palvelujen ja laajakaistaviestintäpalvelujen tukemiseen liittyvien taajuuksien käyttöoikeuksien myöntämistä (jäljempänä riidanalainen huutokauppamenettely) samana päivänä julkaistuissa asiakirjoissa esitettyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti.
DIGI Communications, joka on Alankomaissa perustettu yhtiö, jota ei ole rekisteröity Unkarissa sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajaksi, teki hakemuksen osallistuakseen riidanalaiseen huutokauppamenettelyyn. NMHH katsoi, ettei kyseinen hakemus ollut muodollisesti pätevä, koska kyseisen viranomaisen mukaan DIGI Communications oli käyttänyt väärin oikeuttaan osallistua kyseiseen menettelyyn ja syyllistynyt toimintaan, jolla pyrittiin kiertämään kyseistä menettelyä yrittämällä johtaa mainittua viranomaista harhaan.
NMHH nimittäin katsoi DIGI Communicationsin tehneen menettelyyn osallistumista koskevan hakemuksen unkarilaisen tytäryhtiönsä DIGI Távközlési és Szolgáltató Korlátolt Felelősségű Társaságin, joka on Unkarissa rekisteröity yhtiö ja joka tarjoaa siellä sähköisiä viestintäpalveluja, sijasta. Kyseisen tytäryhtiön mahdollinen tarjous olisi nimittäin suljettu riidanalaisen huutokauppamenettelyn ulkopuolelle asiakirjoihin sisältyvän poissuljentalausekkeen perusteella.
NMHH jatkoi riidanalaista huutokauppamenettelyä sen jälkeen, kun se oli päättänyt sulkea DIGI Communicationsin sen ulkopuolelle.
DIGI Communications riitautti kyseisen poissulkemispäätöksen tuomioistuimessa. Sen kanne hylättiin ensimmäisessä oikeusasteessa ja toisessa oikeusasteessa Kúriassa (ylin tuomioistuin, Unkari).
Tällä välin NMHH teki riidanalaisen myöntämispäätöksen, jolla se myönsi riidanalaisen huutokauppamenettelyn kohteena olevat taajuuksien käyttöoikeudet kolmelle Unkarin markkinoilla toimivalle sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajalle.
DIGI Communications vaati Fővárosi Törvényszékissä (Budapestin alioikeus, Unkari), joka on tässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, nostamallaan kanteella riidanalaisen myöntämispäätöksen kumoamista, ja se perusti tältä osin asiavaltuutensa siihen, että se on puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ”yritys, johon päätös vaikuttaa”.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, miten mainittua säännöstä olisi tulkittava, sekä toteaa, ettei puitedirektiivissä ole määritelty kyseistä käsitettä ”yritys, johon päätös vaikuttaa”, ja viittaa erityisesti 21.2.2008 annettuun tuomioon Tele2 Telecommunication (C‑426/05, EU:C:2008:103) ja 22.1.2015 annettuun tuomioon T‑Mobile Austria (C‑282/13, EU:C:2015:24). Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa täsmällisemmin kolmeen edellytykseen, joita unionin tuomioistuin on mainittuihin tuomioihin johtaneissa asioissa tarkastellut voidakseen todeta, että päätös vaikuttaa yritykseen puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Kyseisen tuomioistuimen mukaan mainitut edellytykset perustuvat sen osoittamiseen, että ensinnäkin kyseinen yritys tarjoaa sähköisiä viestintäverkkoja tai  ‑palveluja ja että se kilpailee kyseisen kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksen adressaatin tai adressaattien kanssa, että toiseksi kyseinen päätös on tehty menettelyssä, jonka tarkoituksena on kilpailun turvaaminen, ja että kolmanneksi mainittu päätös voi vaikuttaa kyseisen yrityksen asemaan markkinoilla.
Fővárosi Törvényszék on tässä tilanteessa päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      a)      Voidaanko jossain toisessa jäsenvaltiossa rekisteröityä ja toimivaa yritystä pitää [puitedirektiivin]  4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen yritysten, joihin kansallisen sääntelyviranomaisen päätös vaikuttaa, kilpailijana, jos se ei itse tarjoa sähköisiä viestintäpalveluja markkinoilla, joihin päätös liittyy, kun yritys, joka on sen välittömässä määräysvallassa, toimii asianomaisilla markkinoilla palvelujen tarjoajana ja kilpailee niillä niiden yritysten kanssa, joille päätös on osoitettu?
b)      Onko ensimmäisen kysymyksen a kohtaan vastaamiseksi tarpeen tutkia, muodostaako emoyhtiö, joka haluaa nostaa kanteen, taloudellisen kokonaisuuden sellaisen yrityksen kanssa, joka on sen määräysvallassa ja joka toimii kilpailijana asianomaisilla markkinoilla?
2)      a)      Onko huutokauppamenettely, jonka puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa ja valtuutusdirektiivin  7 artiklassa tarkoitettu kansallinen sääntelyviranomainen on saattanut päätökseen ja jonka kohteena ovat 5G‑tukiasemien taajuuksien käyttöoikeudet, jotka liittyvät langattoman laajakaistan lisäpalveluihin, menettely, jolla pyritään turvaamaan kilpailua? Onko katsottava myös, että kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksen, jolla todetaan kyseisen huutokauppamenettely lopputulos, tarkoituksena on tällainen kilpailun turvaaminen?
b)      Mikäli unionin tuomioistuin vastaa toisen kysymyksen a kohtaan myöntävästi, vaikuttaako päätöksen tavoitteeseen turvata kilpailua se, että kansallinen sääntelyviranomainen epää erilliseen päätökseen sisältyvällä lainvoimaisella päätöksellä muutoksenhakijana olevan yrityksen hakemuksen rekisteröinnin, mistä on seurannut, että viimeksi mainittu ei ole kyennyt osallistumaan huutokauppamenettelyyn eikä päätöstä, jolla on ratkaistu menettelyn lopputulos, ole näin ollen osoitettu sille?
