CELEX: 62017CJ0515
Žalba
Tužba za poništenje
Članak 19. Statuta Suda Europske unije
Zastupanje stranaka u postupcima po izravnim tužbama pred sudovima Unije
Odvjetnik koji je treća strana u odnosu na tužitelja
Članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima

Svojim žalbama, Uniwersytet Wrocławski (Sveučilište u Wrocławu, Poljska) i Republika Poljska zahtijevaju ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 13. lipnja 2017., Uniwersytet Wrocławski/REA (
T‑137/16
, neobjavljeno; u daljnjem tekstu: pobijano rješenje,
EU:T:2017:407
), kojim je taj sud kao očito nedopuštenu odbacio tužbu Sveučilišta u Wrocławu podnesenu radi, s jedne strane, poništenja odluka Izvršne agencije za istraživanje (REA), kojima je ta agencija djelovala u ime Europske komisije, o raskidanju sporazuma o dodjeli bespovratnih sredstava Cossar (br. 252908) i obvezivanju tog sveučilišta na povrat iznosa od 36508,37 eura, 58031,38 eura i 6286,68 eura i naknadu štete u iznosu od 5803,14 eura i, s druge strane, zahtjeva da se REA‑i naloži povrat odgovarajućih iznosa uvećanih za kamate od dana isplate tih iznosa do dana njihova povrata.
Pravni okvir
Pravo Unije
Na temelju članka 19. Statuta Suda Europske unije, koji se na Opći sud primjenjuje u skladu s prvim stavkom članka 53. tog statuta:
„Države članice i institucije Unije pred Sudom zastupa zastupnik [agent], koji se imenuje za svaki pojedinačni predmet; zastupniku [agentu] može pomagati savjetnik ili pravnik [odvjetnik].
Države koje su stranke Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru, a nisu države članice, i u tom Sporazumu navedeno nadzorno tijelo EFTA‑e zastupane su na isti način.
Ostale stranke mora zastupati pravnik [odvjetnik].
Samo pravnik [odvjetnik] koji je ovlašten zastupati pred sudom države članice ili druge države koja je stranka Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru može pred Sudom nastupiti kao zastupnik ili savjetnik neke stranke.”
Članak 51. stavak 1. Poslovnika Općeg suda predviđa:
„Stranke mora zastupati agent ili odvjetnik, u skladu s uvjetima predviđenima člankom 19. Statuta.”
Poljsko pravo
Poljsko pravo uz odvjetničko zanimanje poznaje i zanimanje pravnog savjetnika (
radca prawny
). Pravni savjetnici mogu tražiti upis u imenik odvjetničke komore i biti ovlašteni zastupati svoje klijente pred poljskim sudovima.
Okolnosti spora
Okolnosti spora mogu se sažeti na sljedeći način.
U okviru programa za istraživanje, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti, REA je sa Sveučilištem u Wrocławu sklopila sporazum o dodjeli bespovratnih sredstava u kojem je među ostalim bilo određeno da je istraživač zaposlen u punom radnom vremenu u sklopu aktivnosti za koju se dodjeljuju bespovratna sredstava ovlašten primati samo prihode koji se odnose na njegov istraživački rad.
Međutim, pokazalo se da je predmetni istraživač primao prihode i od drugih aktivnosti, tako da je REA raskinula sporazum o dodjeli bespovratnih sredstava, Sveučilištu u Wrocławu uputila obavijest o terećenju iznosa od 36508,37 eura te ga obavijestila da će iznos od 6286,68 eura naplatiti izravno iz jamstvenog fonda iz sporazuma o dodjeli bespovratnih sredstava. Sveučilište u Wrocławu podmirilo je iznos iz navedene obavijesti o terećenju.
Slijedom istrage koju je proveo Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF), REA je Sveučilištu u Wrocławu uputila dvije dodatne obavijesti o terećenju, u iznosu od 58031,38 eura kao preostalom dijelu bespovratnih sredstava koji je trebalo vratiti, i u iznosu od 5803,14 eura na ime naknade štete zbog primjene odredbe o ugovornoj kazni iz sporazuma o dodjeli bespovratnih sredstava. Sveučilište u Wrocławu podmirilo je obveze proizašle i iz tih dviju obavijesti o terećenju.
Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 25. ožujka 2016., Sveučilište u Wrocławu pokrenulo je postupak kojim je zahtijevalo, s jedne strane, poništenje REA‑inih odluka o raskidu sporazuma o dodjeli bespovratnih sredstava i obvezi tog sveučilišta da vrati dio predmetnih bespovratnih sredstava te plati naknadu štete i, s druge strane, povrat odgovarajućih iznosa uvećanih za kamate od dana kad je to sveučilište platilo navedene iznose do dana kad REA izvrši njihov povrat.
U svojem odgovoru na tužbu, REA je istaknula prigovor nedopuštenosti te tužbe, koji se temeljio osobito na tome da je pravni savjetnik koji je zastupao Sveučilište u Wrocławu zaposlen u istraživačkom centru fakulteta tog sveučilišta za pravne, upravne i ekonomske znanosti te da stoga nije ispunjavao zahtjev neovisnosti koji se zahtijeva Statutom.
Sveučilište u Wrocławu navelo je da iako je s pravnim savjetnikom koji ga je zastupao pred Općim sudom ranije imalo sklopljen ugovor o radu, to više nije bio slučaj u trenutku podnošenja tužbe u prvostupanjskom postupku. Naime, od 3. listopada 2015. taj pravni savjetnik bio je za to sveučilište vezan građanskopravnim ugovorom o pružanju usluga podučavanja. Obilježje tog ugovora nepostojanje je odnosa podređenosti te se on stoga ne može izjednačiti s ugovorom o radu.
U točki 14. pobijanog rješenja, Opći sud naveo je da treći i četvrti stavak članka 19. Statuta, koji se primjenjuje na postupak pred Općim sudom u skladu s člankom 53. navedenog statuta, predviđa da takozvane „neprivilegirane” stranke mora zastupati odvjetnik te da samo odvjetnik koji je ovlašten zastupati pred sudom države članice može pred Sudom nastupiti kao zastupnik ili savjetnik neke stranke.
Kad je riječ o tim dvama kumulativnim uvjetima, Opći je sud u točkama 16. i 17. pobijanog rješenja istaknuo da značenje i doseg pojma odvjetnik, za razliku od pojma ovlaštenosti za zastupanje pred sudom države članice, ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na nacionalno pravo država članica. Taj je sud pojasnio da u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda taj pojam treba, u mjeri u kojoj je to moguće, autonomno tumačiti, vodeći računa o kontekstu odredbe i cilju koji se želi postići, bez upućivanja na nacionalno pravo.
Opći je sud tako u točki 18. pobijanog rješenja presudio, pozivajući se na poimanje uloge odvjetnika u pravnom poretku Unije, koje proizlazi iz pravnih tradicija zajedničkih državama članicama i na kojem se temelji članak 19. Statuta te, među ostalim, na presude od 18. svibnja 1982., AM & S Europe/Komisija (
155/79
,
EU:C:1982:157
, t.
24.
), od 14. rujna 2010., Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija i dr. (
C‑550/07 P
,
EU:C:2010:512
, t.
42.
), i od 6. rujna 2012., Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisija (
C‑422/11 P i C‑423/11 P
,
EU:C:2012:553
, t.
23.
), da je uloga odvjetnika takva da se on smatra suradnikom u postupku koji je pozvan da neovisno i u višem interesu pravde pruži pravnu pomoć potrebnu njegovu klijentu.
Taj je sud na tom temelju u točki 19. pobijanog rješenja zaključio da zahtjev neovisnosti odvjetnika podrazumijeva da ne postoji nikakav radni odnos između potonjeg i njegova klijenta, pri čemu se pojam neovisnosti ne definira samo pozitivno, odnosno upućivanjem na profesionalni etički kodeks, već i negativno, to jest nepostojanjem radnog odnosa između odvjetnika i njegova klijenta.
U točki 20. pobijanog rješenja, Opći sud utvrdio je da se ta utvrđenja primjenjuju u predmetnom slučaju, odnosno u situaciji u kojoj je pravni savjetnik ugovorom o pružanju usluga vezan za stranku koju bi trebao zastupati jer čak i kad bi valjalo zaključiti da takav ugovor formalno ne dovodi do radnog odnosa između tih dviju stranaka, činjenica je da takva situacija dovodi do opasnosti da će na stručno mišljenje tog pravnog savjetnika barem dijelom utjecati njegovo poslovno okruženje, na što je Sud u biti i podsjetio u točki 25. presude od 6. rujna 2012., Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisija (
C‑422/11 P i C‑423/11 P
,
EU:C:2012:553
).