3)      a)      Onko puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, tulkittava siten, että siinä annetaan oikeus nostaa kanne kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksestä vain yritykselle,
–        jonka markkina‑asemaan päätös vaikuttaa suoraan ja tosiasiallisesti, tai
–        jonka osalta voidaan osoittaa, että on hyvin todennäköistä, että päätös vaikuttaa sen markkina‑asemaan, tai
–        jonka markkina‑asemaan päätös voi vaikuttaa suoraan tai epäsuorasti?
b)      Voidaanko sen perusteella, että yritys on tehnyt huutokauppamenettelyyn osallistumista koskevan hakemuksen – eli toisin sanoen sen perusteella, että se on halunnut osallistua kyseiseen menettelyyn mutta on epäonnistunut, koska se ei ole täyttänyt edellytyksiä – sellaisenaan katsoa, että päätös vaikuttaa kyseiseen yritykseen kolmannen kysymyksen a kohdassa tarkoitetulla tavalla, vai voiko tuomioistuin hyväksyttävästi vaatia sitä osoittamaan tämän vaikutuksen lisäksi todisteiden avulla?
4)      Onko ensimmäiseen, toiseen ja kolmanteen kysymykseen annettavien vastausten perusteella puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, tulkittava siten, että sähköisiä viestintäpalveluja tarjoavana yrityksenä, johon vaikuttaa kansallisen sääntelyviranomaisen tekemä päätös, jolla todetaan langattoman laajakaistan lisäpalveluihin liittyviä 5G‑tukiasemien taajuuksien käyttöoikeuksia koskevan  huutokauppamenettelyn lopputulos, ja jolla on näin ollen muutoksenhakuoikeus, on pidettävä yritystä,
a)      joka ei harjoita palvelujen tarjoamista koskevaa taloudellista toimintaa asianomaisilla markkinoilla mutta jonka välittömässä määräysvallassa oleva yritys tarjoaa sähköisiä viestintäpalveluja näillä samoilla markkinoilla, ja
b)      jolta on huutokauppamenettelyn osalta evätty menettelyyn osallistumista koskevan hakemuksen rekisteröiminen kansallisen sääntelyviranomaisen lainvoimaisella päätöksellä, joka on tehty ennen kuin mainittu viranomainen on tehnyt päätöksen, jolla on vahvistettu riidanalaisen huutokauppamenettelyn lopputulos, millä siltä on evätty myöhempi osallistuminen huutokauppamenettelyyn?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Tutkittavaksi ottaminen
NMHH väittää huomautuksissaan, ettei ennakkoratkaisukysymyksillä ole merkitystä pääasian ratkaisun kannalta. Se katsoo, ettei puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan soveltamista koskeva kysymys tule esille nyt käsiteltävässä asiassa, kun otetaan huomioon, että Unkarin oikeusjärjestyksessä säädetään muutoksenhakukeinoista, jotka ovat sellaisten DIGI Communicationsin kaltaisten yritysten käytettävissä, jotka on suljettu pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen huutokauppamenettelyn ulkopuolelle ja joihin tällaisen menettelyn päättävän päätöksen ei voida enää sen jälkeen, kun ne ovat käyttäneet kyseisiä muutoksenhakukeinoja, katsoa vaikuttavan.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on käsiteltävänä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella arvioida, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on näin ollen lähtökohtaisesti ratkaistava ne. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän ennakkoratkaisukysymyksen ainoastaan, jos on ilmeistä, ettei pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 2.10.2018, Ministerio Fiscal, C‑207/16, EU:C:2018:788, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, nyt käsiteltävässä asiassa esitetyt kysymykset koskevat erityisesti puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan ja valtuutusdirektiivin 7 artiklan tulkintaa. Pyydetty tulkinta vaikuttaa lisäksi tarpeelliselta pääasian – jonka todellisuutta ei myöskään ole kiistetty – ratkaisun kannalta, ja ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kyseisessä päätöksessä esittänyt riittävät tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotta unionin tuomioistuin voi antaa hyödyllisen vastauksen näihin kysymyksiin. Lisäksi on todettava, että NMHH:n esittämät väitteet kohdistuvat pääasiallisesti niiden unionin oikeussääntöjen, joita ennakkoratkaisukysymykset koskevat, soveltamisalaan ja ulottuvuuteen ja näin ollen niiden tulkintaan. Tällaiset esitettyjen kysymysten asiasisältöön kohdistuvat väitteet eivät voi johtaa kysymysten tutkimatta jättämiseen  (ks. vastaavasti tuomio 27.10.2022, Proximus (Julkiset sähköiset luettelot), C‑129/21, EU:C:2022:833, 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen on todettava, että nämä kysymykset on otettava tutkittavaksi.

Kysymysten aineellinen tarkastelu
On muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Unionin tuomioistuimen on tämän vuoksi tarvittaessa muotoiltava sille esitetyt kysymykset uudelleen. Unionin tuomioistuin saattaa myös joutua ottamaan huomioon sellaisia unionin oikeuden sääntöjä, joihin kansallinen tuomioistuin ei ole ennakkoratkaisukysymyksessään viitannut (tuomio 14.5.2020, T‑Systems Magyarország, C‑263/19, EU:C:2020:373, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Toinen kysymys
Toisella kysymyksellään, jota on tarkasteltava ensiksi, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko valtuutusdirektiivin 7 artiklaa tulkittava siten, että taajuuksien käyttöoikeuksien myöntämistä koskevalla valintamenettelyllä ja myöntämispäätöksellä, johon kyseinen menettely johtaa, pyritään turvaamaan kilpailua, ja jos tähän kysymykseen vastataan myöntävästi, voidaanko sitä, että tällaiseen menettelyyn sisältyy vaihe, jossa tutkitaan mahdollisten hakemusten yhteensopivuutta kyseiseen menettelyyn liittyvien tarjouseritelmien kanssa ja joka voi johtaa hakijan sulkemiseen lopullisesti menettelyn ulkopuolelle, pitää kyseisen tavoitteen vastaisena.
On todettava ensinnäkin yhtäältä, että valtuutusdirektiivin 7 artiklan 1 kohdan a alakohdassa edellytetään, että kun jäsenvaltiot harkitsevat, onko tarkoituksenmukaista rajoittaa myönnettävien radiotaajuuksien käyttöoikeuksien määrää tai pidentää olemassa olevia oikeuksia muilla kuin mainituissa oikeuksissa määrätyillä ehdoilla, niiden on otettava asianmukaisesti huomioon tarve edistää kilpailua. Toisaalta kyseisen artiklan 3 kohdassa täsmennetään, että jos tällaisten käyttöoikeuksien myöntämistä on rajoitettava, jäsenvaltioiden on myönnettävä tällaiset oikeudet puolueettomin, avoimin, syrjimättömin ja oikeasuhteisin perustein, joissa on otettava asianmukaisesti huomioon puitedirektiivin 8 artiklassa säädettyjen tavoitteiden saavuttaminen.
Kuten unionin tuomioistuin on jo todennut, puitedirektiivin 8 artiklassa asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus varmistaa, että kansalliset sääntelyviranomaiset toteuttavat kaikki aiheelliset toimenpiteet edistääkseen kilpailua sähköisten viestintäpalvelujen tarjoamisessa ja huolehtivat siitä, ettei kilpailua sähköisen viestinnän alalla vääristetä tai rajoiteta, sekä poistavat jäljellä olevat esteet kyseisten palvelujen unioninlaajuiselta tarjonnalta (tuomio 26.7.2017, Persidera, C‑112/16, EU:C:2017:597, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi on todettava, että nyt käsiteltävässä asiassa sovellettava säännöstö perustuu muun muassa tehokkaan ja vääristymättömän kilpailun tavoitteeseen, ja sillä pyritään kyseisen kilpailun kehittämiseen erityisesti yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta noudattaen (tuomio 26.7.2017, Persidera, C‑112/16, EU:C:2017:597, 42 kohta).
Edellä esitetystä seuraa, että riidanalaisen huutokauppamenettelyn kaltaisen menettelyn ja näin ollen myöntämispäätöksen, johon kyseinen menettely johtaa, tarkoituksena on edistää ja kehittää toimivaa ja vääristymätöntä kilpailua yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta noudattaen.
Toiseksi on todettava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, kyseenalaistetaanko tämä tehokkaan ja vääristymättömän kilpailun edistämistä ja kehittämistä koskeva tavoite sen perusteella, että asianomainen kansallinen sääntelyviranomainen on erillisellä päätöksellä kieltäytynyt rekisteröimästä sellaisen yrityksen hakemusta, joka näin ollen ei enää ole sen päätöksen adressaatti, jolla kyseinen huutokauppamenettely päätetään.
Siltä osin kuin on kyse radiotaajuuksien käyttöoikeuksien myöntämistä koskevista menettelyistä, nyt käsiteltävässä asiassa sovellettavassa lainsäädännössä sallitaan lähtökohtaisesti se, että myönnettävien radiotaajuuksien käyttöoikeuksien lukumäärää rajoitetaan radiotaajuuksien niukkuuden vuoksi ja radiotaajuuksien tehokkaan hallinnoinnin varmistamiseksi (tuomio 26.7.2017, Europa Way ja Persidera, C‑560/15, EU:C:2017:593, 73 kohta).  Jäsenvaltioilla on sovellettavassa lainsäädännössä vahvistettuja tavoitteita ja velvollisuuksia noudattaen vapaus tältä osin päättää, ottavatko ne käyttöön tarjouskilpailuun perustuvia vai vertailevia menettelyjä riippumatta siitä, ovatko ne vastikkeettomia vai vastikkeellisia, ja kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, onko tällainen valintamenettely kyseisten vaatimusten ja velvollisuuksien mukainen (tuomio 26.7.2017, Europa Way ja Persidera, C‑560/15, EU:C:2017:593, 65 ja 66 kohta).