Tako je Opći sud u točki 21. pobijanog rješenja presudio da s obzirom na to da je tužbu kojom je pokrenut postupak potpisao takav pravni savjetnik, tužbu u prvostupanjskom postupku nije podnijela osoba koja ispunjava zahtjeve iz trećeg i četvrtog stavka članka 19. Statuta i članka 51. stavka 1. Poslovnika Općeg suda. Posljedično tomu, on je tu tužbu odbacio kao očito nedopuštenu.
Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka u žalbenom postupku
Odlukom predsjednika Suda od 24. studenoga 2017. dvije su žalbe spojene u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka kao i u svrhu donošenja presude.
Češka Republika podnijela je 6. veljače 2018. zahtjev za intervenciju u okviru spojenih žalbi. Odlukom od 31. svibnja 2018. predsjednik Suda prihvatio je taj zahtjev.
Krajowa Izba Radców Prawnych (Nacionalna komora pravnih savjetnika, Poljska) rješenjem predsjednika Suda od 5. srpnja 2018., Uniwersytet Wrocławski i Poljska/REA (
C‑515/17 P i C‑561/17 P
, neobjavljeno
EU:C:2018:553
), dobila je dopuštenje intervenirati u predmet C‑561/17 P u potporu zahtjevu Republike Poljske.
Rješenjem predsjednika Suda od 27. veljače 2019., Uniwersytet Wrocławski i Poljska/REA (
C‑515/17 P i C‑561/17 P
, neobjavljeno,
EU:C:2019:174
), odbijen je zahtjev za intervenciju Association of Corporate Counsel Europe (Europsko udruženje korporativnih pravnika).
Žalbom u predmetu C‑515/17 P, Sveučilište u Wrocławu, koje podupire Češka Republika, zahtijeva od Suda da:
–
ukine pobijano rješenje;
–
utvrdi da je tužba u prvostupanjskom postupku pravilno podnesena, i
–
tuženiku naloži snošenje svih troškova.
Žalbom u predmetu C‑561/17 P, Republika Poljska, koju podupiru Češka Republika i Nacionalna komora pravnih savjetnika, zahtijeva od Suda da:
–
ukine pobijano rješenje;
–
predmet vrati Općem sudu na ponovno odlučivanje; i
–
naloži svakoj stranci snošenje vlastitih troškova, i
–
o predmetu odluči u velikom vijeću u skladu s trećim stavkom članka 16. Statuta.
REA od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbe;
–
Sveučilištu u Wrocławu i Republici Poljskoj naloži snošenje troškova, i
–
Češkoj Republici i Nacionalnoj komori pravnih savjetnika naloži snošenje vlastitih troškova.
O žalbama
U prilog svojoj žalbi u predmetu C‑515/17 P, Sveučilište u Wrocławu ističe dva žalbena razloga, koji se temelje na pogrešnom tumačenju članka 19. Statuta i nedostatnosti obrazloženja pobijanog rješenja. U prilog svojoj žalbi u predmetu C‑561/17 P, Republika Poljska ističe tri žalbena razloga, koji se temelje na pogrešnom tumačenju tog članka, povredi načelâ pravne sigurnosti i djelotvorne sudske zaštite te nedostatnosti obrazloženja tog rješenja.
S obzirom na njihovu povezanost, valja zajedno razmotriti prvi žalbeni razlog dviju žalbi i drugi žalbeni razlog žalbe u predmetu C‑561/17 P, koji se temelje na pogrešnom tumačenju članka 19. Statuta i povredi načelâ pravne sigurnosti i djelotvorne sudske zaštite.
Argumentacija stranaka
Svojim prvim žalbenim razlogom, Sveučilište u Wrocławu prigovara Općem sudu da je presudio da pravni savjetnik, koji je sa strankom koju zastupa povezan ugovorom o pružanju usluga u skladu s kojim je među ostalim dužan održavati fakultetska predavanja, nije neovisan od svojeg opunomoćitelja u mjeri u kojoj se to zahtijeva da bi mogao zastupati to sveučilište u postupku pred sudovima Unije.
Prvim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga, Sveučilište u Wrocławu navodi da se ugovor o pružanju usluga o kojem je riječ u predmetnom postupku ne može, s obzirom na svoju narav i glavna obilježja, izjednačiti s ugovorom o radu jer ne postoji odnos podređenosti koji je obilježje te vrste ugovora.
Drugim dijelom tog žalbenog razloga Sveučilište u Wrocławu smatra da je obrazloženje pobijanog rješenja – u skladu s kojim svaki pravni odnos između stranke i njezina zastupnika dovodi do opasnosti od utjecaja na zastupnikovo pravno mišljenje – u suprotnosti s načelima proporcionalnosti i supsidijarnosti jer institucijama Unije dodjeljuje isključivo pravo donošenja odluke o tome tko valjano može zastupati pred sudovima Unije.