Tästä seuraa, että jäsenvaltioilla on harkintavaltaa järjestämiensä taajuuksien käyttöoikeuksien myöntämismenettelyjen luonteen ja yksityiskohtaisten sääntöjen osalta, eikä mikään oikeuta lähtökohtaisesti katsomaan, ettei tällaiseen menettelyyn voi sisältyä vaihetta, jossa tutkitaan sitä, ovatko mahdolliset menettelyyn osallistumista koskevat hakemukset kansallisen sääntelyviranomaisen määrittelemien tarjouseritelmien mukaisia, mikä merkitsee mahdollisesti sitä, että tietyt hakijat suljetaan kyseisen menettelyn ulkopuolelle, edellyttäen, että mainitun menettelyn voidaan kokonaisuudessaan katsoa olevan valtuutusdirektiivin 7 artiklassa asetettujen vaatimusten ja edellytysten mukainen.
Edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että valtuutusdirektiivin 7 artiklaa on tulkittava siten, että taajuuksien käyttöoikeuksien myöntämistä koskevalla valintamenettelyllä ja myöntämispäätöksellä, johon kyseinen menettely johtaa, pyritään edistämään ja kehittämään toimivaa ja vääristymätöntä kilpailua yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta noudattaen. Se, että tällaiseen menettelyyn kuuluu vaihe, jossa tutkitaan sitä, ovatko mahdolliset menettelyyn osallistumista koskevat hakemukset kyseiseen menettelyyn liittyvien tarjouseritelmien mukaisia, ei ole tämän tavoitteen vastaista, kunhan kyseinen menettely kokonaisuudessaan on kyseisessä 7 artiklassa säädettyjen vaatimusten ja edellytysten mukainen.

Ensimmäinen, kolmas ja neljäs kysymys
Aluksi on palautettava mieleen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan puitedirektiivin 4 artikla on perusoikeuskirjan 47 artiklassa taatun tehokkaan oikeussuojan periaatteen, jonka mukaan jäsenvaltioiden tuomioistuinten on varmistettava yksityisillä oikeussubjekteilla unionin oikeuden perusteella olevien oikeuksien oikeussuoja, ilmentymä (tuomio 13.10.2016, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej ja Petrotel, C‑231/15, EU:C:2016:769, 20 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Puitedirektiivin 4 artiklassa tarkoitetussa tilanteessa  tehokkaan oikeussuojan antamista koskevaa vaatimusta, johon kyseinen artikla perustuu, on sovellettava myös käyttäjiin ja yrityksiin, jotka voivat johtaa oikeuksia unionin oikeusjärjestyksestä ja etenkin sähköisestä viestinnästä annetuista direktiiveistä ja joiden oikeuksia kansallisen sääntelyviranomaisen tekemä päätös loukkaa (tuomio 22.1.2015, T‑Mobile Austria, C‑282/13, EU:C:2015:24, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi on todettava, että koska kansallisten sääntelyviranomaisten on – kuten tämän tuomion 26 kohdassa on todettu – puitedirektiivin 8 artiklan 2 kohdan mukaisesti edistettävä kilpailua sähköisten viestintäverkkojen, sähköisten viestintäpalvelujen ja niiden liitännäistoimintojen ja  ‑palvelujen tarjoamisessa muun muassa varmistamalla, ettei kilpailua sähköisen viestinnän alalla vääristetä tai rajoiteta, puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan suppea tulkinta, jonka mukaan kyseisessä säännöksessä ei anneta muutoksenhakuoikeutta muille henkilöille kuin kansallisten sääntelyviranomaisten tekemien päätösten adressaateille, ei ole kovin yhteensopiva kyseisiä sääntelyviranomaisia mainitun direktiivin 8 artiklan perusteella velvoittavien yleisten tavoitteiden ja sääntelyperiaatteiden kanssa eikä etenkään kilpailun edistämistä koskevan päämäärän kanssa (tuomio 22.1.2015, T‑Mobile Austria, C‑282/13, EU:C:2015:24, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohta koskee näin ollen sekä kyseisen päätöksen adressaatteja että muita yrityksiä, jotka tarjoavat sähköisiä viestintäverkkoja tai ‑palveluja ja jotka voivat olla kyseisten adressaattien kilpailijoita, siltä osin kuin kyseinen päätös voi vaikuttaa niiden asemaan markkinoilla (tuomio 22.1.2015, T‑Mobile Austria, C‑282/13, EU:C:2015:24, 37 kohta).
Toisin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin näyttää olettavan – ja kuten myös julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 24 kohdassa – kyseisen oikeuskäytännön perusteella ei kuitenkaan voida päätellä, että puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan soveltamisala rajoittuisi kyseisten adressaattien lisäksi ainoastaan tällaisten adressaattien kanssa kilpaileviin yrityksiin.
Kyseisen säännöksen sanamuodosta nimittäin ilmenee, että jäsenvaltioille asetetaan velvollisuus myöntää muutoksenhakuoikeus jokaiselle käyttäjälle tai yritykselle, joka yhtäältä ”tarjoaa sähköisiä viestintäverkkoja ja/tai  ‑palveluja” ja johon toisaalta kansallisen sääntelyviranomaisen tekemä päätös, jonka se aikoo riitauttaa, ”vaikuttaa”, rajoittamatta kyseistä oikeutta ainoastaan päätöksen adressaatin tai adressaattien kilpailijoihin.