Trećim dijelom navedenog žalbenog razloga, Sveučilište u Wrocławu, koje podupiru Češka Republika i Nacionalna komora pravnih savjetnika, Općem sudu prigovara da nije uzeo u obzir nacionalna prava i, konkretnije, poljsko pravo, koje jamči neovisnost i nepostojanje bilo kakve podređenosti pravnog savjetnika trećim osobama. Ono navodi da zanimanje pravnog savjetnika, baš kao i odvjetničko zanimanje, služi interesu pravde te interesu osoba čija prava brani, da se temelji na javnom povjerenju te je obuhvaćeno etičkim kodeksom.
Prvim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga, Republika Poljska najprije navodi da se tumačenje članka 19. Statuta koje je u pobijanom rješenju primijenio Opći sud ne temelji ni na pravnim tradicijama zajedničkim državama članicama niti na pravu Unije. U tom pogledu Republika Poljska ističe da su utvrđenja Općeg suda proturječna u dijelu u kojem navodi da je uloga odvjetnika inspirirana pravnim tradicijama zajedničkim državama članicama, a pojam „odvjetnik” tumači bez upućivanja na nacionalno pravo.
Kao drugo, Republika Poljska smatra da se ocjena neovisnosti u odnosu na opunomoćitelja ne može izvršiti bez upućivanja na jamstva različitih nacionalnih prava.
Kao treće, Republika Poljska ocjenjuje da je poimanje neovisnosti na način usvojen u pobijanom rješenju u suprotnosti sa stvarnošću obavljanja odvjetničkog zanimanja, jer se to poimanje temelji na pretpostavci da će interni odvjetnik, koji obavlja svoje zanimanje u okviru radnog odnosa, biti podvrgnut jačem pritisku poslodavca od eksternog odvjetnika koji je izložen isključivo pritiscima svojeg klijenta.
Kao četvrto, Republika Poljska navodi da bi rješenje koje je usvojio Opći sud, a koje se temelji na dosadašnjoj sudskoj praksi Suda u vezi sa zastupanjem stranaka pred sudovima Unije, rezultiralo sustavom u kojem se na istog odvjetnika primjenjuju dva stupnja zahtjeva neovisnosti, odnosno jedan pred nacionalnim sudovima i drugi, teži, kad je riječ o sudovima Unije.
Republika Češka u tom kontekstu ocjenjuje da svako ograničenje prava odvjetnika na zastupanje klijenata valja strogo tumačiti kad ti odvjetnici nisu ni u kakvom radnom odnosu s klijentima.
Drugim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga, Republika Poljska navodi da se tumačenjem članka 19. Statuta koje je usvojio Opći sud premašuju granice dosadašnje sudske prakse Suda o zastupanju stranaka pred sudovima Unije.
S jedne strane, ta sudska praksa veže zahtjev za odvjetnikovom neovisnošću samo negativnim uvjetom da između njega i njegova klijenta ne postoji ugovor o radu. Međutim, u predmetnom slučaju, Opći sud je u točki 20. pobijanog rješenja sâm utvrdio da potpisnik tužbe u prvostupanjskom postupku nije sa Sveučilištom u Wrocławu imao sklopljen ugovor o radu. U tom pogledu pogrešno je ono što je Opći sud odlučio, primjenom na temelju analogije, presude od 6. rujna 2012., Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisija (
C‑422/11 P i C‑423/11 P
,
EU:C:2012:553
), da je postojanje građanskopravnog ugovora između predmetnih stranaka dostatno za zaključak da zastupnik tog sveučilišta ne ispunjava uvjet neovisnosti.
S druge strane, Republika Poljska kritizira pobijano rješenje u dijelu u kojem je Opći sud uzeo u obzir ugovor između pravnog savjetnika i Sveučilišta u Wrocławu u pogledu usluge podučavanja, ali nije analizirao povezanost stranaka u odnosu na pruženu pravnu pomoć.
Nacionalna komora pravnih savjetnika ostaje pri tvrdnji da je pogrešna argumentacija Općeg suda na temelju koje bi potpuna odvjetnikova neovisnost zahtijevala da on ni na koji način ne bude povezan s poslovnim okruženjem svojeg klijenta. Naime, teško je zamisliti da opunomoćenik postupa bez bilo kakvog utjecaja klijentova neposrednog poslovnog okruženja.