Edellä esitetyn perusteella, ja kun otetaan huomioon tämän tuomion 23 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä, kolmannella ja neljännellä kysymyksellään, joita on aiheellista käsitellä yhdessä, onko puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, tulkittava siten, että siinä annetaan muutoksenhakuoikeus yritykselle,
–        joka on osallistunut muun jäsenvaltion kuin sen, johon kyseinen yritys on sijoittautunut ja jossa se harjoittaa toimintaansa, kansallisen sääntelyviranomaisen sähköisen viestinnän alalla järjestämään huutokauppamenettelyyn tekemällä menettelyyn osallistumista koskevan hakemuksen
–        joka ei itse tarjoa sähköistä viestintäpalvelua sen jäsenvaltion markkinoilla, jota kyseinen menettely koskee, mutta jolla on suora määräysvalta kyseisillä markkinoilla toimivassa yrityksessä, ja
–        jonka osalta kyseinen kansallinen sääntelyviranomainen on tehnyt päätöksen, jolla sen hakemuksen rekisteröinti on mainitun menettelyn osalta evätty sillä perusteella, ettei se täytä vaadittuja edellytyksiä, ja josta on tullut lainvoimainen,
riitauttaakseen myöhemmän päätöksen, jolla mainittu kansallinen sääntelyviranomainen on päättänyt tehdä sopimuksen, jota huutokauppamenettely koskee, kolmansien osapuolten kanssa.
Tältä osin on korostettava, että unionin tuomioistuimen puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdasta – joka, kuten tämän tuomion 33 kohdassa on palautettu mieleen, on perusoikeuskirjan 47 artiklan määräyksissä taatun tehokkaan oikeussuojan periaatteen ilmentymä – esittämässä tulkinnassa on otettava huomioon kyseisen perusoikeuden merkitys sellaisena kuin se ilmenee perusoikeuskirjassa perustetusta järjestelmästä kokonaisuudessaan.  Erityisesti on otettava huomioon, että vaikka perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa sallitaan rajoituksia perusoikeuskirjassa vahvistettujen oikeuksien käyttöön, kyseisessä määräyksessä vaaditaan kuitenkin, että rajoitukset on toteutettava kyseisen perusoikeuden keskeistä sisältöä kunnioittaen, ja edellytetään lisäksi, että suhteellisuusperiaatteen mukaisesti rajoitukset ovat välttämättömiä ja vastaavat tosiasiallisesti unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita (ks. vastaavasti tuomio 4.6.2013, ZZ, C‑300/11, EU:C:2013:363, 51 kohta).
Lisäksi on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä lainsäädännöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös on (tuomio 22.1.2015, T‑Mobile Austria, C‑282/13, EU:C:2015:24, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävän asian osalta on ensinnäkin palautettava mieleen, ettei puitedirektiivissä tai valtuutusdirektiivissä määritellä sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajan käsitettä (tuomio 30.4.2014, UPC DTH, C‑475/12, EU:C:2014:285, 55 kohta). Tämän käsitteen sisällön täsmentämiseksi on näin ollen viitattava valtuutusdirektiivillä käyttöön otettuun sääntelyjärjestelmään ja kaikkien asian kannalta merkityksellisten säännösten tavoitteisiin.
On muistettava, että valtuutusdirektiivin 3 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on taattava vapaus tarjota sähköisiä viestintäverkkoja ja  ‑palveluja kyseisessä direktiivissä säädettyjen edellytysten mukaisesti. Kyseisen 3 artiklan 2 kohdan mukaan sähköisten viestintäverkkojen tai  ‑palvelujen tarjoajilta voidaan vaatia ainoastaan yleisvaltuutus, jolla tarkoitetaan mainitun direktiivin 2 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltion vahvistamaa oikeudellista kehystä, jolla turvataan oikeus sähköisten viestintäverkkojen ja  ‑palvelujen tarjoamiseen ja jossa asetetaan alakohtaisia velvollisuuksia, joita voidaan soveltaa kaikkiin tai tietyntyyppisiin sähköisiin viestintäverkkoihin ja  ‑palveluihin tämän direktiivin mukaisesti.
Valtuutusdirektiivin 6 artiklan 1 kohdan mukaan sähköisten viestintäverkkojen tai  ‑palvelujen tarjoamista koskevaan yleisvaltuutukseen voidaan soveltaa ainoastaan kyseisen direktiivin liitteessä lueteltuja ehtoja, joiden on oltava syrjimättömiä, oikeasuhteisia ja avoimia.
Mainitun direktiivin 3 artiklan 2 kohdan toisessa virkkeessä säädetään lisäksi, että ”asianomaiselta yritykseltä voidaan edellyttää ilmoituksen tekemistä, mutta ei kansallisten sääntelyviranomaisten nimenomaisen päätöksen tai muun hallinnollisen toimenpiteen saamista ennen kuin valtuutukseen perustuvia oikeuksia voidaan käyttää”. Kyseisen artiklan 3 kohdassa täsmennetään tältä osin, että 2 kohdassa tarkoitettu ilmoitus rajoittuu luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön kansalliselle sääntelyviranomaiselle antamaan ilmoitukseen, jossa se ilmoittaa tälle muun muassa ”aikomuksestaan aloittaa sähköisten viestintäverkkojen tai  ‑palvelujen tarjoaminen”.
Edellä esitetystä seuraa, että sellaisissa jäsenvaltioissa, joihin NMHH:n istunnossa esittämien tietojen perusteella Unkari lukeutuu ja jotka velvoittavat asianomaiset yritykset tekemään valtuutusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun ilmoituksen, näiden yritysten on tehtävä tämä ilmoitus vain ennen kuin ne tosiasiallisesti aloittavat sähköisten viestintäverkkojen tai  ‑palvelujen tarjoamisen. Näin ollen ei voida sulkea pois sitä, että yritys, joka aikoo aloittaa tällaisen toiminnan, voi osallistua riidanalaisen huutokauppamenettelyn kaltaiseen menettelyyn ennen kuin se tekee tällaisen ilmoituksen asianomaiselle kansalliselle sääntelyviranomaiselle.
Tämän toteamuksen perusteella se, että ainoastaan toimivaltaiselle kansalliselle sääntelyviranomaiselle ilmoituksen jo tehneitä yrityksiä pidettäisiin puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan soveltamista varten yrityksinä, jotka ”tarjoavat sähköisiä viestintäverkkoja ja/tai  ‑palveluja”, merkitsisi lähtökohtaisesti sitä, että kaikki uudet toimijat, jotka haluavat tulla markkinoille, mukaan lukien toimijat, jotka ovat tehneet aloitteen huutokauppamenettelyyn osallistumisesta tekemällä tätä koskevan hakemuksen tarkoituksenaan tosiasiallisesti päästä markkinoille, jäisivät siinä taatun oikeussuojan ulkopuolelle. Tällainen tulkinta puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdasta, luettuna yhdessä valtuutusdirektiivin edellä mainittujen säännösten kanssa, ei kuitenkaan vastaisi perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistetun tehokasta oikeussuojaa koskevan perusoikeuden keskeistä sisältöä, koska sillä evättäisiin tällaisilta toimijoilta kaikki mahdollisuudet riitauttaa päätös, joka voi olla niille vastainen, ja se olisi ristiriidassa tämän tuomion 26 kohdassa mainittujen tavoitteiden ja 33–36 kohdassa mainitun oikeuskäytännön kanssa.
Jotta yrityksen voitaisiin katsoa olevan yritys, joka ”tarjoaa sähköisiä viestintäverkkoja ja/tai  ‑palveluja” puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, sen ei välttämättä ole pitänyt tehdä asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille virallista ilmoitusta niissä tapauksissa, joissa kyseisen jäsenvaltion oikeudessa edellytetään tällaista ilmoitusta valtuutusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdan mukaisesti, tai yleisemmin jo toimittava kyseisen jäsenvaltion markkinoilla, kunhan kyseinen yritys täyttää mainitussa säännöksessä tarkoitetulle yleisvaltuutukselle kyseisessä jäsenvaltiossa asetetut objektiiviset edellytykset, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.
Näin ollen on katsottava, että yritys, joka ei vielä ole tullut markkinoille mutta joka on osallistunut riidanalaisen huutokauppamenettelyn kaltaiseen menettelyyn tekemällä osallistumista koskevan hakemuksen, täyttää edellisessä kohdassa mainitut vaatimukset, sillä edellytyksellä, että se täyttää kyseiset objektiiviset edellytykset, ja näin on riippumatta siitä, onko sillä tytäryhtiö, joka toimii kyseisillä markkinoilla.
Siltä osin kuin on toiseksi kyse puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa mainitusta edellytyksestä, jonka mukaan sääntelyviranomaisen päätöksen, jonka yritys aikoo riitauttaa, tulee ”vaikuttaa” kyseiseen yritykseen, on katsottava, että mainittu edellytys täyttyy, kunhan kyseinen päätös voi vaikuttaa kyseisen yrityksen asemaan markkinoilla, tai kun mainittu päätös voi mahdollisesti vaikuttaa niihin oikeuksiin, joita kyseisellä yrityksellä on unionin oikeuden perusteella (ks. vastaavasti tuomio 21.2.2008, Tele2 Telecommunication, C‑426/05, EU:C:2008:103, 32 ja 39 kohta ja tuomio 22.1.2015, T‑Mobile Austria, C‑282/13, EU:C:2015:24, 37 kohta). Kyseinen edellytys täyttyy näin ollen silloin, kun asianomaisen kansallisen sääntelyviranomaisen päätös potentiaalisesti vaikuttaa kyseisen yrityksen oikeuksiin yhtäältä sisältönsä ja toisaalta sellaisen toiminnan takia, jota kyseinen yritys harjoittaa tai aikoo harjoittaa  (ks. vastaavasti tuomio 24.4.2008, Arcor, C‑55/06, EU:C:2008:244, 176 kohta).
Näin ollen on todettava, että päätös, jonka kansallinen sääntelyviranomainen tekee riidanalaisen huutokauppamenettelyn kaltaisen menettelyn päätteeksi, vaikuttaa puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on tulkinnut sitä edellisessä kohdassa mieleen palautetussa oikeuskäytännössä, tarkoitetulla tavalla yritykseen, joka on osallistunut kyseiseen menettelyyn tekemällä siihen osallistumista koskevan hakemuksen.
Tällaisen yrityksen konkreettinen toimenpide, joka perustuu siihen, että se tekee huutokauppamenettelyyn osallistumista koskevan hakemuksen päästäkseen tosiasiallisesti markkinoille, joita kyseinen menettely koskee, riittää nimittäin lähtökohtaisesti osoittamaan, että päätös, jolla kansallinen sääntelyviranomainen päättää kyseisen menettelyn myöntämällä kolmansille osapuolille radiotaajuuksien käyttöoikeuksia, joita mainittu yritys toivoi saavansa, vaikuttaa kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla sisällöltään saman yrityksen suunnittelemaan toimintaan ja näin ollen potentiaalisesti kyseisen yrityksen oikeuksiin.