Svojim drugim žalbenim razlogom, Republika Poljska navodi da je pobijanim rješenjem povrijeđeno načelo pravne sigurnosti s obzirom na to da u njemu nisu pobliže određeni kriteriji na temelju kojih je moguće ocijeniti neovisnost kakvu zahtijeva Opći sud. Nadalje, odbacivanjem tužbe zbog nepostojanja neovisnosti zastupnika tužitelju bi se uskratilo pravo na djelotvorni pravni lijek i pristup sudu.
Češka Republika podsjeća na to da je zastupanje pred sudovima po odvjetniku dio prava na djelotvornu sudsku zaštitu, kako je zajamčena člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja). Zabraniti tužitelju da sklopi ugovor o sudskom zastupanju s odvjetnikom s kojim je već u ugovornom odnosu moglo bi ga izložiti dodatnim troškovima.
Nacionalna komora pravnih savjetnika smatra da ograničenje prava na djelotvoran pravni lijek pred Općim sudom, kako je zaštićeno člankom 47. Povelje, ne čini samo zabrana zastupanja stranke iz trećeg i četvrtog stavka članka 19. Statuta, po odvjetniku koji je s njom već u ugovornom odnosu, već i iz toga proizašla situacija, odnosno odbacivanje tužbe bez mogućnosti ispravka navodne povrede postupka.
REA najprije ističe nedopuštenost dviju žalbi jer se u njima navode argumenti o činjeničnoj ocjeni te se temelje na razlozima i argumentima o kojima se već raspravljalo pred Općim sudom. Nadalje, žalba Sveučilišta u Wrocławu nedopuštena je u mjeri u kojoj se temelji na činjenicama koje se odnose na odvjetnikov položaj u predmetnom slučaju, a koje nisu bile podnesene Općem sudu. Naposljetku, nedopuštena je argumentacija koju su u okviru svojih intervencija iznijele Češka Republika i Nacionalna komora pravnih savjetnika u dijelu u kojem se odnosi na povredu članka 47. Povelje, a takav argument nisu iznijeli ni Sveučilište u Wrocławu ni Republika Poljska. Argumentacija Češke Republike nedopuštena je i u dijelu u kojem u njoj nije navedena nijedna pojedinačna točka pobijanog rješenja.
Kad je riječ o meritumu, REA ocjenjuje da argumentacija u skladu s kojom se tumačenje članka 19. Statuta mora izvršiti na temelju nacionalnih pravila vodi do zamjene tog članka, kojim je uređeno zastupanje stranaka pred sudovima Unije, nacionalnim pravilima koja se utvrđuju u svakom slučaju zasebno. Dakle, tumačenje koje je primijenio Opći sud ne samo da nije „ograničenje”, već predstavlja jamstvo da će za sve odvjetnike u Uniji vrijediti isti uvjeti zastupanja pred Sudom.
Nadalje, Opći sud nije prekoračio dosadašnju sudsku praksu Suda u tom području, koja je šireg dosega od onoga kako proizlazi iz žalbi, jer je njome već bio postavljen zahtjev u skladu s kojim savjetnik mora biti dovoljno distanciran od stranke koju zastupa.
Argumentacija koja se temelji na članku 47. Povelje mora se u svakom slučaju odbiti kao neosnovana jer nedopuštenost tužbe ne sprečava Sveučilište u Wrocławu da ga prilikom ponovnog pokretanja postupka pred Općim sudom na temelju članka 272. UFEU‑a zastupa drugi savjetnik.
Ocjena Suda
Dopuštenost
Kad je riječ o prigovorima nedopuštenosti koje je istaknula REA, kao prvo, jer žalbe sadržavaju argumente koji se odnose na činjeničnu ocjenu, valja podsjetiti da iz članka 256. UFEU‑a i prvog stavka članka 58. Statuta proizlazi da je samo Opći sud nadležan, s jedne strane, za utvrđivanje činjenica, osim u slučaju u kojem materijalna netočnost njegovih tvrdnji proizlazi iz dijelova spisa koji su mu podneseni i, s druge strane, za ocjenu tih činjenica. Ta ocjena ne čini, osim u slučaju iskrivljavanja dokaza podnesenih Općem sudu, pravno pitanje koje je, kao takvo, podložno nadzoru Suda. Kad Opći sud utvrdi ili ocijeni činjenice, Sud je na temelju članka 256. UFEU‑a nadležan za nadzor pravne kvalifikacije tih činjenica i pravnih zaključaka do kojih je Opći sud došao na temelju tih činjenica.