Pelkästään se seikka, että tällainen yritys on suljettu pois huutokauppamenettelystä, joka on johtanut myöntämispäätökseen, jolla kyseinen menettely on päätetty lainvoimaiseksi tulleella päätöksellä, kuten nyt käsiteltävässä asiassa, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin tarkistettava, ei voi poistaa kyseiseltä yritykseltä asemaa yrityksenä, johon mainittu myöntämispäätös vaikuttaa puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Lisäksi on todettava, että unionin tuomioistuin on julkisia tavaranhankintoja ja rakennusurakoita koskeviin sopimuksiin liittyvien muutoksenhakumenettelyjen soveltamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 21.12.1989 annetun neuvoston direktiivin 89/665/ETY (EYVL 1989, L 395, s. 33) soveltamisalaan kuuluvien julkisten hankintojen yhteydessä toki jo todennut, että sopimuksentekomenettelyssä hylätyn tarjoajan asiavaltuutta tämän sopimuksen tekemistä koskevan päätöksen osalta ei voida perustaa siihen, että kyseinen tarjoaja voitaisiin mahdollisesti valita hankintasopimuksen sopimuspuoleksi siinä tapauksessa, että kyseisen päätöksen kumoamisen jälkeen hankintaviranomainen päättää aloittaa uuden hankintamenettelyn (määräys 17.5.2022, Estaleiros Navais de Peniche, C‑787/21, ei julkaistu, EU:C:2022:414, 27 kohta).
Kyseisen direktiivin 2 a artiklan 2 kohdassa säädetään kuitenkin, että tarjoajilla ja hakijoilla on oltava oikeus hakea muutosta myöntämispäätökseen, jos ne ovat ”asianomaisia” siinä mielessä, että niitä ”ei ole vielä lopullisesti suljettu pois”. Unionin tuomioistuin on 21.12.2021 antamassaan tuomiossa Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, 72 ja 75 kohta) näin ollen katsonut, ettei tällaisilla tarjoajilla, jotka kyseiseen säännökseen viitaten on suljettu menettelyn ulkopuolelle, ole asiavaltuutta.
On kuitenkin todettava, ettei puitedirektiivi sisällä yhtään direktiivin 89/665 2 a artiklan 2 kohtaa vastaavaa säännöstä. Kun kyse on säännöksestä, jolla rajoitetaan tehokasta oikeussuojaa koskevaa perusoikeutta, ja kun otetaan huomioon tämän tuomion 40 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, jossa korostetaan suhteellisuusperiaatteen merkitystä tässä yhteydessä, samaa lähestymistapaa ei näin ollen ole sovellettava analogisesti tulkittaessa puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohtaa, koska lainsäätäjä ei ole katsonut, että tällainen säännös oli tarpeen sisällyttää viimeksi mainittuun direktiiviin.
Näin ollen on katsottava, että kun kyse on kanteesta, jonka yritys on nostanut puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan nojalla riitauttaakseen myöntämispäätöksen, jolla päätetään huutokauppamenettely, johon kyseinen yritys on osallistunut tekemällä osallistumista koskevan hakemuksen, mutta josta se on suljettu pois aikaisemmalla lainvoimaiseksi tulleella päätöksellä, kyseisen yrityksen asiavaltuus voidaan perustaa siihen, että kyseinen yritys voisi mahdollisesti osallistua uuteen huutokauppamenettelyyn, joka koskee samojen radiotaajuuksien käyttöoikeuksien myöntämistä, ja mahdollisesti saada nämä oikeudet siinä tapauksessa, että mainitun päätöksen kumoamisen jälkeen hankintaviranomainen päättäisi aloittaa tällaisen menettelyn.
Kolmanneksi on kuitenkin palautettava mieleen oikeusvoiman periaatteen merkitys sekä unionin oikeusjärjestyksessä että kansallisissa oikeusjärjestyksissä. Sekä oikeusrauhan ja oikeussuhteiden vakauden että hyvän lainkäytön varmistamiseksi on näet tärkeää, että käytettävissä olevien oikeussuojakeinojen käytön tai näitä oikeussuojakeinoja varten säädettyjen määräaikojen päättymisen jälkeen lainvoimaisiksi tulleita tuomioistuinten ratkaisuja ei voida enää saattaa kyseenalaisiksi (tuomio 14.5.2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU ja C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 185 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Siinä tapauksessa, että yritys, joka on suljettu riidanalaisen huutokauppamenettelyn kaltaisen huutokauppamenettelyn ulkopuolelle kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksellä, joka on tuomioistuinratkaisun johdosta tullut lainvoimaiseksi, nostaa puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan nojalla kanteen riitauttaakseen kyseisen menettelyn päättävän myöntämispäätöksen, kyseinen kanne ei saa loukata kyseisen tuomioistuinratkaisun oikeusvoimaa.