U predmetnom slučaju, kako bi se izvršila ocjena naravi i sadržaja poslovnog odnosa između Sveučilišta u Wrocławu i njegova zastupnika, Opći sud presudio je na temelju činjeničnih elemenata čiju kvalifikaciju Sud može nadzirati s obzirom na članak 19. Statuta, kako ga valja tumačiti.
Kao drugo, kad je riječ o REA‑inu navodu kojim se tvrdi da su u žalbama istaknuti samo argumenti o kojima se već raspravljalo pred Općim sudom, valja podsjetiti da kad tužitelj osporava tumačenje ili primjenu prava Unije od strane Općeg suda, o pravnim pitanjima ocijenjenima u prvom stupnju može se ponovno raspravljati tijekom žalbenog postupka. Naime, kad žalitelj ne bi mogao na taj način temeljiti svoju žalbu na razlozima i argumentima već korištenima pred Općim sudom, žalbeni bi postupak bio djelomično lišen svojeg smisla (presuda od 27. ožujka 2019., Canadian Solar Emea i dr./Vijeće,
C‑236/17 P
,
EU:C:2019:258
, t.
124.
i navedena sudska praksa).
Kao treće, kad je riječ o REA‑inu argumentu prema kojem je Sveučilište u Wrocławu u svojoj žalbi istaknulo nove činjenice, dostatno je utvrditi da te činjenice uopće nisu relevantne za rješenje ovog spora.
Kao četvrto, kad je riječ o intervencijama Češke Republike i Nacionalne komore pravnih savjetnika, valja podsjetiti da stranka kojoj je na temelju članka 40. Statuta dopuštena intervencija u postupak pred Sudom ne može izmijeniti predmet spora kako je određen tužbenim zahtjevom i tužbenim razlozima glavnih stranaka, tako da su dopušteni jedino intervenijentovi argumenti koji ulaze u okvir određen tim zahtjevom i razlozima (presuda od 3. prosinca 2019., Češka Republika/Parlament i Vijeće,
C‑482/17
,
EU:C:2019:1035
, t.
116.
).
Međutim, u mjeri u kojoj se Republika Poljska poziva na, među ostalim, povredu načela djelotvorne sudske zaštite kako je zajamčeno člankom 47. Povelje, argumentacija Češke Republike i Nacionalne komore pravnih savjetnika, spomenuta u točkama 41. i 42. ove presude, ne može izmijeniti predmet spora kako je određen tužbenim zahtjevom i tužbenim razlozima Republike Poljske.
Kao peto, kad je riječ o REA‑inu argumentu koji se odnosi na to da Češka Republika nije navela točno određene točke pobijanog rješenja, valja utvrditi da se argumentacija Češke Republike, kojom se podupire argumentacija Sveučilišta u Wrocławu i Republike Poljske, odnosi na iste točke tog rješenja kao i argumentacija tih dviju stranaka.
Posljedično tomu, prigovori nedopuštenosti koje je istaknula REA moraju se odbiti.
Meritum
Kad je riječ o meritumu, odnosno, konkretnije, o pitanju zastupanja pred sudovima Unije stranke koja nije obuhvaćena prvim dvama stavcima članka 19. Statuta, Opći je sud u točki 16. pobijanog rješenja valjano podsjetio da taj članak sadržava dva različita i kumulativna uvjeta. Tako prvi uvjet, naveden u trećem stavku navedenog članka, nameće obvezu da takvu stranku zastupa odvjetnik. Drugi uvjet, sadržan u četvrtom stavku istog članka, predviđa da odvjetnik koji zastupa tu stranku mora biti ovlašten zastupati pred sudom države članice ili druge države koja je stranka Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (vidjeti u tom smislu rješenje od 20. veljače 2008., Comunidad Autónoma de Valencia/Komisija,
C‑363/06 P
, neobjavljeno,
EU:C:2008:99
, t.
21.
).
Kad je riječ o tom drugom uvjetu, iz teksta četvrtog stavka članka 19. Statuta proizlazi da se njegov smisao i doseg moraju tumačiti upućivanjem na predmetno nacionalno pravo. U ovom slučaju nije bilo sporno da je pravni savjetnik koji je zastupao Sveučilište u Wrocławu u prvostupanjskom postupku ispunjavao navedeni uvjet.