Tältä osin on korostettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan oikeusvoima ulottuu ainoastaan niihin tosiseikkoja koskeviin kysymyksiin ja oikeuskysymyksiin, jotka tuomioistuimen päätöksellä nimenomaisesti tai väistämättä on ratkaistu (tuomio 16.7.2009, komissio v. Schneider Electric, C‑440/07 P, EU:C:2009:459, 102 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Oikeusvoiman periaatteen soveltaminen nyt käsiteltävässä asiassa riippuu näin ollen lähtökohtaisesti sen kanteen sisällöstä, jonka DIGI Communications on nostanut riidanalaisen myöntämispäätöksen riitauttamiseksi, ja näin ollen kyseisen kanteen sisällön ja sen tuomioistuinratkaisun sisällön mahdollisesta päällekkäisyydestä, jolla DIGI Communicationsin kanne, jolla se on riitauttanut päätöksen sen sulkemisesta riidanalaisen huutokaupan ulkopuolelle, on lopullisesti hylätty. Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 86 kohdassa todennut, tämä riippuu konkreettisemmin siitä, riitauttaako DIGI Communications riidanalaisen myöntämispäätöksen kyseenalaistaakseen sen, että se on suljettu kyseisen huutokauppamenettelyn ulkopuolelle, vetoamalla siihen, että siihen on sovellettu lainvastaista poissulkemisperustetta, vai kyseenalaistaako se taajuuksien käyttöoikeuksien myöntämisen laillisuuden eri syistä kuin ne, jotka olivat perusteena sille, että se itse suljettiin mainitun menettelyn ulkopuolelle.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen, kolmanteen ja neljänteen kysymykseen on vastattava, että puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että siinä annetaan muutoksenhakuoikeus yritykselle
–        joka on osallistunut muun jäsenvaltion kuin sen, johon kyseinen yritys on sijoittautunut ja jossa se harjoittaa toimintaansa, kansallisen sääntelyviranomaisen sähköisen viestinnän alalla järjestämään huutokauppamenettelyyn tekemällä kyseiseen menettelyyn osallistumista koskevan hakemuksen
–        joka ei itse tarjoa sähköistä viestintäpalvelua sen jäsenvaltion markkinoilla, jota kyseinen menettely koskee, mutta joka täyttää valtuutusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulle yleisvaltuutukselle mainitussa jäsenvaltiossa asetetut objektiiviset edellytykset, riippumatta siitä, onko sillä mahdollisesti määräysvalta toisessa yrityksessä, joka toimii kyseisillä markkinoilla
–        jonka osalta kansallinen sääntelyviranomainen on tehnyt päätöksen, jolla sen menettelyyn osallistumista koskevan hakemuksen rekisteröinti on mainitun menettelyn osalta evätty sillä perusteella, ettei se täytä vaadittuja edellytyksiä, ja josta on sittemmin tullut lainvoimainen sellaisen tuomioistuinratkaisun perusteella, jolla kyseisestä päätöksestä nostettu kanne on hylätty,
riitauttaakseen myöhemmän päätöksen, jolla mainittu kansallinen sääntelyviranomainen on päättänyt tehdä sopimuksen, jota huutokauppamenettely koskee, kolmansien osapuolten kanssa, sillä edellytyksellä, ettei kyseisen yrityksen nostama kanne loukkaa kyseisen tuomioistuinratkaisun oikeusvoimaa.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Sähköisiä viestintäverkkoja ja
‑
palveluja koskevista valtuutuksista 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/20/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/140/EY, 7 artiklaa
on tulkittava siten, että
–
taajuuksien käyttöoikeuksien myöntämistä koskevalla valintamenettelyllä ja myöntämispäätöksellä, johon kyseinen menettely johtaa, pyritään edistämään ja kehittämään toimivaa ja vääristymätöntä kilpailua yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta noudattaen
–
se, että tällaiseen menettelyyn kuuluu vaihe, jossa tutkitaan sitä, ovatko mahdolliset menettelyyn osallistumista koskevat hakemukset kyseiseen menettelyyn liittyvien tarjouseritelmien mukaisia, ei ole tämän tavoitteen vastaista, kunhan kyseinen menettely kokonaisuudessaan on kyseisessä 7 artiklassa säädettyjen vaatimusten ja edellytysten mukainen.
2)
Sähköisten viestintäverkkojen ja
‑
palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140, 4 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa,
on tulkittava siten, että siinä annetaan muutoksenhakuoikeus yritykselle,
–
joka on osallistunut muun jäsenvaltion kuin sen, johon kyseinen yritys on sijoittautunut ja jossa se harjoittaa toimintaansa, kansallisen sääntelyviranomaisen sähköisen viestinnän alalla järjestämään huutokauppamenettelyyn tekemällä kyseiseen menettelyyn osallistumista koskevan hakemuksen
–
joka ei itse tarjoa sähköistä viestintäpalvelua sen jäsenvaltion markkinoilla, jota kyseinen menettely koskee, mutta joka täyttää direktiivin 2002/20, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140, 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulle yleisvaltuutukselle mainitussa jäsenvaltiossa asetetut objektiiviset edellytykset, riippumatta siitä, onko sillä mahdollisesti määräysvalta toisessa yrityksessä, joka toimii kyseisillä markkinoilla
–
jonka osalta kansallinen sääntelyviranomainen on tehnyt päätöksen, jolla sen menettelyyn osallistumista koskevan hakemuksen rekisteröinti on mainitun menettelyn osalta evätty sillä perusteella, ettei se täytä vaadittuja edellytyksiä, ja josta on tullut lainvoimainen sellaisen tuomioistuinratkaisun perusteella, jolla kyseisestä päätöksestä nostettu kanne on hylätty,
riitauttaakseen myöhemmän päätöksen, jolla mainittu kansallinen sääntelyviranomainen on päättänyt tehdä sopimuksen, jota huutokauppamenettely koskee, kolmansien osapuolten kanssa, sillä edellytyksellä, ettei kyseisen yrityksen nostama kanne loukkaa kyseisen tuomioistuinratkaisun oikeusvoimaa.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: unkari.