S druge strane, kad je riječ o prvom uvjetu, koji se odnosi na pojam „odvjetnik”, Sud je presudio da s obzirom na to da treći stavak članka 19. Statuta ne upućuje na nacionalno pravo država članica, taj pojam valja tumačiti autonomno i ujednačeno u čitavoj Uniji, vodeći računa ne samo o tekstu te odredbe, već i o njezinu kontekstu i cilju (vidjeti u tom smislu, osobito, rješenje od 20. veljače 2008., Comunidad Autónoma de Valencia/Komisija,
C‑363/06 P
, neobjavljeno,
EU:C:2008:99
, t.
25.
i navedenu sudsku praksu), pri čemu se međutim mora navesti da navedeni pojam, u smislu tog članka, ne utječe na mogućnost da osobe koje su na temelju nacionalnog prava ovlaštene zastupati stranku u sporu, tu istu stranku zastupaju pred Sudom u prethodnom postupku.
U tom pogledu, iz trećeg stavka članka 19. Statuta i osobito iz uporabe pojma „zastupati” proizlazi da „stranka” u smislu te odredbe, bez obzira na svoje svojstvo, nije ovlaštena samostalno postupati pred sudom Unije, već se mora koristiti uslugama treće osobe. Druge odredbe tog statuta ili Poslovnika Suda, poput prvog stavka članka 21. navedenog statuta i članka 44. stavka 1. točke (b), članka 57. stavka 1. i članka 119. stavka 1. tog poslovnika, također potvrđuju da stranka i njezin zastupnik ne mogu biti jedna te ista osoba (rješenja od 5. prosinca 1996., Lopes/Sud,
C‑174/96 P
,
EU:C:1996:473
, t.
11.
; od 16. ožujka 2006., Correia de Matos/Komisija,
C‑200/05 P
, neobjavljeno,
EU:C:2006:187
, t.
10.
, i od 6. travnja 2017., PITEE/Komisija,
C‑464/16 P
, neobjavljeno,
EU:C:2017:291
, t.
23.
).
Budući da, kad je riječ o izravnim tužbama, Statutom ili poslovnicima Suda i Općeg suda nije predviđeno nikakvo odstupanje ili iznimka od te obveze, podnošenje tužbe koju je potpisao sâm tužitelj ne može biti dostatno za pokretanje postupka i to čak i ako je tužitelj odvjetnik ovlašten na zastupanje pred nacionalnim sudom (vidjeti u tom smislu rješenja od 5. prosinca 1996., Lopes/Sud,
C‑174/96 P
,
EU:C:1996:473
, t.
8.
i
10.
; od 16. ožujka 2006., Correia de Matos/Komisija,
C‑200/05 P
, neobjavljeno,
EU:C:2006:187
, t.
11.
, i od 6. travnja 2017., PITEE/Komisija,
C‑464/16 P
, neobjavljeno,
EU:C:2017:291
, t.
24.
).
Prethodne zaključke potvrđuje kontekst trećeg stavka članka 19. Statuta. Naime, iz te odredbe izričito proizlazi da stranku koja nije obuhvaćena prvim dvama stavcima tog članka može pred sudom zastupati samo odvjetnik, dok stranke obuhvaćene tim prvim dvama stavcima može zastupati agent kojemu u slučaju potrebe mogu pomagati savjetnik ili odvjetnik.
To stajalište potkrijepljeno je ciljem odvjetničkog zastupanja stranaka koje nisu obuhvaćene prvim dvama stavcima članka 19. Statuta, a koji se sastoji u, s jedne strane, sprečavanju samostalnog nastupanja stranaka pred sudovima, bez posrednika, a s druge strane, osiguravanju zastupanja pravnih osoba po odvjetniku koji je u dovoljnoj mjeri odvojen od pravne osobe koju zastupa (vidjeti u tom smislu rješenja od 5. rujna 2013., ClientEarth/Vijeće,
C‑573/11 P
, neobjavljeno,
EU:C:2013:564
, t.
14.
, i od 4. prosinca 2014., ADR Center/Komisija,
C‑259/14 P
, neobjavljeno,
EU:C:2014:2417
, t.
25.
i od 6. travnja 2017., PITEE/Komisija,
C‑464/16 P
, neobjavljeno,
EU:C:2017:291
, t.
27.
).
U tom pogledu valja istaknuti da iako se obveza odvjetničkog zastupanja iz trećeg i četvrtog stavka članka 19. Statuta mora izvršavati u interesu dobrog sudovanja, cilj te obveze je iznad svega, kao što je to naveo i nezavisni odvjetnik u točki 104. svojeg mišljenja, što bolje zaštititi i braniti interese opunomoćitelja, posve neovisno i uz poštovanje zakona te profesionalnih i etičkih pravila.
Kao što je Opći sud na to opravdano podsjetio u članku 19. pobijanog rješenja, pojam odvjetnikove neovisnosti, u posebnom kontekstu članka 19. Statuta, ne definira se samo negativno, odnosno nepostojanjem radnog odnosa, već i pozitivno, odnosno upućivanjem na etički kodeks (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2012., Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisija,
C‑422/11 P i C‑423/11 P
,
EU:C:2012:553
, t.
24.
i navedenu sudsku praksu).
U tom kontekstu, zahtjev odvjetnikove neovisnosti ne tumači se kao nepostojanje njegove bilo kakve povezanosti s klijentom, već kao nepostojanje veza koje očito ugrožavaju odvjetnikovu sposobnost izvršavanja njegove zadaće pružanja obrane, uz što bolje služenje interesima njegova klijenta.
U tom pogledu, Sud je već utvrdio da od pravne osobe koju zastupa nije dovoljno neovisan odvjetnik kojemu su povjerene važne upravne i financijske ovlasti u toj pravnoj osobi, a na temelju kojih se on u toj osobi nalazi na visokoj izvršnoj funkciji koja može ugroziti njegovo svojstvo neovisne treće osobe (vidjeti u tom smislu rješenje od 29. rujna 2010., EREF/Komisija,
C‑74/10 P i C‑75/10 P
, neobjavljeno,
EU:C:2010:557
, t.
50.
i
51.
), odvjetnik koji se u pravnoj osobi koju zastupa nalazi na visokoj rukovodećoj funkciji (vidjeti u tom smislu rješenje od 6. travnja 2017., PITEE/Komisija,
C‑464/16 P
, neobjavljeno,
EU:C:2017:291
, t.
25.
) ili odvjetnik koji ima dionice društva koje zastupa i u kojem je predsjednik uprave (rješenje od 4. prosinca 2014., ADR Center/Komisija,
C‑259/14 P
, neobjavljeno,
EU:C:2014:2417
, t.
27.
).
S takvim se situacijama ne može izjednačiti ona iz predmetnog postupka u kojoj, kao što to proizlazi iz pobijanog rješenja, pravni savjetnik ne samo da interese Sveučilišta u Wrocławu nije branio u okviru odnosa podređenosti prema tom sveučilištu, već je, osim toga, s njime jednostavno bio u ugovornom odnosu koji se odnosio na pružanje poduke na tom sveučilištu.
Naime, na temelju takve povezanosti ne može se zaključiti da se taj pravni savjetnik nalazi u situaciji koja očito ugrožava njegovu sposobnost da što bolje i potpuno neovisno brani interese svojega klijenta.
Posljedično tomu, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 20. pobijanog rješenja presudio da sama činjenica što između Sveučilišta u Wrocławu i pravnog savjetnika koji ga zastupa u prvostupanjskom postupku postoji građanskopravni ugovor koji se odnosi na pružanje poduke može utjecati na neovisnost tog savjetnika zbog postojanja opasnosti da će na njegovo stručno mišljenje barem djelomično utjecati njegovo poslovno okruženje.
Stoga valja prihvatiti prvi žalbeni razlog koji su u potporu svojim žalbama istaknuli Sveučilište u Wrocławu i Republika Poljska. Stoga pobijano rješenje valja ukinuti bez potrebe ispitivanja drugih argumenata, istaknutih u okviru drugog žalbenog razloga u predmetu C‑561/17 P, a koji se odnose na načelo pravne sigurnosti i pravo na djelotvoran pravni lijek, kao ni drugih žalbenih razloga.
Vraćanje predmeta na odlučivanje Općem sudu
U skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda, ako je žalba osnovana, Sud može, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda, sam konačno odlučiti o sporu, ako stanje postupka to dopušta, ili može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.
U predmetnom slučaju, budući da Opći sud nije odlučio o meritumu, valja mu vratiti predmet na odlučivanje.
Troškovi
S obzirom na to da se predmet vraća Općem sudu na odlučivanje, o troškovima žalbenog postupka odlučit će se naknadno.

Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Ukida se rješenje Općeg suda Europske unije od 13. lipnja 2017., Uniwersytet Wrocławski/REA (
T‑137/16
, neobjavljeno,
EU:T:2017:407
).

2.
Predmet T‑137/16 vraća se na odlučivanje Općem sudu Europske unije.

3.
O troškovima će se odlučiti naknadno.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: poljski